Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

13 травня 2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовом до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса провизнання незаконною та скасування постанови від 17.10.2019 р., що видана державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру під [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , який помер [INFO] та зобов`язати державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчева Костянтина Леонтійовича видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру під [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , який помер [INFO] . Позов обґрунтовано наступним.Позивачка вказує, що є єдиною спадкоємицею першої черги спадкування за законом до майна свого батька - [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки постановою Одеського Апеляційного суду від 18.06.2019 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2018 року по справі № 521/10966/18-скасовано, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, після смерті [INFO] [PERSON] - залишено без задоволення. Після смерті батька - [PERSON] , відкрилась спадщина на квартиру під [ADDRESS] , у зв`язку з чим [PERSON] звернулась до Шостої Одеської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та державним нотаріусом Пенчевим К.Л. було заведено спадкову справу № 246/2017 від 23.06.2017 року. У жовтні 2019 року позивачка звернулась до державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пенчева Костянтина Леонтійовича в установленому законом порядку для отримання свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Постановою від 17.10.2019 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії, державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчевим Костянтином Леонтійовичем було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру під [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , який помер [INFO] . У оскаржуваній постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.10.2019 р., зазначено: «…Відмовити [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру під [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з тим, що згідно підпункту 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при оформленні спадщини, як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у подружжя, який його пережив і який має право на Ѕ частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності. Згідно пп. 1.1 п.2 Глави 11 Розділу ІІ Порядку, у разі смерті одного з подружжя свідоцтва про право власності на часку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Згідно пп.2.1 п.2 Глави 11 Розділу ІІ Порядку, при видачі свідоцтва нотаріус вимагає документ, що посвідчує шлюбні відносини, в порядку, встановленому чинним законодавством, На примірнику свідоцтва, що залишається у матеріалах нотаріальної справи робиться відмітка, у якій зазначаються найменування поданого для огляду документа, його номер, дата та найменування юридичної особи, що його видала. Згідно пп.2.2 п.2 Глави 11 Розділу ІІ Порядку, якщо до складу майна, на частку якого видається свідоцтво, входить майно, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності подружжя на таке майно. По спадковій справі № 246/2017 року до майна померлого [INFO] [PERSON] , спадкоємець [PERSON] не має можливості надати відповідні документи…» Позивачка вважає, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії відповідач позбавив її можливості отримати свідоцтво на право на спадщину, що залишилася після смерті батька, чим обумовив ризики порушення права власності на спадкове майно, в зв`язку з чим і змушена була звернутися до суду. В підготовче судове засідання, призначене на 27.07.2020 р., позивачка [PERSON] не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросила позов задовольнити. В підготовче судове засідання відповідач не з`явився, направив до суду заяву за вих.№ 1214 с/01-16 від 23 червня 2020 р., відповідно до якої державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори міста Одеси Пенчев К.Л. просить розглядати справу без його участі та винести 27.07.2020 р. рішення по суті позовних вимог, заперечень щодо винесення рішення не має. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність і достовірність доказів по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до п.11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] відноситься до першої черги на право на спадкування за законом на майно, що залишилося після смерті її батька [PERSON] , померлого [INFO] . З постанови державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчева Костянтина Леонтійовича від 17.10.2019 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру під [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з тим, що згідно підпункту 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при оформленні спадщини, як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у подружжя, який його пережив і який має право на Ѕ частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності. Нотаріусу необхідно було з`ясувати, що дружина спадкодавця [PERSON] померла [INFO] , а спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , тобто у спадкодавця на день смерті не було подружжя, який його пережив і який має право на Ѕ частку в спільному майні подружжя. Лише за наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності.При цьому у документах спадкової справи № 246/2017 міститься копія свідоцтва про смерть [PERSON] , яка була надана [PERSON] на підтвердження того факту, що у спадкодавця відсутній той з подружжя, який його пережив і який має право на Ѕ частку в спільному майні подружжя. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат» № 3425-XII від 02.09.1993, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Статтею 4 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус має право витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Згідно ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний, зокрема: здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам; виконувати інші обов`язки, передбачені законом. Згідно із частиною першою статті 39 цього ж Закону порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до ст. 46 цього Закону нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Перевіряючи законність дій нотаріуса, суд повинен детально вивчити закон, на підставі якого діяв нотаріус чи інша посадова особа, уповноважена на вчинення нотаріальної дії, дослідити всі докази і з`ясувати обставини, що мають значення для справи. Це, у свою чергу, дає суду можливість винести законне й обґрунтоване рішення. Предметом доказування під час судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій або про відмову в їх вчиненні є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з підпунктом 4.12 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012р. за №282/20595, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Згідно з пунктом 4.13. вказаного Порядку видача свідоцтва про право на спадщину може бути відкладена у разі: витребування нотаріусом відомостей або документів від фізичних або юридичних осіб, при цьому строк, на який може бути відкладено видачу свідоцтва про право на спадщину, не може перевищувати одного місяця; необхідності отримання нотаріусом від заінтересованих осіб згоди на подачу спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, заяви про прийняття спадщини згідно з вимогами частини другої статті 1272 ЦК України. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Згідно з пунктом 4.14. Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Згідно з підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 4.17 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Таким чином, підставами для визнання нотаріальної дії незаконною є невідповідність здійснення такої дії чинному законодавству та порушення процедури здійснення нотаріальної дії. Доказами у справах щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні можуть бути документи, що стосуються вчиненої нотаріальної дії (оригінали нотаріально посвідченого договору, заповіту, свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя, довіреності, інші документи, видані нотаріусами; документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника, тощо); постанова нотаріуса або відповідний акт посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, про відмову вчинити дану нотаріальну дію; документи, які заявник просив засвідчити або посвідчити. Як встановлено судом, [PERSON] при зверненні до державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчева К.Л. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом надала всі документи, що посвідчують право власності на спадкове майно, а саме на квартиру під [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , який помер [INFO] , однак отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, яка ґрунтується на тому, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя та при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус повинен зясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який йогопережив і який має право на Ѕ частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності. Слід зазначити, що нотаріусу необхідно було з`ясувати, що дружина спадкодавця [PERSON] померла [INFO] , а спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , тобто у спадкодавця на день смерті не було подружжя, який його пережив і який має право на Ѕ частку в спільному майні подружжя. Лише за наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності. При цьому у документах спадкової справи № 246/2017 міститься копія свідоцтва про смерть [PERSON] , яка була надана [PERSON] на підтвердження того факту, що у спадкодавця відсутній той з подружжя, який його пережив і який має право на Ѕ частку в спільному майні подружжя. З урахуванням викладеного, оскільки державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчевим К.Л. було допущено порушення норм Закону України «Про нотаріат» та порушення, які полягали у відмові у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що [PERSON] , за твердженням нотаріусу, повинна була надати документи, які повинна була би надати її мати [PERSON] для отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, яке видається лише на підставі її письмової заяви, як другого з подружжя і лише у випадку, якщо б вона пережила спадкодавця. Відповідно до ст. 1276 Цивільного кодексу України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Враховуючи вищенаведену норму даний випадок виключає спадкову трансмісію, оскільки право на прийняття обов`язкової частки у спадщині припинилося у зв`язку зі смертю особи, яка мала на це право, оскільки дружина спадкодавця [PERSON] померла [INFO] , а спадкодавець [PERSON] помер [INFO] . Аналогічну норму містить і п.п. 3.25 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в якому зазначено, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Слід зазначити, що на єдину спадкоємицю [PERSON] законом не покладено обов`язків, щодо підтвердження або спростування відомостей щодо осіб, які мають право на обов`язкову частину спадщини та спадкоємиця [PERSON] не є фізичною особою, у якої нотаріус має право витребувати відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право власності на обов`язкову частку в спільному майні подружжя, оскільки вона не є одною із подружжя, який пережив спадкодавця, а є єдиним спадкоємцем першої черги (донькою спадкодавця). Враховуючи вищенаведені вимоги законодавства щодо постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, твердження позивача, що постанова державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчева К.Л. від 17.10.2019 р. є протиправною, є такими, що знайшли своє підтвердження, відтак позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved