Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

14 березня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просила стягнути з [PERSON] аліментів на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що з 11 липня 2000 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. З 2014 року шлюбні відносини з відповідачем припинені. Під час перебування у шлюбі вона потрапила в ДТП, отримала значні травми, визнана непрацездатною особою, а саме: з 12 лютого 2010 року їй встановлено ІІ групи інвалідності, внаслідок загального захворювання. Єдиним джерелом її доходів є пенсія по інвалідності. Відповідач покинув її та неповнолітнього сина, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Відповідач проти позову заперечував, підтвердив, що в кінці 2009 року позивач потрапила у дорожньо-транспортну пригоду, її збив автомобіль. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди позивач отримала фізичні ушкодження. Після виписки із лікарні в листопаді 2009 року [PERSON] потребувала сторонньої допомоги, тому вона переїхала проживати до своєї матері. Відповідач приймав активну участь у догляді за дружиною, надавав кошти на її лікування, займався вихованням дитини. З часом, коли дружина стала почувати себе краще, він запропонував їй переїхати до їхнього місця проживання, однак вона відмовлялася. Крім того, відповідач зазначає, що він протягом шести років працює вантажником на підприємстві. В результаті великих фізичних навантажень у нього виявилася деформація спинного хребта, що підтверджується копією рентген-дослідження від 17 лютого 2016 року. Зазначений діагноз є підставою для отримання групи інвалідності, стан його здоров'я є незадовільним з великою вірогідністю того, що він у віці 36 років також може отримати статус інваліда. Відповідач підтвердив, що заробітна плата відповідача складає близько 6000,00 грн. на місяць, проте на його утриманні знаходяться непрацездатні батьки, яким він надає матеріальну допомогу в межах 1000 грн. щомісячно. Крім того, з заробітної плати щомісячно витрачає: близько 750 грн. 00 коп. на оплата послуг з газопостачання; близько 50 грн. за послуги з електроенергії; 1956 грн. 08 коп. - аліменти на утримання дитини; 600 грн. 00 коп. - транспортні витрати, проїзд до роботи; 1644 грн. 00 коп. - витрати на харчування. Натомість позивач отримує пенсію в розмірі 1222 грн. 24 коп., що на 148 грн. 24 коп. перевищує прожитковий мінімум встановлений ЗУ «Про держаний бюджет України на 2016 рік». Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 липня 2016 року позов задоволено. Суд вирішив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 14.03.2016 року на протязі строку її непрацездатності. Також суд вирішив стягнути з відповідача судові витрати судовий збір в дохід держави. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати, вважаючи його ухваленим з порушенням норм процесуального і матеріального права, та ухвали нове, яким у позові відмовити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, [PERSON] вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що позивач [PERSON], згідно нею ж наданої копії рішення Харківського районного суду м.Харкова від 09.03.2016 року у цивільній справі №635/1ё295/16-ц, як інвалід 2 групи отримує пенсію у розмірі 1222,24 грн., а відтак у розмінні ст.75 Сімейного кодексу України, вона не відноситься до категорії одного з подружжя, що потребує матеріальної допомоги, так як розмір її пенсії перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом. Такої ж правової позиції додержується і Верховний Суд України в свої Постанові від 13.04.2016 року у справі №6-3066цс15 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, висновки якого, згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковими для суду. В суді апеляційної інстанції відповідач [PERSON] і його представник [PERSON] апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи. Крім того, просили врахувати і ту обставину, що відповідач у зв'язку з отриманим за час роботи вантажником пошкодження хребта та необхідністю лікування, залишив попереднє місце роботи, на даний час тимчасово не працевлаштований. Також просив врахувати, що він постійно надавав матеріальну допомогу позивачу на утримання їх дитини і після ухвалення рішення 09.03.2016 року про стягнення аліментів продовжує приймати участь у витратах на утримання дитини. Позивач [PERSON] в письмових запереченнях просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, вказуючи, що аліменти на дитину вона почала отримувати лише після звернення з позовом до суду; що відповідач отримує у розмірі 7826 грн. 08 коп. і має можливість сплачувати їй аліменти у розмірі 500 грн.; що його мати дійсно пенсіонер, але має ще одного сина; що посилання відповідача на рентгенівський знімок та довідку лікаря не є належним доказом щодо наявності у нього професійного захворювання хребта; що вона потребує постійного лікування за індивідуальною програмою, постійного стороннього догляду, посиленого харчування, витрат на проїзд до лікарні, а батьки є пенсіонерами, хворіють, інших доходів вона і батьки не мають. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала і просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на доводи, викладені в письмових запереченнях дочки. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна карга підлягає задоволенню за таких підстав. Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справ, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Судом встановлено, підтверджується належними доказами, та не заперечується сторонами, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11 липня 2000 року, від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем інвалідом 2 групи, дідом та бабцею, які непрацездатні, пенсіонери, хворіють. Позивач [PERSON] в 2009 році потрапила в дорожньо-транспортну пригоду, отримала тяжкі тілесні ушкодження, їй встановлена друга група інвалідності з 28 березня 2016 року по 01 квітня 2018 року, що підтверджується відповідними довідками до акту огляду медико-соціальною експертною комісією. Згідно довідки серії 12ААА №130785 позивачу протипоказана тяжка фізична праця. У зв'язку з інвалідністю позивач отримує пенсію в розмірі 1222 грн. 24 коп. щомісячно. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач працює у ТОВ «Компанія БАЛЕКС» та спроможній надавати позивачу матеріальну допомогу, Також суд виходи з того, що відповідач [PERSON] не надав належних доказів на підтвердження своїх заперечень в частині доводів про неспроможність надавати матеріальну допомогу позивачу у зв'язку з необхідністю надавати допомогу батькам та незадовільним станом здоров'я Апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду в тій частині, що відповідач [PERSON] як за станом здоров'я так і з огляду на матеріальний стан, зважуючи на наявні в матеріалах справи докази про його доходи та витрати, спроможний надавати позивачу матеріальну допомогу у вказаному нею в позовній заяві обсязі у зв'язку з втратою нею працездатності та інвалідністю. Однак висновок суду про віднесення позивача [PERSON] до осіб, які у відповідності до ч.ч.2,4 статті 75 СК України мають право на утримання іншим з подружжя і потребує матеріальної допомоги, не ґрунтується на доказах по справі та не відповідає вимогам закону, яким регулюються спірні правовідносини. За положеннями частини другої четвертої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріально допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Позивач [PERSON] є інвалідом 2 групи, отримує пенсію у розмірі 1222, 24 грн.(а.с.61). Статтею 7 Закону України №928-V111 від 25.12.2015 року «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у 2016 році прожитковий мінімум в розрахунку на місяць на одну особу, яка втратила працездатність, становить: 1074 грн. з 01 січня 2016 року, 1130 грн. з 01 травня 2016 року і 1208 грн. з 01 грудня 2016 року. Співставлення даних про розмір пенсії інваліда 2 групи [PERSON] і розміру прожиткового мінімуму на одну непрацездатну особу, визначеного 25 грудня 2015 року Верховною Радою України в Законі України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» свідчить про відсутність підстав для визнання позивача [PERSON] такою, що потребує матеріальної допомоги, оскільки розмір її пенсії перевищує встановлений законом у грудні 2015 року прожитковий мінімум на 2016 рік. Згідно ч.1 ст.8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, матеріали справи не містять достатнього обсягу належних та допустимих доказів, які б давали підставу для висновку, до якого дійшов суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення, що законодавчо встановлений прожитковий мінімум не забезпечує реально об'єктивні потреби [PERSON] у лікуванні. Як правильно зазначав суд першої інстанції в ухваленому 13 липня 2016 року рішенні, цивільне судочинство,згідно ст.ст.10,11 ЦПК України, здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно зі ст.ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] та його представник ще на початку розгляду справи, 26 квітня 2016 року у запереченнях на позов звертали увагу на вказані особливості визначення статусу того з подружжя, який (яка) потребує матеріальної допомоги у відповідності з ч.4 ст.75 СК України, та законодавчо визначений у грудні 2015 року Верховною Радою України розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на один місяць у 2016 році, однак позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б, що обсяг дійсних щомісячних витрат позивача [PERSON], необхідних для підтримання життєдіяльності, перевищує встановлений законом у грудні 2015 року прожитковий мінімум на 2016 рік. Довідка МСЕК та фрагменти медичної документації п'ятирічної давнини, в тому числі рукописи, які нечитабельні, свідчать лише про стан здоров'я, про тяжкість пошкоджень, ускладнення у їх лікуванні, щодо яких у сторін та суду не виникають сумнівів. Однак даних про вартість лікування, про обсяг витрат, пов'язаних з лікуванням та даних про загальний обсяг щомісячних витрат позивача на забезпечення проживання, позивачем та її представником не надано, а матеріали справи таких не містять. За таких обставин передбачені законом підстави для задоволення позову відсутні. Ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову не перешкоджає в подальшому, враховуючи динамічність змін обставин, які мають значення для вирішення спірних правовідносин сторін, звертатися позивачу до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, згідно ч.1 ст.3 ЦПК України у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог ч.2 ст.88 ЦПК України, судові витрати у виді судового збору відносяться на рахунок держави, оскільки у позові відмовлено, а позивач за законом звільнений від сплати судового збору.

Outcome: dismissed