Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

14.12.2020 року [PERSON] , який діє в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Новобузької міської ради Миколаївської області про визнання права на земельну частку (пай). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 04.05.1994 року по 05.12.1995 року був членом КПСП « Світанок» Новобузького району. Однак 05.12.1995 року позивач звільнився з КПСП «Світанок» за власним бажанням, та з 07.12.1995 року працевлаштувався матросом на різні морські судна, а в подальшому працював виключно за межами як Новобузького району, так і Миколаївської області. На момент паювання земель КПСП «Світанок» і отримання сільськогосподарським підприємством 02.11.1995 року Державного акта на право колективної власності на землю позивач під №113 був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) в КПСП «Світанок». Однак, позивач [PERSON] , після отримання даним суб`єктом господарювання Державного акта на право колективної власності на землю, практично відразу припинив своє членство в КПСП «Світанок», таким чином на вказаний період часу позивачу нічого не було відомо про те, що він теж має право на земельну частку (пай). Поряд з цим позивачу до серпня місяця 2020 року нічого не було відомо про наявність у нього права на земельну частку (пай), але дізнавшись про це він звернувся до органу виконавчої влади з проханням щодо виділення йому в натурі ( на місцевості) земельної ділянки (паю) та видачі Сертифікату на право на земельну частку (пай), однак позивачу було відмовлено у його проханні та запропоновано звернутися з даним питанням до суду. Посилаючись на зазначені обставини представник позивача, просив визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) із земель резерву Новобузької міської ради Миколаївської області, в розмірі 12,9 умовних кадастрових гектарів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач Новобузька міська рада Миколаївської області явку свого представника в судове засідання не забезпечила. У поданому відзиві на позовну заяву, позовні вимоги не визнала, посилаючись на порушення позивачем [PERSON] строку позовної давності, у межах якого він мав можливість звернутися до суду з вимогою про захист своїх порушених прав, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, за правилами ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Відповідно до Указу Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена КСП без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Вартість та розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства є рівними. Розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах з числа їх працівників. Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної частки (паю) по кожному підприємству, окремо приймається районними державними адміністраціями. Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» визначено, що у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про: внесення змін до проекту розробником документації із землеустрою з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. В силу ст.ст.1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Документом, що посвідчують право на земельну частку (пай) є також рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 04.05.1994 року був прийнятий в члени КПСП «Світанок» згідно запису у трудовій книжці колгоспника серії [NUMBER] (Пр.№ 6 від 29.08.1994 року) і був звільнений із членів КПСП «Світанок» 05.12.1995 року (Пр.№16 від 05.12.1995 року) (стор. труд. кн. колг. №9) ( а.с.18) Судом встановлено, що КПСП «Світанок» отримало Державний акт на право колективної власності на землю 02.11.1995 року, розмір земельної частки ( паю) становить - 12,9 умовних кадастрових гектарів. [PERSON] . Державний акт на право власності на землю не отримував ( а.с.15) Згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області відділу у Новобузькому районні за вих. № 55/146-20 від 19.08.2020 року [PERSON] був внесений до списку осіб за № 113, який має право на земельну частку (пай), що додається до державного акту на право колективної власності на землю КПСП «Світанок» (а.с.12) Суд не приймає як доказ, наданий представником відповідача до відзиву список осіб по КПСП «Світанок», оскільки він стосується осіб, які мають право на майновий пай, а предметом даного спору є право на земельну частку (пай). Отже, на дату одержання КПСП «Світанок» Державного акта на право колективної власності на землю - 02 листопада 1995 року та розпаювання земель, позивач [PERSON] залишався його дійсним членом, був включений до списку осіб, які мають на право на земельну частку (пай) КПСП «Світанок» а тому згідно до вимог Указу Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям», ЗК України (в редакції чинній на час спірних правовідносин), член КПСП [PERSON] набув право на одержання земельної частки (паю) із землі, переданої у колективну власність згідно Державного акту на право колективної власності на землю від 02.11.1995 року. Між тим, за захистом свого порушеного права позивач [PERSON] звернувся через двадцять п`ять років після надання господарству Державного акту та складання до нього списку осіб, що мають право на земельний пай, тобто ним пропущено встановлений ст.71 ЦК УРСР, якій діяв на час виникнення спірних правовідносин, строк позовної давності. При цьому перебіг цього строку починається з 1995 року, коли позивач залишаючись членом КПСП «Світанок» міг знати про дату отримання зазначеним господарством Державного акту на право колективної власності на землю, тим паче, що в той час він працював у господарстві, тому саме з цього часу йому стало відомо про порушення його права, а саме, що йому не видано Сертифікат на право на земельну частку (пай). Правове регулювання питань позовної давності здійснювалось нормами глави 5 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин (1992-1995 роки). Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 76 ЦК УРСР). Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК УРСР). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17). Виходячи з викладеного та враховуючи, що позивач [PERSON] не надав доказів поважності причин такого тривалого пропуску встановленого законом строку для захисту свого порушеного права, суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав. Крім того, заявляючи позов лише до органу місцевого самоврядування (без врахування дійсного розпорядника земель державної власності сільськогосподарського призначення), позивач не визначив особу, яка порушила його права на пай, не зазначив підстав виникнення обов`язку саме у Новобузької міської ради миколаївської області на поновлення цих прав та дієвий спосіб його поновлення, що також може бути самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed