Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

14 січня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про перерозподіл спадщини, стягнення грошової компенсації, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення та усунення перешкод у користуванні встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 03 січня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Згідно із свідоцтвом про право власності від 03 квітня 1997 року[ADDRESS], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належала на праві власності [PERSON] Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 2013 року, відповідач прийняв спадщину за померлим [PERSON]. На момент отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] позивач перебувала з останнім у шлюбі. Вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин позивач просить зробити перерозподіл спадщини померлого [PERSON] між [PERSON] та [PERSON] з грошовою компенсацією частки, стягнути з відповідача грошову компенсацію 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 05 липня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про зміну предмета позову. У даній заяві позивач повідомляє про відмову від позовних вимог про перерозподіл спадщини, стягнення грошової компенсації та просить визнати право власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнати недійсним свідоцтво про прийняття спадщини за заповітом, видане 17 жовтня 2013 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON], зареєстроване в реєстрі за № 2-1077, в частині оформлення права власності на належну [PERSON] 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 10 листопада 2016 року прийнято відмову [PERSON] від позовних вимог до [PERSON] про перерозподіл спадщини та стягнення грошової компенсації, закрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про перерозподіл спадщини, стягнення грошової компенсації, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом в частині позовних вимог про перерозподіл спадщини та стягнення грошової компенсації. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав на підставах, викладених у позові, просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є подругою позивача [PERSON]. З чоловіком [PERSON] прожила близька 30 років у квартирі [ADDRESS]. Свідок [PERSON], допитаний у судовому засіданні, суду пояснив, що є рідним братом [PERSON]. З 1987 року його сестра проживала у [INFO]. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2014 року, що набрало законної сили 18 лютого 2014 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення відмовлено, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про вселення та усунення перешкод у користуванні відмовлено (а.с. 5-6, 28-30). [PERSON] одружився з [PERSON] 25 серпня 1985 року (а.с. 7). Шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів 03 січня 2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 5 (а.с. 48). [PERSON] має посвідчення ветерана війни та є інвалідом ІІ групи (а.с.8-9). Згідно заповіту, складеного 19 липня 2011 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження: все належне майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповів [PERSON] (а.с.45). [PERSON] помер [INFO] року (а.с. 44). [INFO] року [PERSON] звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом (а.с. 44). Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора отримала відповідь на запит про рахунки, суми грошових вкладів та залишок коштів на рахунках, відкриті на ім'я [PERSON] (а.с. 46, 51). [PERSON], [INFO], проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 47, 49-50, 90-92). Позивач [PERSON] народився [INFO] року, батьком якого є [PERSON] (а.с. 47). Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), відкрита спадкова справа після смерті [PERSON], який помер [INFO] року (а.с. 51-56). Державний нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори звернулася з запитом до Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» щодо надання інформації про об'єкти нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] Станом на [INFO] року спадкоємцем майна померлого [PERSON] є син [PERSON] (а.с. 57, 58). 17 жовтня 2013 року відповідач звернувся з заявою до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 58). Згідно довідки Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», станом на 31 грудня 2012 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого 03 квітня 1997 року Агентством по приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження міського голови №398-р від 29 листопада 1994 року (а.с. 59). Відповідно до звіту про оцінку вартості квартири, розташованої [ADDRESS], вартість квартири становить 163 895 грн. (а.с. 59-60). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 61-63, 96). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 2013 року, спадкоємцем майна [PERSON] є його син [PERSON] (а.с. 64-65). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 березня 2015 року визнано [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою:[ADDRESS] Згідно архівного витягу з протоколу № 2 засідання виконкому Івано-Франківської міської Ради народних депутатів від 13 січня 1982 року, вирішено однокімнатну квартиру [ADDRESS] надати [PERSON] (а.с. 95). [PERSON] виданий ордер на квартиру [ADDRESS], до складу сім'ї належить також [PERSON] (а.с. 97). Стаття 129 Конституції України передбачає, що однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин першої-другої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинного на час приватизації квартири [PERSON]), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічна норма міститься у статті 60 Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Згідно з пунктом 5 частини першої 57 Сімейного кодексу України (в редакції Закону України від 17 травня 2012 року № 4766-VI, що набрала чинності з 13 червня 2012 року і діє по даний час), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Законом України від 01 листопада 2011 року № 2913- VI статтю 61 Сімейного кодексу України доповнено частиною п'ятою такого змісту: «Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації». Законом від 17 травня 2012 року № 4766-VI частину п'яту статті 61 Сімейного кодексу України виключено, частину першу статті 57 Сімейного кодексу України доповнено вищевказаним пунктом 5, яким приватизовані земельні ділянки віднесено до особистої приватної власності дружини, чоловіка. Згідно з частинами першою-другою статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 лютого 2012 року у справі № 6-99цс11, що відповідно до частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, норми частин п'ятої статті 61 Сімейного кодексу України (чинна на час виникнення спірних правовідносин), якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, до правовідносин, які виникли до набрання чинності цієї норми, не підлягає застосуванню. У разі, якщо спірні правовідносини виникли до набрання чинності Сімейним кодексом України, вони регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, за змістом яких приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя, а отримана громадянином у власність шляхом здійснення права на приватизацію. Суд вважає, що квартира [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 квітня 1997 року, не є сумісною власністю подружжя [PERSON] Та [PERSON], виходячи з наступного. З наданих суду документів вбачається, що [PERSON] отримав право на зайняття спірної квартири на підставі ордеру № 003208, виданого 12 січня 1982 року Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради народних депутатів (а.с. 97). Право власності на вказану квартиру [PERSON] отримав у порядку приватизації, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, яке видане 03 квітня 1997 року Агентством по приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження міського голови № 398-р від 29 листопада 1994 року (а.с. 96). Таким чином, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказаний Закон України, а також інше законодавство, яке діяло на момент набуття [PERSON] права власності на вищезазначену квартиру, не передбачало, що квартира, передана у власність у порядку приватизації, є об'єктом спільної власності подружжя. Крім того, відповідно до положень статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків). Суду не надано жодних доказів у підтвердження того, що приватизація [PERSON] була здійснена в інший спосіб, тому суд вважає, що вказана квартира була отримана [PERSON] не за спільні кошти подружжя. Таким чином, підстави для визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири, наданої [PERSON] в порядку приватизації, відсутні, оскільки ні на час набуття права на квартиру [PERSON], ні на даний час законом не передбачено віднесення приватизованих квартир до такого режиму власності. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 15 лютого 2012 року у справі № 6-98цс11, від 06 лютого 2013 року у справі № 6-175цс12, що відповідно до вимог частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, твердження відповідача та представника відповідача про статус спірної квартири як особистої приватної власності [PERSON] знайшли своє повне і об'єктивне підтвердження. Щодо вимог про визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом, то суд виходить з наступного. Стаття 1216 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як визначено у статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статті 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1216-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Стаття 1236 Цивільного кодексу України встановлює, що заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. У відповідності з положеннями частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Судом встановлено, що шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів 03 січня 2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 5 (а.с. 48), [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження про те, що все належне майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповів [PERSON], про що свідчить заповіт, складений 19 липня 2011 року (а.с. 45), [PERSON] помер [INFO] року (а.с. 44). За таких обставин суд вважає, що позивач не має право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки не є непрацездатною вдовою, тому позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом задоволенню не підлягають. У відповідності до положень статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи представником позивача не доведені ті обставини, на які він посилається як на підстави своїх позовних вимог, позовні вимоги є безпідставними, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом слід залишити без задоволення. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, статей 57, 60, 61, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed