Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

14.08.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів набутих без належної правової підстави та процентів за користування ними, мотивуючи свої вимоги тим, що у вересні 2006 року разом зі своєю дружиною [PERSON] прийняли рішення відкрити автомагазин, для чого необхідно було знайти приміщення. Дружина відповідача [PERSON] повідомила, що їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Білорус Н.В. 11.04.2000 року за реєстром №1336, зареєстрованим Бобринецьким БТІ 11.04.2000 року за №949/6, належить житловий будинок під номером [ADDRESS]. Біля вказаного будинку знаходиться надвірна будівля, на яку відсутні правовстановлюючі документи, яку відповідач з дружиною запропонували віддати в користування на умовах оренди. 12.08.2007 року між ним та [PERSON] було укладено договір оренди вказаного нежитлового приміщення строком на один рік. При цьому, [PERSON] показала документ купівлі-продажу на підтвердження належності їй права власності на вказане приміщення, а тому не мали сумнівів у тому, що договір оренди укладається з власником будівлі Аналогічні договори оренди укладалися й надалі, останній з яких було укладено 23.02.2016 року строком на 2 роки 11 місяців. 14.08.2007 року відповідач та [PERSON] запропонували йому придбати вказану нежитлову будівлю, повідомивши, що у зв'язку із відсутністю правовстановлюючої документації на вказану будівлю, можуть продати її тільки шляхом написання розписки. Того ж дня відповідач [PERSON] у присутності своєї дружини [PERSON] отримав 6400 грн. як розрахунок за придбання магазину, про що склав відповідну розписку. В подальшому 31.12.2007 року відповідач склав розписку про отримання 24500 грн. у якості розрахунку за продане ним недобудоване без належно оформлених документів приміщення, загальна вартість якого 25000 грн. При цьому у розписці відповідач вказав, що з ним згідні члени його родини [PERSON], яка також поставила свій підпис у розписці, а також їх діти [PERSON] та [PERSON] В подальшому добудував вказане приміщення та обладнав його відповідно до власних потреб. На той час, не мав можливості займатися розробкою документації на придбану ним будівлю, адже розпочав займатися підприємницькою діяльністю, на що витрачався майже весь вільний час. 28.11.2017 року до його дружини звернулися діти відповідача [PERSON] та [PERSON] з письмовою вимогою звільнити спірне приміщення, оскільки вони є його власниками на підставі договору дарування від 17.07.2000 року. Вказує, що оскільки договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення між сторонами був укладений із порушення норм статей 203-2015 ЦК України, оскільки при укладенні була порушена вимога щодо письмової форми, нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації права власності, а також те, що вказаний правочин був укладений відповідачем за відсутності у нього повної цивільної дієздатності, а саме права укладати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, власником якого відповідач не був, вказаний договір є нікчемним. У зв'язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів у розмірі 25000 грн. 00 коп. як безпідставно набутих відповідачем та процентів за користування ними за період з 01.08.2008 року по 01.08.2018 року у розмірі 30587 грн. 50 коп. Ухвалою суду від 21.08.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.61-62). Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Додатково пояснили, що позивач користувався спірним приміщенням безперервно з серпня 2007 року по червень 2018 року. На сьогоднішній день цим приміщенням позивач не користується. В договорах оренди спірного приміщення було передбачено, що оренда є безоплатною та за цими договорами ніяких коштів не виплачувалось. Також зазначили, що заперечують проти застосування до даних позовних вимог строку позовної давності, оскільки про порушення його прав позивач дізнався 28.11.2017 року після звернення дітей відповідача до нього з вимогою про звільнення спірного приміщення. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вказавши, що кошти за розписками в розмірі 25000 грн. отримав в рахунок сплати орендної плати наперед. Розписки писав власноручно без тиску та примусу. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, вказавши, що грошові кошти за розписками не були набуті відповідачем безпідставно, оскільки їх набуття відповідачем відбулося за договорами оренди майна в рахунок орендної плати наперед. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності та подала до суду заяву про застосування вказаного строку з тих підстав, що позивач надаючи кошти 31.12.2007 року відповідачу знав про те, що в нього відсутні правовстановлюючі документи на магазин, тобто позивач знав про те, що це не купівля-продаж магазину. Крім того, з 2007 року по 2018 рік договір купівлі-продажу між сторонами так і не відбувся, а постійно укладалися договори оренди приміщення (а.с.94-95). Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 11.04.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Білорус Н.В., за реєстровим №1336, [PERSON] на праві власності належав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. Надвірні споруди - сарай «Б» (а.с.13-14). З копії договору дарування від 17.07.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Білорус Н.В. за реєстровим №2450 встановлено, що [PERSON] безоплатно подарувала [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлям, що знаходиться в [ADDRESS], розташований на земельній ділянці, розміром 1374,1 кв.м., наданій на праві користування. Надвірні споруди - сарай «Б» (а.с.31-32). Також судом встановлено, що у період з 12.08.2007 року по червень 2018 року позивач на підставі договорів оренди нежилого приміщення від 12.08.2007 року (а.с.15), від 19.09.2008 року (а.с.20), від 20.04.2012 року (а.с.21-23), та від 23.02.2016 року (а.с.24-26), укладених між ним та [PERSON] (дружиною відповідача), орендував нежиле приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS], що належить орендодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2000 року, з виплатою орендної плати 300 грн. щомісяця. 14.08.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто домовленість про купівлю-продаж приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. На виконання взятих на себе зобов'язань за зазначеною домовленістю позивач передав відповідачу кошти в загальному розмірі 25000 грн., про що останнім були складені розписки від 14.08.2007 року та 31.12.2007 року. Відповідно до змісту розписки, складеної [PERSON] 14.08.2007 року, останній отримав від [PERSON] суму в розмірі 6400 грн. як розрахунок за придбання майна (а.с.110). Відповідно до змісту розписки, складеної [PERSON] 31.12.2007 року, останній отримав від [PERSON] кошти в сумі 24500 грн. як завдаток за продане ним недобудоване без належних документів приміщення загальною площею 58 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS], повна сума продажу становить 25000 грн. При цьому у вказаній розписці [PERSON] вказав, що з ним згідні члени його родини [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.108). З вищевикладеного судом встановлено, що відповідачу [PERSON] будинок по [ADDRESS], на праві власності не належав, правомочностей щодо розпорядження цим майном він не мав. Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ч.1 ст.30 ЦК України). В даному випадку відповідач [PERSON] не був власником спірного приміщення, а тому не мав права його відчужувати, в тому числі не був наділений і відповідними повноваженнями і на підставі довіреності. 28.11.2017 року [PERSON] та [PERSON] на адресу позивача було направлено письмову вимогу в десятиденний термін звільнити спірне приміщення, оскільки вони є його власниками на підставі договору дарування від 17.07.2000 року та державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 15.06.2009 року (а.с.27). За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статі 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У статті 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Згідно ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. За правилами, визначеними в ст.ст.655-657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не є власником приміщення магазину по [ADDRESS] та не був наділений повноваженнями щодо розпорядження цього майна, тому не мав права на укладення будь-яких правочинів з цим майном, на цій підставі отримані ним від [PERSON] кошти в загальній сумі 25000 грн. за розписками від 14.08.2007 року та 31.12.2007 року є коштами отриманими без достатньої правової підстави та у спосіб, що суперечить цивільному законодавству, у зв»язку з цим суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 25000 грн. Крім того, відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Проценти, зазначені в ст. 536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, у тому числі безпідставно одержаними та збереженими грішми (ст.1214 ЦК України). Підставами для застосування до спірних правовідносин ст.536 ЦК України є факт набуття та збереження відповідачем у себе без достатньої правової підстави грошових коштів у загальному розмірі 25000 грн., та установлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. У випадку, коли договором та законом за користування чужими грошовими коштами розмір процентів не встановлений, відповідно до ч.1 ст.8 ЦК України за аналогією повинна застосовуватись ч.1 ст.1048 ЦК України, згідно з якою, якщо не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Так, Верховний Суд України в постанові від 24.01.2006 року № 14/130 дійшов висновку про застосування ст.1048 ЦК України до аналогічних спірних правовідносин за аналогією в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ, оскільки між сторонами розмір проценту не встановлено. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, у зв'язку з чим суд бере до уваги розрахунок, який додано до матеріалів справи і наведено в обґрунтування заявлених позовних вимог та погоджується, враховуючи облікові ставки НБУ у період з 01.08.2008 року по 01.08.2018 року, з розрахунками позивача відсотків за вказаний період у розмірі 30587 грн. 50 коп., які підлягають стягненню з відповідача. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.357 ЦК України). Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що позивач дізнався про те, що власниками спірного приміщення є [PERSON] та [PERSON] лише після звернення останніх до нього з вимогою 28.11.2017 року про звільнення спірного приміщення, а отже строк позовної давності позивачем не пропущений. Таким чином, пред'явлені позовні вимоги позивача підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню безпідставно отриманні грошові кошти у розмірі 25000 грн. 00 коп. та проценти за користування чужими грошовими коштами у сумі 30587 грн. 50 коп.

Outcome: approved