Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

13.04.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «ВЕЖА ВІП», [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. Свою позицію обґрунтовувала тим, що [INFO] о 22.11 год. на веб-сайті https://vezha.ua опубліковано матеріал під заголовком « [INFO] ». Подана автором [PERSON] інформація стосується [PERSON] , керівника інформагентства «Агенція журналістських розслідувань». 05.02.2020 року позивач звернулась до керівника ТОВ «Вежа ВІП», який також є автором статті - [PERSON] з вимогою спростувати недостовірну інформацію, проте вимога задоволена не була. Позивач вважає недостовірною і негативною інформацію: «…Попри те, що на відео не видно перешкоджання саме журналістам, у коментарі нашим журналістам [PERSON] заявила, що таким вважає «залякування і моральний тиск», а також те, що присутні в залі - студенти факультету журналістики. Крім того, з її слів, у залі була присутня журналістка, яка мала намір написати репортаж з тренінгу. У зв`язку з тим, що представники «Едельвейсу» перешкодили проведенню тренінгу, [PERSON] трактує це також як перешкоджанням професійній діяльності журналістці, адже вона фізично перебувала неподалік місця, де стався напад…» «…На наш подив, отримавши від журналістів Vежі просте запитання, «що саме заявниками було розцінено як перешкоджання саме журналістській діяльності?», одна з організаторок тренінгу [PERSON] відреагувала досить агресивно…» «…Передусім, пані [PERSON] ретранслювала фейкову інформацію, раніше озвучену проросійським блогером [PERSON] , про те, що «Вежа» не є ЗМІ» та не має свідоцтва про держреєстрацію як суб`єкта інформаційної діяльності…» «…При цьому пані [PERSON] підкреслила, що даний факт став їй відомим в результаті її діяльності як «журналіста-розслідувача». Це виглядає особливо дивним з огляду на те, що «Вежа» зареєстрована як інформаційна агенція вже понад три роки - з вересня 2016 року. Ця інформація є відкритою і дізнатися її може будь-який громадянин, не кажучи вже про «журналіста-розслідувача». Але залишимо це в площині рівня компетенції пані [PERSON] …» «…Проте поруч з цим [PERSON] звинуватила « Вежу» в «співпраці з організацією нападників », що також є нічим іншим, як ретрансляцією наклепів, спродукованих раніше блогером [PERSON] …» «…Нагадаємо, що згідно з трактуванням організаторів тренінгу, перешкоджання журналістській діяльності вони вважають «моральний тиск» на студентів факультету журналістики, які стали свідками інциденту…» «…Інша справа, якби під час такого нападу постраждав журналіст. Але на відео з вінницького тренінгу ми не бачимо, аби постраждав будь-хто з журналістів: усі учасники тренінгу спостерігають за подією, а об`єктом нападу стає виступаючий - психотерапевт. Лише одна особа - [PERSON] - намагається втрутитися в сутичку, проте її не все одно не чіпають…» При цьому позивач жодних коментарів автору статті [PERSON] не давала. 01.02.2020 року до позивача через повідомлення у месенджері з особистої сторінки звернулась [PERSON] , яка представилась журналісткою «Вежі» і попросила надати відповіді на запитання. Переписка була наступного змісту: « [PERSON] : - Доброго вечора. Я журналістка сайту VежA . Мені до вас порадив звернутися [PERSON] . Це з приводу тренінгу, який зірвали представники «Едельвейсу»… Цікавить наступне: - хто саме виступав у той час, коли прийшли представники «Едельвейсу» - хто саме писав заяви? - чи є постраждалі журналісти? - чи просили вони в заявах відкрити провадження по 171 статті? - або чому на їхню думку копи відкрили провадження по 171 статті? - і в чому полягало перешкоджання саме журналістській діяльності? Будемо дуже вдячні за відповідь!» Позивач [PERSON] надала наступні відповіді. « [PERSON] : - Доброго вечора. Ми давали прес-конференцію, на яку вашому головреду було відправлене особисте запрошення. На ній були відповіді на усі ваші запитання. - Зараз продовжу -Я, як журналіст розслідував, знаю, що ваша організація, не можу назвати її ЗМІ, оскільки ви не маєте свідоцтва про держреєстрацію суб`єкта інформдіяльності в Україні, співпрацює з організацією нападників і ймовірно ваша задача зробити інформаційний вкид про те, що цей напад не має жодного відношення до журналістської діяльності. -Але, не зважаючи на це відповідаю по суті поставлених запитань 1.Запрошений тренер психотерапевт з Запоріжжя 2.Тренер, представниця організаторів з Запоріжжя Та дві журналістки Агенції журналістських розслідувань Пояснення давали 10 учасників, які є журналістами, студентами журфаку Донецького універу та два психотерапевти 3.Постраждалими визнано в порядку слідчих дій два журналісти 4.так просили [PERSON] : - Вони виконували там редакційне завдання? [PERSON] : - 5.Журналісти були присутні на тренінгу не як пересічні громадяни, а як журналісти, що прийшли отримувати знання, описувати, фотографувати, записувати, обробляти, розповсюджувати інформацію для виконання своєї професійної діяльності - Так, звичайно, вони підвищували свій професійний рівень для виконання своїх редакційних завдань. - Перечитайте закони і забудьте про редакційні завдання, як про минуле сторіччя - Да, і перепрошую, у вас є свідоцтво про реєстрацію ЗМІ [PERSON] : - А в чому полягало перешкоджання їхній журналістській діяльності? - Так. Свідоцтво у Vежі є. [PERSON] : -Ну якщо Ви журналіст, то мали б розуміти, що після таких нападів та показових виступів, потрібно бути дуже ризикованим, щоб писати на такі теми будь що. Це є залякування та моральний тиск -Моя журналістка готувала статтю про тренінг -Мене після того, як я представилась журналістом обілляли олією -Факти зафіксовані на відео. Оприлюднено Едельвейсом, усе заскрінено та скачано -Уже включились десятки журналістів з України та міжнародні організації у тому числі МЗС Чехії [PERSON] : -Дякую за відповідь [PERSON] -Прошу, звертайтесь» Позивач вважає, що її коментарі автором статті [PERSON] були спотворені, інтерпретовані, крім того, [PERSON] були приписані слова, яких вона не говорила. Негативну інформацію було поширено шляхом опублікування матеріалу на веб-сайті через мережу Інтернет. Такий спосіб поширення інформації розрахований на значну аудиторію, охоплює невизначене коло осіб, змушує частину громадськості повірити у справжність змісту повідомлень, які у контексті сучасних політико-соціальних реалій мають негативний зміст та принижують компетентність та ділову репутацію позивача. Такі дії відповідачів порушують особисте немайнове право позивача, яке підлягає захисту: честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Закону України «Про інформацію», ст.ст. 32, 34, 68 Конституції України, ст.ст. 275, 277, 297, 299 ЦК України позивач просила визнати недостовірною інформацію, що була поширена [INFO] о 22.11 год. на веб-сайті https://vezha.ua під заголовком « [INFO] » (в наведеній нижче частині), зобов`язати відповідачів припинити розповсюдження цієї інформації шляхом її вилучення з веб-сайту https://vezha.ua, зобов`язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на веб-сайті https://vezha.ua в рубриці: Головне на Vежі , Новини, Події, спростування недостовірної інформації на строк, який дорівнює строку розміщення недостовірної інформації, в наступній частині: «…Попри те, що на відео не видно перешкоджання саме журналістам, у коментарі нашим журналістам [PERSON] заявила, що таким вважає «залякування і моральний тиск», а також те, що присутні в залі - студенти факультету журналістики. Крім того, з її слів, у залі була присутня журналістка, яка мала намір написати репортаж з тренінгу. У зв`язку з тим, що представники «Едельвейсу» перешкодили проведенню тренінгу, [PERSON] трактує це також як перешкоджанням професійній діяльності журналістці, адже вона фізично перебувала неподалік місця, де стався напад…» «…На наш подив, отримавши від журналістів Vежі просте запитання, «що саме заявниками було розцінено як перешкоджання саме журналістській діяльності?», одна з організаторок тренінгу [PERSON] відреагувала досить агресивно…» «…Передусім, пані [PERSON] ретранслювала фейкову інформацію, раніше озвучену проросійським блогером [PERSON] , про те, що «Вежа» не є ЗМІ» та не має свідоцтва про держреєстрацію як суб`єкта інформаційної діяльності…» «…При цьому пані [PERSON] підкреслила, що даний факт став їй відомим в результаті її діяльності як «журналіста-розслідувача». Це виглядає особливо дивним з огляду на те, що «Вежа» зареєстрована як інформаційна агенція вже понад три роки - з вересня 2016 року. Ця інформація є відкритою і дізнатися її може будь-який громадянин, не кажучи вже про «журналіста-розслідувача». Але залишимо це в площині рівня компетенції пані [PERSON] …» «…Проте поруч з цим [PERSON] звинуватила «Вежу» в «співпраці з організацією нападників», що також є нічим іншим, як ретрансляцією наклепів, спродукованих раніше блогером [PERSON] …» «…Нагадаємо, що згідно з трактуванням організаторів тренінгу, перешкоджання журналістській діяльності вони вважають «моральний тиск» на студентів факультету журналістики, які стали свідками інциденту…» «…Інша справа, якби під час такого нападу постраждав журналіст. Але на відео з вінницького тренінгу ми не бачимо, аби постраждав будь-хто з журналістів: усі учасники тренінгу спостерігають за подією, а об`єктом нападу стає виступаючий - психотерапевт. Лише одна особа - [PERSON] - намагається втрутитися в сутичку, проте її не все одно не чіпають…». Письмовий відзив на позов не надійшов. Судом проведені наступні процесуальні дії у справі. 16.04.2020 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області позовну заяву [PERSON] залишено без руху для сплати судового збору (а.с. 45). 30.04.2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області відкрите загальне позовне провадження і призначене підготовче засідання у справі (а.с. 49). 03.08.2020 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області витребувані докази у справі з ТОВ «Хостінг Україна», з ТОВ «Інтернет Інвест» (а.с. 81). 22.09.2020 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області залучено в якості співвідповідача у справі [PERSON] (а.с. 111). 26.10.2020 року в підготовчому засіданні вимоги позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди залишені без розгляду (а.с. 124). 26.10.2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області закрите підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті на 30.11.2020 року (а.с. 124). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги повністю підтримала, суду пояснила, що автор статті повністю змінив зміст відповідей, наданих [PERSON] у переписці із журналісткою. Вона жодного слова про [PERSON] не сказала, в її поясненнях немає «ретрансляції наклепів», немає агресії, вона не говорила про тиск на студентів, а інформація, яку про [PERSON] поширив [PERSON] є «перекрученою», неправдивою, негативною і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] як журналістки, керівника агенції журналістських розслідувань. Крім того, [PERSON] безпідставно звинуватив [PERSON] в співробітництві з проросійським блогером і в некомпетентності. Також просила врахувати, що [PERSON] дійсно помилково висловилась про те, що «Вежа» не має свідоцтва про реєстрацію ЗМІ, але одразу ж перевірила інформацію і вибачилась. Представник [PERSON] просила позов задоволити і захистити права [PERSON] в обраний нею спосіб. Відповідач [PERSON] позов не визнав, відзив не подавав. В судовому засіданні повідомив, що він є автором статті під заголовком « [INFO] », що розміщена на двох сайтах https://vezha.ua, https://vezha.vn.ua. Інформацію для статті збирала журналіст « Вежі ». Просив врахувати, що в статті жодного слова про співпрацю [PERSON] із [PERSON] немає, він лише констатував, що фейкова інформація про відсутність реєстрації «Вежі» була раніше поширена блогером [PERSON] . Висловлювання [PERSON] про відсутність реєстрації ЗМІ, про співпрацю з організацією нападників він оцінив як агресивні, але вони є оціночним судженням і не підлягають спростуванню. Також він не стверджував, що у [PERSON] низький рівень компетенції. Дана фраза була спрямована до читача і лише читач міг надати позитивну або негативну оцінку [PERSON] як журналісту. Вважає, що зміст статті спрямований лише на критику і оцінку дій [PERSON] , висловлювання автора не порушують її честь, гідність і ділову репутацію. Весь матеріал підготовлений відповідно до норм міжнародного і українського права та ст. 34 Конституції України, яка гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Тому просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. При вирішенні спору суд застосовує норми Книги другої, а також глави 3 Цивільного кодексу України, Закону України «Про інформацію», оскільки правовідносини виникли між сторонами з приводу поширення інформації, яку позивач вважає негативною, такою, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію. Судом встановлено, що [INFO] о 22.11 год. на веб-сайті https://vezha.ua опубліковано матеріал під заголовком « [INFO]». Автором статті є відповідач [PERSON] , керівник ТОВ «ВЕЖА ВІП». Факт поширення інформації у вказаний спосіб визнав відповідач [PERSON] , тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню. Власником доменного імені «vezha.ua» є відповідач [PERSON] (а.с. 92). В статті автора [PERSON] висвітлювались події тренінгу для журналістів, що відбувався 01.02.2020 року в готелі « Поділля », під час проведення якого представники організації «Едельвейс» вимагали припинити його проведення, а в подальшому на одного з присутніх була вилита олія та посипане пір`я. За наслідками події до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне провадження за ст. 171 КК України (перешкоджання законній професійній діяльності журналістів). В тому числі в тексті подана автором інформація стосується позивача [PERSON] , яка є керівником інформагентства ВОГО «Агенція журналістських розслідувань» (а.с. 32-37). Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначила, що вважає інформацію відносно неї (викладена у вступній частині рішення), негативною, недостовірною, такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію, дану інформацію просила вилучити із сайту https://vezha.ua та зобов`язати відповідачів спростувати її. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У статті 32 Конституції України також визначено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина 2 статті 34 Конституції України). У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Так, наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень неможливо довести. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Зазначена норма також передбачає різницю між «інформацією» та «ідеями». Свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити. Вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, гарантії статті 10 поширюються не тільки на «правдиву», тобто таку, що ґрунтується на фактах, інформацію. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість - це є порушенням статті 10 Конвенції. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеною статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Надаючи правову оцінку кожному висловлюванню [PERSON] , а також їх взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що поширена ним інформація про позивача [PERSON] відображає власні переконання автора, погляди, припущення, критику дій [PERSON] як журналіста, тому є оціночними судженнями, що не підлягають спростуванню: «…На наш подив, отримавши від журналістів Vежі просте запитання, «що саме заявниками було розцінено як перешкоджання саме журналістській діяльності?», одна з організаторок тренінгу [PERSON] відреагувала досить агресивно…» «…Ця інформація є відкритою і дізнатися її може будь-який громадянин, не кажучи вже про «журналіста-розслідувача». Але залишимо це в площині рівня компетенції пані [PERSON] …» «…Інша справа, якби під час такого нападу постраждав журналіст. Але на відео з вінницького тренінгу ми не бачимо, аби постраждав будь-хто з журналістів: усі учасники тренінгу спостерігають за подією, а об`єктом нападу стає виступаючий - психотерапевт. Лише одна особа - [PERSON] - намагається втрутитися в сутичку, проте її не все одно не чіпають…». Також суд вважає власними поглядами автора і критичними висловлюваннями наступні вислови: «…Попри те, що на відео не видно перешкоджання саме журналістам, у коментарі нашим журналістам [PERSON] заявила, що таким вважає «залякування і моральний тиск», а також те, що присутні в залі - студенти факультету журналістики. Крім того, з її слів, у залі була присутня журналістка, яка мала намір написати репортаж з тренінгу. У зв`язку з тим, що представники «Едельвейсу» перешкодили проведенню тренінгу, [PERSON] трактує це також як перешкоджанням професійній діяльності журналістці, адже вона фізично перебувала неподалік місця, де стався напад…» «…Передусім, пані [PERSON] ретранслювала фейкову інформацію, раніше озвучену проросійським блогером [PERSON] , про те, що «Вежа» не є ЗМІ» та не має свідоцтва про держреєстрацію як суб`єкта інформаційної діяльності…» «…При цьому пані [PERSON] підкреслила, що даний факт став їй відомим в результаті її діяльності як «журналіста-розслідувача». Це виглядає особливо дивним з огляду на те, що «Вежа» зареєстрована як інформаційна агенція вже понад три роки - з вересня 2016 року. «…Проте поруч з цим [PERSON] звинуватила «Вежу» в «співпраці з організацією нападників», що також є нічим іншим, як ретрансляцією наклепів, спродукованих раніше блогером [PERSON] …». Надаючи оцінку цій інформації, суд вважає, що [PERSON] поширив власний погляд на події та власну оцінку поведінки позивача, оскільки саме вона була присутньою в готелі «Поділля» 01.02.2020 року на тренінгу і надавала коментар. Дану інформацію [PERSON] подав з урахуванням своєї стилістики в порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова. Правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не є предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись в порядку полеміки, в тому числі в засобах масової інформації. Суд також враховує, що частково дана інформація дійсно була озвучена [PERSON] , що знайшло своє відображення в переписці із журналістом «Вежі» в месенджері (а.с. 17-20): « [PERSON] : …Я, як журналіст розслідувач, знаю, що ваша організація, не можу назвати її ЗМІ, оскільки ви не маєте свідоцтва про держреєстрацію суб`єкта інформдіяльності в Україні, співпрацює з організацією нападників і ймовірно ваша задача зробити інформаційний вкид про те, що цей напад не має жодного відношення до журналістської діяльності…» На запитання журналіста «А в чому полягало перешкоджання їхній журналістській діяльності?» [PERSON] надала таку відповідь: «…Ну якщо Ви журналіст, то мали б розуміти, що після таких нападів та показових виступів, потрібно бути дуже ризикованим, щоб писати на такі теми будь що. Це є залякування та моральний тиск. Моя журналістка готувала статтю про тренінг. Мене після того, як я представилась журналістом обілляли олією. Факти зафіксовані на відео. Оприлюднено Едельвейсом, усе заскрінено та скачано. Уже включились десятки журналістів з України та міжнародні організації у тому числі МЗС Чехії…» Твердження представника позивача, що [PERSON] відповідач звинуватив в співпраці з блогером [PERSON] є безпідставними і надуманими, оскільки дана обставина не знайшла свого підтвердження у змісті статті і висловлюваннях [PERSON] . Автор лише висловив свою думку і переконання, що інформацію про відсутність у «Вежі» свідоцтва про реєстрацію ЗМІ, про «співпрацю з організацією нападників» раніше озвучив блогер [PERSON] і таке висловлювання відповідає критеріям оціночного судження, а тому не може бути визнано недостовірною інформацією, яка б порушувала законні права позивача та негативно впливала на її честь, гідність та ділову репутацію. Фраза «…Нагадаємо, що згідно з трактуванням організаторів тренінгу, перешкоджання журналістській діяльності вони вважають «моральний тиск» на студентів факультету журналістики, які стали свідками інциденту…» взагалі є узагальненою і не вказує на особу позивача, тому і не порушує її прав. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу, національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб, які і є необхідними у демократичному суспільстві. Суд вважає, що відповідачем були поширені оціночні судження і інформація з урахуванням власної стилістики, застосованих мовних оборотів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Такі судження не були висловлені [PERSON] в брутальній, принизливій чи непристойній формі для позивача [PERSON] . Якщо [PERSON] вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатись наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наведені обставини, норми закону, суд дійшов висновку, що [PERSON] не довела своїх позовних вимог щодо порушення її прав відповідачами, а тому її права не підлягають захисту в обраний нею спосіб. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за рахунок позивача.

Outcome: dismissed