Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

13.07.2016 року [PERSON] звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачка 18.03.2016 року під час сварки між ними розбила камінням заднє скло його автомобіля [NUMBER], яким позивач користується відповідно до договору позички транспортного засобу від 15.12.2015 року і власником якого є [PERSON] Своїми діями відповідачка завдала позивачу матеріальної шкоди у розмірі 1 310,00 грн. (960 грн. вартість скла та комплектуючих, 350 грн. вартість роботи по установці скла), та моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн., оскільки позивач є інвалідом 1 групи, погано рухається, а тому автомобіль є єдиним засобом для його пересування. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі. Позивач суду пояснив, що у них з відповідачкою виникла сварка з приводу границь земельних ділянок, якими вони користуються. З цього приводу він звернувся до сільської ради, де його попросили повідомити [PERSON], щоб та зателефонувала до сільської ради. 18.03.2016р. він на автомобілі [NUMBER] бежевого кольору, який перебував в його користуванні з дозволу власника [PERSON], підїхав до магазину в с.Слобідка Роздільнянського району Одеської області, де працювала відповідачка, і сказав їй передзвонити в сільську раду. [PERSON] у відповідь стала його ображати та проклинати. Потім [PERSON] стала сваритися з його дочкою [PERSON], яка також їхала з ним в автомобілі разом з дитиною. [PERSON]ГО. підняла з землі каміння, жбурнула його в автомобіль, внаслідок чого було розбито заднє скло автомобіля, а уламки скла попали на нього та на дитину. З цього приводу він зателефонував в поліцію, яка виїхала на місце пригоди і склала протоколи за ст.173 КУпАП на нього та на [PERSON] Він замінив розбите скло в автомобілі, на що витратив 1310 грн. Вказана сума є для нього значною, так як його пенсія складає 1325 грн. Добровільно спричинену шкоду [PERSON] відшкодовувати відмовилась. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали. Заперечення мотивували тим, що [PERSON] не має права на відшкодування шкоди, оскільки договір позички автомобіля нотаріально не посвідчений, а тому [PERSON] безпідставно користувався автомобілем. Крім того, згідно повідомлення Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області внаслідок подій 18.03.2016р. було розбито бокове скло автомобіля [NUMBER], а [PERSON] вставив заднє. Ініціатором конфлікту був позивач [PERSON] [PERSON] діяла в стані самозахисту, оскільки на неї перша напала дочка позивача [PERSON], скрутила їй руки, повалили на землю, сіла зверху та била головою о підлогу, чим спричинила їй тілесні ушкодження. [PERSON] в цілях самозахисту схопила з землі камінь та кинула його в [PERSON], але, можливо, випадково попала в автомобіль. Крім того, вони вважають недостовірним і розмір шкоди, так як надані [PERSON] квитанції про придбання комплектуючих та їх установку викликають у них сумнів. Просять в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON], який був залучений до участі у справі згідно ухали суду від 21.10.2016р., в судове засідання не зявився, надіслав суду листа, в якому позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю, підтвердив, що уклав з ним договір позички належного йому автомобілю [NUMBER] строком на 3 роки (а.с.90). Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, представників, дослідивши представлені докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно Договору позички, укладеному між позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] 15.12.2015р. строком на 3 роки, позивач користувався автомобілем [NUMBER] бежевого кольору (а.с.23). Виходячи з принципу правомірності правочину та враховуючи пояснення власника автомобілю [PERSON], який підтвердив передачу належного йому на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобілю в користування позивачу, суд вважає, що [PERSON] користувався автомобілем правомірно, а тому мав правові підстави на звернення до суду з вказаним позовом (а.с.49). 04.11.2016р. [PERSON] оформив своє право власності на вказаний автомобіль, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.71). 18.03.2016р. в с.Слобідка Роздільнянського району Одеської області між позивачем [PERSON], свідком [PERSON], з одного боку, та відповідачем [PERSON], з іншого боку, виникла сварка з приводу меж земельної ділянки, в ході якої відповідач [PERSON] кинула каміння в бік свідка [PERSON], але камінь влучив в автомобіль, що належав на праві користування позивачу [PERSON] Внаслідок вказаних дій [PERSON] в автомобілі [NUMBER] бежевого кольору було розбито заднє скло. Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін по справі, свідка [PERSON], матеріалами ЖЄО №1358, зареєстрованими в Роздільнянському ВП ГУНП за повідомленням [PERSON], дослідженими в судовому засіданні. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є її батьком, а відповідачка хресною. 18.03.2016р. вранці вони з батьком на належному йому автомобілі ВАЗ-2106 підїхали до [PERSON], щоб вона передзвонила в сільську раду з приводу земельної ділянки, відносно якої у них виник конфлікт. У відповідь [PERSON]Г почала висловлюватись нецензурними словами на адресу сільської ради, підняла з землі каміння та кинула його в автомобіль, влучивши в заднє скло. Скло розбилося. В машині на той час перебувала вона, її малолітня дитина 1 рік 7 місяців та позивач інвалід 1 групи. Всіх засипало склом. Тоді вона вийшла з машини та штовхнула [PERSON] на землю. [PERSON] пішла до магазину, в якому вона працювала, взяла арматуру та кинулася на неї. Батько зателефонував в поліцію. [PERSON] відмовилась відшкодовувати за розбите скло. Вони разом з батьком в м.Роздільна в магазині придбали скло та комплектуючи та завезли автомобіль на СТО , де майстер встановив скло, оскільки батько без автомобіля самостійно пересуватись не може. З досліджених судом адміністративних матеріалів, зареєстрованих в ЖЄО №1358 Роздільнянського ВП ГУНП за повідомленням [PERSON] (а..83-89) вбачається, що дійсно 18.03.2016. в ранковий час [PERSON] зателефонував до відділу поліції і повідомив про розбиття скла в його автомобілі. На місце пригоду було направлено оперативну групу, від учасників подій відібрані письмові пояснення. З пояснень [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відібраних у них працівниками поліції 18.03.2016 на місці пригоди всі учасники конфлікту підтвердили, що [PERSON] в процесі сварки кинула камінь в [PERSON], але камінь влучив в заднє скло автомобіля [PERSON] За наслідками розгляду повідомлення [PERSON] від 18.03.2016р. інспектором поліції [PERSON] складено висновок від 25.03.2016р. та 28.04.2016р. (а.с.9, 84) про те, що в ході конфлікту, який відбувся 18.03.2016р. з приводу меж земельної ділянки між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], сторони висловлювались на адресу один одного словами нецензурної лайки, а [PERSON] кинула каміння в автомобіль [PERSON] і пошкодила бокове віконне скло автомобіля. 14.11.2016р. інспектор поліції [PERSON] склав рапорт про те, що у висновку за наслідками розгляду повідомлення [PERSON] ним помилково було вказано про пошкодження бокового скла автомобіля, між тим, згідно пояснень учасників конфлікту було пошкоджено заднє скло автомобіля. (а.с.89). В ході розгляду Роздільнянським районним судом Одеської області 25.03.2016р. адміністративних матеріалів на підставі протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст..173 КУпАП (дрібне хуліганство), що надійшли від Роздільнянського ВП ГУНП були допитані [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які всі, в тому числі і сама [PERSON], підтвердили, що [PERSON] в ході конфлікту з [PERSON] кинула каміння і розбила заднє скло автомобіля [PERSON] (а.с.29,30). Таким чином, судом досліджено достатньо доказів на підтвердження того, що в ході конфлікту внаслідок неправомірних дій [PERSON] було розбито заднє скло автомобіля [NUMBER] бежевого кольору, який належав на той час на праві користування [PERSON] На ремонт пошкодженого відповідачем [PERSON] автомобіля позивач [PERSON] витратив 1310 грн., з яких 960 грн. на придбання скла та комплектуючих, що підтверджується накладною №37 від 18.04.2016р., виданою [PERSON] ПП Парфилов (а.с.7), та 350 грн. на установку скла, що підтверджується накладною від 18.04.2016р., виданою [PERSON]І [PERSON] (а.с.8), а всього 1310 грн. Допитаний в судовому зсіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є приватним підприємцем, орендує приміщення для зайняття підприємницькою діяльністю в м.Роздільна по вул.Європейська, 75. 18.04.2016р. він дійсно установлював заднє скло на автомобіль [NUMBER] бежевого кольору, за що [PERSON] сплатив йому 350 грн., а він видав [PERSON] накладну. Таким чином, у суду не викликає сумніву твердження позивача [PERSON], що на ремонт пошкодженого [PERSON] автомобілю він витратив 1310 грн. [PERSON] є інвалідом 1 групи (а.с.5) і отримує пенсію станом на 01.03.2016р. в розмірі 1250 грн. (а.с.6). Таким чином, розмір спричиненої йому майнової шкоди є для нього значним. Частинами 1,4 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, суд виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, досліджує докази, надані сторонами і які відповідають вимогам належності та допустимості доказів. Правовідносини, що виникли між сторонами не є договірними, а є деліктними і регулюються гл.82 ЦК України. Загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобовязань містяться у статті 1166 ЦК України, відповідно до частини першої якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність це забезпечений державним примусом обовязок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду. Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між ними та вина заподіювача шкоди. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає обєктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом. Позивач [PERSON] довів в суді як сам факт спричинення шкоди належному йому на той час на праві користування автомобіля, так і вину в спричиненні шкоди відповідача [PERSON], а також причинний звязок між неправомірними діями [PERSON] т спричиненою шкодою, що є підставою для задоволення його позовних вимог в частині відшкодування [PERSON] спричиненою її діями майнової шкоди. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на ст. 1169 ЦК України, а саме: звільнення [PERSON] від обовязку відшкодувати майнову шкоду, спричинену під час самозахисту, так як вказана обставина відповідачем не доведена. Як стверджує сама [PERSON], каміння вона кинула під час сварки зі свідком [PERSON], позивач [PERSON] в той час сидів в автомобілі, факт спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] свідком [PERSON] на час розгляду справ в суді відповідачем не доведений, внаслідок дій [PERSON] шкода спричинена майну [PERSON]. Таким чином, в діях [PERSON] вбачається необережна форма вини. Що стосується заперечень відповідача стосовно відсутності у позивача права вимагати відшкодування шкоди, спричиненої пошкодженням автомобіля, який не належав йому на час спричинення шкоди на праві власності, то суд в даному випадку застосовує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України № 6-183цс14 від 03.12.2014 р. Так, стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Субєкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими субєктами,\~ хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб,\~ завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для\~ особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.\~ Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Згідно з вимогами частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим права\~ фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обовязок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Також, на підставі ст.ст. 23,1167 ЦК України позивач [PERSON] має право на відшкодування і моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок пошкодження його майна відповідачем [PERSON] При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує той факт, що позивач є інвалідом 1 групи і пошкоджений автомобіль є його основним засобом для пересування, розмір майнової шкоди є суттєвим для позивача, оскільки він фактично дорівнює розміру його щомісячної пенсії. Також суд враховує, що вина відповідачки в спричиненні шкоди є необережною, оскільки вона кидала каміння в [PERSON], а влучила в автомобіль позивача, крім того, вона сама є пенсіонеркою і отримує пенсію в розмірі 949 грн.(а.с.52). Таким чином, суд визначає розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, в сумі 500 грн., що, на думку суду, буде цілком відповідати засадам розумності, виваженості й справедливості та вимогам ч.3 ст.23 ЦК України. В порядку ст..88 ЦПК України \~суд стягує з відповідача \~[PERSON] на користь держави судові витрати по справі в сумі 551 грн. 20 коп., так як позивач звільнений від сплати судового збору.

Outcome: partial