Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

12 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить підтвердити його право на приватизацію земельної ділянки площею 0,29 га та зобов'язати Лиманівську сільську раду Вітовського району Миколаївської області виправити помилку допущену в 1997 році шляхом додаткового виділення йому недооформленої земельної ділянки з цільовим призначенням - ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,06 га., а також стягнути з відповідача на його користь судовий збір. В обґрунтування заявлених вимог вказав на те, що земельною ділянкою, що розташована по вул. Фрунзе, 124 (старий номер 120-А) в с. Лимани Вітовського району Миколаївської області він користується з 1990 року. В 1997 році він подав до Лиманівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області заяву про бажання отримати у власність земельну ділянку загальною площею 0,29 га, розташовану за вищевказаною адресою. Проте, на підставі рішення виконкому Лиманівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 30 травня 1997 року № 30 він отримав Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,23 га. Земельна комісія Лиманівської сільської ради на місці замірила земельну ділянку, що знаходилась у його фактичному користуванні і дійшла висновку про невідповідність рішення сільської ради та державного акту на земельну ділянку площею 0,23 га, фактичному землекористуванню. Звернувшись до відповідача із заявою про виправлення описки площі земельної ділянки в Державному акті, сільською радою було запропоновано виправити помилку шляхом переоформлення заяви на приватизацію, на що він погодився. Ним до сільської ради була передана заява на приватизацію земельної ділянки площею 0,04 га, а його дружиною на 0,25 га. 04 червня 1997 року їй були видані Державні акти на право приватної власності на землю відповідної площі. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20.01.2014 року його Державний акт та [PERSON] на земельні ділянки площею 0,25 га та 0,04 га визнані недійсними. Вказав на те, що він діяв відповідно до вимог та порядку встановленому законодавством, що передбачені при приватизації землі. Припускає, що документи щодо виправлення помилки, допущено під час приватизації, загублені при передачі до архіву в 2012 році. Таким чином, безвідповідальність відповідача при виконанні своїх обов'язків, як органа місцевого самоврядування, призвела до порушення його прав на землю. Оскільки на даний час він та його сім'я фактично позбавлені права володіти і розпоряджатися своїм майном земельною ділянкою, приватизованою ними в 1997 році площею 0,29 га, тому він звернувся до суду за захистом порушених прав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та пояснив про вищевикладене просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні. Вказала на те, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставними. Виходячи зі змісту позовної заяви не вбачається жодних доказів, які є належними та допустимими в розумінні вимог ст.ст. 57,59 ЦКПК України, які б підтверджували передачу у користування позивача земельної ділянки площею 0,29 га. Так, позивач посилається на існування рішення Лиманівської сільської ради № 30 від 30.05.1997 року про виділення [PERSON] - 0,25 га та [PERSON] - 0,04 га, в свою чергу рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20.01.2014 року встановлено, що рішення, на яке посилається позивач, Лиманівською сільською радою не ухвалювалось та скасовано Державні акти. Існує тільки єдине рішення сільської ради про передачу позивачу земельної ділянки площею 0,23 га., яке зберігається в архіві. Крім цього, в Книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за громадянином [PERSON] зареєстрована земельна ділянка в межах території Лиманівської сільської ради від 30.05.1997 року площею 0,23 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Інші державні акти на ім'я [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані. Жодних письмових доказів, щодо помилкового оформлення Державного акту на право приватної власності на землю площею 0,23 га позивачем суду не надано. Зазначила, що на той час діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею, згідно з якою передбачено порядок внесення змін до Державного акту, але жодних змін внесено не було. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17.11.2016 року за позивачем визнано право власності на земельну ділянку площею 0,23 га що розташована в с. Лимани, вул. Фрунзе, 120А Вітовського району Миколаївської області. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, розглядаючи позов в межах заявлених вимог та на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного. До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми, що діяли на час реалізації особою свого права, а саме Земельний кодекс України (в редакції 1990 року). Статтею 17 ЗК України 1990 року визначено порядок передачі земельних ділянок у приватну власність, в тому числі, рішення про передачу у приватну власність та про видачу Державних актів проводиться на підставі заяв, клопотань громадян, відповідно до розробленої та погодженої документації. Як вбачається з матеріалів справи, радгоспом Радянська Україна 11.07.1990 року №141 був виданий наказ про нарізку земельної ділянки площею 0,13 га [PERSON] (а.с. 68). Відповідне рішення за № 21 в березні 1990 року було винесено виконавчим комітетом Лиманівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області (а.с. 66). В подальшому, Лиманівською сільською радою Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області 30.05.1997 року за № 30 було винесено рішення про видачу [PERSON] Державного акту на земельну ділянку площею 0,23 га (а.с. 41). Відповідно до листа відділу Держземагенства у Жовтневому районі Миколаївської області № 1061-6/30 від 25.11.2013 року згідно з Книгою записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за [PERSON] зареєстрована земельна ділянка саме площею 0,23 га (а.с. 101). До того ж, право власності на земельну ділянку площею 0,23 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в с.Лимани, вул. Фрунзе 124 (старий № 120-А) Вітовського району Миколаївської області визнано за [PERSON] рішенням Жовтневого району Миколаївської області від 17.11.2016 р. (а.с. 79-80). Згідно з рішенням Лиманівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області № 3 від 03.05.2000 р. змінено нумерацію житлового будинку та присадібної ділянки, що належать [PERSON] в с. Лимани по вул. Фрунзе Вітовського району Миколаївської області з 120-А на № 124 (а.с. 64). Позивач в позові посилається на виділення йому рішенням сільської ради земельної ділянки площею 0,29 га, в свою чергу, відповідно до ст. 67 ЗК України 1990 року розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) не може перевищувати: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара. До того ж, рішення сільської ради про виділення [PERSON] земельної ділянки площею 0,23 га, позивачем не оскаржувалось. Відповідно до приписів ст. 15 ЦК України та ст. 55 Конституції України, захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права. Позивач вважає, що його право на приватизацію оспарюється або не визнається, в свою чергу до позову не додані будь-які документи щодо відмови відповідача у виділенні [PERSON] земельної ділянки саме у розмірі 0,29 га. До того ж, надані позивачем копії рішення Лиманівської сільської ради № 30 від 30.05.1997 року про надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,04 га та [PERSON] - 25 га, копії Державних актів серії МК № 11553 та МК № 11462, а також копії довідок відділу Держкомзему у Жовтневому радоні Миколаївської області з викопіюваннями, витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, суд не може приймати як належні та допустимі докази, оскільки зазначені Державні акти на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 січня 2014 року визнані недійсними (а.с. 42-56). Зазначеним рішенням було встановлено, що вони були видані незаконно, з порушенням встановленої законодавством процедури і без відповідного рішення сільської ради. Відповідно до приписів ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цей перелік є вичерпаним. Такий спосіб захисту, як підтвердження права на приватизацію, не передбачений ст.16 ЦК України. Відповідно до ст. 121 Земельного кодексу, кожен громадянин України має право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності в рамках, встановлених Земельним кодексом України. Частинами 1-3 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених вказаним Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Тобто Законом встановлений певний порядок для отримання земельної ділянки у власність. Таким чином, право на приватизацію визначено законом та не може бути підтверджене рішенням суду. Щодо вимоги про зобовязання відповідача виправити допущену помилку, то фактично позивач просить суд зобовязати відповідача додатково виділити [PERSON] земельну ділянку площею 0,06 га. Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, визначене відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 21 цього Закону, обмеження прав територіальних громад на місцеве самоврядування згідно з Конституцією та законами України може бути застосоване лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. За положеннями ст. 2 вказаного Закону, місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Аналіз наведених норм вказує на те, що територіальна громада вільна розпоряджатися належною їй власністю відповідно до закону, в тому числі землею комунальної власності, через свої органи місцевого самоврядування з врахуванням принципів, передбачених ст. 4 ЗУ «Про місцеве самоврядування», серед яких визначені такі як правова самостійність в межах повноважень, визначених цим та іншими законами, підзвітність та відповідальність перед територіальними громадами. Тобто, приймаючи рішення, орган місцевого самоврядування має враховувати інтереси як окремих громадян так і всієї територіальної громади, при цьому має правову самостійність в межах повноважень, визначених законом. Відповідно до практики розгляду таких спорів, а саме листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-04 пункт 14 то суди вправі зобовязати відповідний орган розглянути питання віднесене до його повноважень, а не зобовязати прийняти конкретне рішення. Вказане також слідує з положень ст. 162 КАС України, ст. 19 Конституції України, та Земельного кодексу України. Проте вимоги позивача стосуються зобовязання відповідача вчинити конкретні дії, а саме: передати у власність позивача земельну ділянку. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.10.2008 року, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питання, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень. Враховуючи вище викладене, суд вважає вимоги [PERSON] щодо зобов'язання Лиманіської сільської ради Вітовського району Миколаївської області виправити допущену в 1997 році помилку в розмірі площі земельної ділянки шляхом додаткового виділення йому недооформленої земельної ділянки такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed