Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

14.06.2016р. позивач звернувся до суду з позовом, за яким просив стягнути з [PERSON] суму боргу та відсотки за договором позики від 22.12.2010 року. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем було укладено строковий договір позики за яким останній отримав у борг 170 000 грн., та зобов'язався виконати умови договору та повернути борг до 22.06.2011 року. Проте, до теперішнього часу борг не повернуто. Відповідно до наданого розрахунку позивач просив стягнути 2 717 790 грн., з яких: 170 000грн - сума позики; 785 400грн. - відсотки; 151 640грн. - інфляційні втрати; 25 500грн. - три відсотка річних; 1 585 250 грн. - пеня. 31.10.2016 року позивач уточнив зміст позовних вимог, просив стягнути лише розмір позики за договором - 170 000грн., визначивши солідарними відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON], який є одним з поручителів відповідно до договору. Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог, зазначивши, що відповідач [PERSON] отримав у борг 170 000грн. зобов'язався сплатити відсотки та повернути борг. Поручителями за договором позики виступили [PERSON] та [PERSON], які погодились, що за взаємною згодою сторін строк поруки визначається до 22.06.2021 року. З огляду на викладене, позивач просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, просили розглянути справу в їх відсутність, відмовити в задоволенні позову на підставі наданих заперечень. Відповідно до письмових заперечень відповідач [PERSON] наполягав, що всі фінансові зобов'язання за вказаним договором виконав своєчасно, але через відсутність документального підтвердження позивач намагається повторно стягнути гроші за договором. Стверджує, що строк дії договору сторонами визначено до 22.06.2011 року, він не підписував договір в частині збільшення строків позовної давності, тому звернення з позовом через 5 років, суперечить загальним засадам цивільного законодавства визначеним ст.ст.256-266 ЦК України, щодо строків позовної давності та правовим наслідкам їх пропуску. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог через пропущення строків позовної давності. Крім того, на думку відповідача відсутність підпису позичальника на аркушах договору, кількість яких не оговорена за його змістом свідчить про підробку, спрямовану на штучне створення умов для стягнення коштів за договором . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомив. [PERSON] до залу судового засідання не викликався через відсутність клопотань сторін, що пов'язано з похилим віком особи. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Так, під час розгляду справи достеменно було встановлено, що 22.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 170 000 грн. зі строком виконання до 22.06.2011 року. Вказані обставини визнанні сторонами та підтвердженні матеріалами справи, а саме: оглянутим судом договором, який представлений на двох аркушах, перший з яких містить підписи як позивача, так і відповідача [PERSON] Другий лист оглянутого договору містить посилання на строк дій поручительства [PERSON] та [PERSON] до 22.06.2021 року. З огляду на узгоджений сторонами час виконання зобов'язань боржником [PERSON], який не перевищує 6 місяців, поручительство у 20 років викликає об'єктивні сумніви щодо доцільності та реальності таких довготривалих зобов'язань. Суд не визнає договір позики укладеним в частині поручительства через відсутність підпису боржника - [PERSON] Резолютивна частина договору містить реквізити, серед яких обов'язковою умовою є зазначення дати, підпису та прізвища, ім'я, по-батькові особи, яка отримує позику. Замість цього договір містить рукописний текст з посиланням на п.1.9 договору, де на першому аркуші договору [PERSON] власноручно виконаний запис про отримання суми позики, дати та підпису із зазначенням ПІБ боржника. Сукупність наведених невідповідностей за договором дає суду підстави зробити висновок про штучний характер зобов'язань поручителів за договором з метою створення умов, за яких строк дій договору нібито не сплинув. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За таких підстав суд вважає, що право [PERSON] порушено, але не підлягає захисту у зв'язку з пропуском строк позовної давності. Справедливість наведеного твердження простежується з огляду на відсутність будь-якої перешкоди, яка завадила позивачу своєчасно звернутися за захистом свого порушеного права. Згідно з вимогами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (ст. 258 ЦК України). Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з умовами договору позики позичальник зобов'язаний був здійснити виконання зобов'язань за договором та повернути отримані грошові кошти в строк до 22.06.2011 року. Оскільки умовами договору чітко визначена дата виконання зобов'язань, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення взятих на себе зобов'язань, тобто з 22.06.2011року. Враховуючи, що звернення до суду за захистом своїх порушених прав позивач здійснив лише 14.06.2016 року, тобто через 5 років, то суд приходить до переконання, що позивачем безпідставно пропущено строк позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення. Відповідач [PERSON] заявив суду в своїй заяві про застосування судом позовної давності. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 11 березня 2015року № 6-16цс15, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як зазначалося судом вище, укладений сторонами договір позики від 22.12.2010 року, не містить підпису відповідача [PERSON] в частині збільшення строку позовної давності. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed