Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

12 листопада 2015 року представник [PERSON] за договором адвокат [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору, стягнення отриманого за договором, стягнення збитків. Свої вимоги мотивував тим, що в лютому 2013 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено попередній договір, згідно з яким остання зобовязалася продати позивачці житловий будинок, розташований за адресою: Сумська область, Білопільський район, смт. Жовтневе, вул. Леніна, 123 за 48 000 грн. На виконання даного договору [PERSON] сплатила [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 3 950 доларів США в наступному порядку: 350 дол. США в лютому 2013 року; 1 000 дол. США у березні 2013 року, 1 000 дол. США - у серпні 2013 року, 400 дол. США - у грудні 2013 року, 1 000 дол. США - у квітні 2014 року і 200 дол. США - у червні 2014 року. Однак, отримавши гроші, [PERSON] відмовилася продати будинок за обумовлену суму і зажадала ще 2 050 доларів США. В подальшому, позивачка надіслала відповідачці письмову вимогу про повернення грошей. Проте, дану вимогу [PERSON] проігнорувала, після чого [PERSON] звернулася до суду з позовом до останньої про стягнення грошей, набутих та збережених без достатньої правової підстави. Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 02 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 07 жовтня 2015 року, у задоволенні вказаного позову було відмовлено з тих підстав, що між позивачкою і відповідачкою існувала усна попередня домовленість, яка є дійсним правочином і остання набула майно за наявністю достатніх правових підстав у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Посилаючись на викладені вище обставини представник позивачки просить на підставі ст. 652 ЦК України розірвати попередній договір про продаж в подальшому житлового будинку, розташованого за адресою: Сумська область, Білопільський район, смт. Жовтневе, вул. Леніна, 123, укладений між [PERSON] і [PERSON], оформлений письмовою розпискою останньої від 26 травня 2015 року, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 90 455 грн. авансу за вказаним попереднім договором, 1 753 грн. 71 коп. збитків, якими є судовий збір, сплачений при зверненні до суду з позовом про стягнення грошей, набутих та збережених без достатньої правової підстави та судовий збір за подання апеляційної скарги і судові витрати в даній справі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник за договором адвокат [PERSON] позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та представник останньої за довіреністю [PERSON] позов не визнали, подали письмові заперечення проти позову, в яких зазначили, що сторона позивача у судовому засіданні не довела існування чотирьох умов, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, як підстав для розірвання попереднього договору купівлі - продажу. Також, починаючи з лютого 2013 року по 3 червня 2015 року [PERSON] проживала у житловому будинку, який є предметом спірного попереднього договору купівлі-продажу, обробляла земельну ділянку та вела особисте господарство, а тому сплачені останньою кошти до укладення договору купівлі-продажу є платою за користування будинком. З позивачкою існувала домовленість щодо продажу будинку за 6 000 дол. США. Відповідачка вчинила всі дії, необхідні для виконання попередніх домовленостей щодо продажу будинку, зокрема, виготовила технічну документацію, отримала витяги з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, розташовані за місцем знаходження будинку та їх експертні грошові оцінки. Однак, [PERSON] у травні 2015 року раптово виїхала із будинку разом із сімєю та направила вимогу щодо повернення коштів, мотивуючи її тим, що потреба у купівлі будинку відпала і крім того її не влаштовує домовлена ціна за нього (а. с. 26-27). Заслухавши позивачку [PERSON], її представника [PERSON], відповідачку [PERSON] та її представника [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: Сумська область, Білопільський район, смт. Жовтневе, вул. Леніна, 123, оціночною вартістю 104 348 грн., а також земельних ділянок: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 2 500 кв. м., оціночною вартістю 25 750 грн. та для ведення особистого селянського господарства загальною площею 136,0 кв. м., оціночною вартістю 1 290 грн., які знаходяться за цією ж адресою (а. с. 70). Із розписки [PERSON] без зазначення дати вбачається, що [PERSON] віддала їй аванс у сумі 360 доларів за купівлю будинку, розташованого за адресою: Сумська область, Білопільський район, смт. Жовтневе, вул. Леніна, 123. У разі несплати основної суми до дня підписання договору купівлі - продажу аванс не повертається. На зворотній стороні вказаної розписки маються записи про сплату коштів у наступному порядку: в лютому 2013 року 360 у. о., в березні 2013 року 1 000 у. о., в серпні 2013 року 1 000 у. о., в грудні 2013 року 400 у. о., у квітні 2014 року 1 000 у. о., в червні 2014 року 200 у. о. (а. с.8). Відповідно до розписки [PERSON] від 26 травня 2015 року, остання у 2013 році надала у користування будинок, розташований в смт. Жовтневе Білопільського району Сумської області по вул. Леніна, 123. Із [PERSON] було домовлено про продаж в подальшому вказаного будинку за 6 000 доларів США. Від продажу будинку вона отримала гроші в сумі 3 950 доларів США. Решта коштів в сумі 2 050 доларів США нею не отримана (а. с. 7). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 02 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 07 жовтня 2015 року, встановлено, а тому у відповідності до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає, факт укладення між [PERSON] та [PERSON] усної попередньої домовленості про купівлю продаж будинку з господарськими будівлями, розташованих за адресою: Сумська область, Білопільський район, смт. Жовтневе, вул. Леніна, 123, за які позивачка сплатила відповідачці 3 950 дол. США. Вказаним вище рішенням [PERSON] відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] про стягнення грошей, набутих та збережених без достатньої правової підставі, у сумі 3 950 дол. США, що станом на 27 травня 2015 року було еквівалентно 83 510 грн. з огляду на те, що відповідачка набула їх у спосіб, що не суперечить чинному законодавству (а. с. 9-13). Разом із цим у судовому засіданні сторони підтвердили, що між ними дійсно існувала попередня домовленість про купівлю-продаж житлового будинку за зазначеною вище адресою за 6 000 дол. США, що на момент її укладення станом на лютий 2013 року становило 48 000 грн., з яких [PERSON] передала [PERSON] у визначені у розписці без дати періоди в рахунок авансу кошти в загальній сумі 3 950 дол. США. При цьому представник відповідача [PERSON] суду зазначила, що відповідачка [PERSON] не заперечує проти повернення позивачці [PERSON] грошових коштів, сплачених останньою в рахунок виконання попередньої домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу домоволодіння, але про розмір коштів, які підлягають поверненню вони з відповідачкою домовленості не досягли. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 635 Цивільного кодексу України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. За змістом ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з викладених вище фактичних обставин справи та аналізу зазначених норм чинного цивільного законодавства суд вважає безпідставним і не приймає до уваги доводи представника позивача стосовно того, що попередня домовленість щодо купівлі продажу будинку, факт існування якої встановлений означеним вище рішенням суду, є попереднім договором. Як вбачається з матеріалів справи, сторони лише домовились укласти договір купівлі-продажу будинку, але не оформили такий договір, який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про розірвання попереднього договору про продаж в подальшому житлового будинку, укладеного між [PERSON] і [PERSON], оформлений письмовою розпискою, є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення із [PERSON] 90 455 грн. авансу, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 30 жовтня 2016 року становило 3 950 дол. США, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Вбачається, що правила ст. 570 ЦК України про завдаток поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна зі сторін ухиляється від його виконання. Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобов'язання. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. З показів сторін у судовому засіданні, які обєктивно підтверджуються матеріалами справи встановлено, що на підставі попередньої домовленості про укладення в майбутньому договору купівлі продажу будинку позивачка сплатила відповідачці 3 950 дол. США. Договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону між сторонами у справі укладено не було. За таких обставин суд вважає, що передана позивачкою грошова сума у розмірі 3 950 дол. США є авансом, який підлягає поверненню в тому розмірі, в якому він передавався (постанови судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі N6-176цс12, від 25 вересня 2013 року у справі N6-82цс13). За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Доводи відповідачки [PERSON], викладені в письмових запереченнях, стосовно того, що сплачені позивачкою кошти до укладення договору купівлі-продажу будинку слід вважати платою за користування ним суд не приймає до уваги, оскільки всупереч ст. 60 ЦПК України вони нічим не підтверджені і до того ж спростовуються рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 02 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 07 жовтня 2015 року, що згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, у відповідності до якого суд оцінив критично доводи сторони відповідача стосовно того, що між сторонами у справі склалися правовідносини щодо договору найму (а. с. 9-11, 26-27). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного процесу, передбаченого ст. 11 ЦПК України, згідно з яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про задоволення вказаної частини позовних вимог і стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 90 455 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 30 жовтня 2016 року становило 3 950 дол. США. Що стосується позовних вимог про стягнення із [PERSON] 1 753 грн. збитків, завданих у результаті порушення цивільного права позивачки, то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається і стороною позивача підтверджено в судовому засіданні, що вказана сума є судовими витратами судовим збором, сплаченим позивачкою при зверненні до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошей, набутих та збережених без достатньої правової підстави та судовий збір за подання апеляційної скарги (а. с. 14). Статтею 88 ЦПК України визначений порядок розподілу судових витрат між сторонами, згідно з яким стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так як рішенням Білопільського районного суду від 02 вересня 2015 року, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 07 жовтня 2015 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошей, набутих та збережених без достатньої правової підстави було відмовлено за безпідставністю, судові витрати у відповідності до ст. 88 ЦПК України були покладені на позивача. Той факт, що позивачка попередньо зверталася до суду за захистом свого порушеного права з невірних правових підстав, не звільняє її від обовязку нести судові витрати. З огляду на викладене вище, суд вважає необґрунтованими посилання сторони позивача на положення п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України як на підставу позовних вимог про стягнення з відповідачки 1 753 грн. Всупереч ст. 60 ЦПК України суду не надано інших належних і допустимих доказів того, що вказана вище сума є реальними збитками, понесеними позивачкою для відновлення свого порушеного права. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат у даній цивільні справі суд на підставі ст. 88 ЦПК України приходить до наступних висновків. Загальна сума заявлених позовних вимог майнового характеру становить 92 208 грн. 71 коп., одна позовна вимога, зокрема про розірвання попереднього договору, носить не майновий характер. При зверненні до суду з позовом представник позивача сплатив судовий збір у загальному розмірі 1 411 грн. 29 коп., з яких 922 грн. 09 коп. за позовні вимоги майнового характеру і 487 грн. 20 коп. немайнового характеру стосовно останніх суд прийняв рішення про відмову. Позовні вимоги майнового характеру судом задоволені частково, у сумі 90 455 грн., тобто на 98,11% (90 455 х 100 / 92 208,71). Таким чином, стягненню з відповідачки на користь позивачки підлягають судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 904 грн. 57 коп., виходячи з наступного розрахунку: 922,09 х 98,1 / 100. На підставі викладеного,

Outcome: partial