Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

14 березня 2019 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Сергіївської селищної ради, завідувача Білгород - Дністровської міської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Одеській області Саданова О.В, про визнання права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] , просить суд визнати право власності в порядку спадкування за заповітом від 17 грудня 2007 року на квартиру [ADDRESS] . Так, свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла спадкодавець [PERSON] . За життя, 17.12.2007 року [PERSON] склала заповіт, яким належну їй квартиру [ADDRESS] заповідала [PERSON] . Після смерті [PERSON] у квартиру [ADDRESS] вселилась [PERSON] , яка показала заповіт, посвідчений 07.06.2013 року керуючим справами виконавчого комітету Сергіївської селищної ради та зареєстрований в реєстрі за № 86, за яким спадкодавець [PERSON] належну їй квартиру заповідала [PERSON] . Разом з тим, 17.07.2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення, яке залишене в силі постановою апеляційного суду Одеської області від 17.07.2018 року, згідно якого визнано недійсним заповіт, посвідчений 07.06.2013 року керуючим справами виконавчого комітету Сергіївської селищної ради та зареєстрований в реєстрі за № 86, згідно якого [PERSON] заповідала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає себе єдиною спадкоємицею квартири [ADDRESS] , що належала за життя [PERSON] , у зв`язку із складеним нею 17.07.2007 року заповітом, а тому звернулась до міської державної нотаріальної контори з приводу оформлення своїх спадкових прав. Однак, завідувач Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Саданов О.В. листом № 118/02-14 відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру, що за життя належала [PERSON] з підстав п.4 ст. 1254 ЦК України. Пунктом 4 ст.1254 ЦК України передбачено, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Саме про випадок визначений ст. 225 ЦК України зазначається у рішеннях судів від 09.11.2017 року та 17.07.2018 року. Тож, висновок завідувача Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Саданова О.В. , на її думку, є помилковим, незаконним та таким, що не відповідає ч. 4 ст. 1254 ЦК України. На підставі вищевказаних обставин вона і звернулася до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилася, від її представника надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача, з проханням позовні вимоги задовольнити, на заочний розгляд справи згодний. Відповідач завідувач Білгород-Дністровської міськдержнотконтори в судове засідання не з`явився, надавши заяву з проханням розглядати справу без участі нотаріуса Саданова О.В. Представник Сергіївської селищної ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно [INFO] померла спадкодавець - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно у вигляді квартири [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що за життя 07.12.2007 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений керуючим справами виконкому Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області Марушевською Г.С., зареєстрований в реєстрі за № 351, за яким спадкодавець належну їй приватизовану квартиру [ADDRESS] , та все належне їй майно заповідала [PERSON] , тобто позивачу по справі. /л.с. 16/ Однак, згодом 07.06.2013 року [PERSON] склала новий заповіт, посвідчений керуючим справами виконкому Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області Марушевською Г.С., зареєстрований в реєстрі за № 86, за яким квартиру [ADDRESS] заповідала [PERSON] . Задля повного та всебічного розгляду справи, Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було витребувано належним чином завірену копію спадкової справи № 395/2015 до майна померлої [INFO] [PERSON] , з якої вбачається, що дійсно спадкова справа була заведена за заявою [PERSON] у зв`язку із складеним [PERSON] та чинним на момент відкриття спадщини заповіту від 07.06.2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 86, що підтверджується Інформаційною довідкою за Спадкового реєстру /заповіти/ спадкові договори/. Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2017 року по справі № 495/538/16-ц, позов [PERSON] до [PERSON] , Сергіївської селищної ради про визнання заповіту недійсним - задоволено. Визнано недійсним заповіт, посвідчений 07.06.2013 року керуючим справами виконавчого комітету Сергіївської селищної ради Марушевською Г.С. та зареєстрований в реєстрі за №86, згідно якого [PERSON] заповіла [PERSON] квартиру [ADDRESS] /л.с.10-12/. Постановою апеляційного суду Одеської області від 17.07.2018 року, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2017 року залишено без змін. /л.с.13-16/ Позивач, вважаючи себе спадкоємицею за заповітом до майна [PERSON] , звернулась до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , однак 21.01.2019 року листом завідувача міськдержнотконтори їй було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії на підставі п.3,4 ст. 1254 ЦК України. Так, у відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнаний його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Згідно ч.2 та ч.4 ст.1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст.202 ЦК України, заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 3 ст.202 ЦК України, одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (заповіт подружжя). Будь-які обов`язки спадкоємців перед спадкодавцем виникають лише після смерті заповідача, тобто розпорядження набувають юридичної сили не з часу посвідчення заповіту, а з моменту відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 13, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Законодавством передбачено, що підстави недійсності правочину встановлені нормами ЦК України та іншими законодавчими актами і мають імперативний характер. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні норми, недотримання яких є підставою для визнання нікчемності правочину, і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього. Проте ст.1257 ЦК України містить норми щодо недійсності заповіту, які є спеціальними нормами, тобто унеможливлюють застосування загальних норм, передбачених ч.1 ст.215 ЦК України. Статтею 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. У частинах 2 та 3 ст.1254 ЦК України встановлено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. А у частині 4 ст.1254 ЦК України закріплено, що якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Відповідно до ч.3 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі недійсності нового заповіту чинність попереднього відновлюється лише у разі, якщо такий правочин було вчинено дієздатною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а також у разі, якщо такий правочин вчинено під впливом насильства. З досліджених у судовому засіданні рішень місцевого та апеляційного судів від 09.11.2017 року та від 17.07.2018 року по справі № 495/538/16-ц встановлено, що заповіт від 07.06.2013 року не відповідав вимогам закону, оскільки [PERSON] під час складання, підписання і посвідчення заповіту - 07.06.2013 р. страждала на стійкий хронічний психічний розлад у наслідок якого була абсолютно позбавлена здатності усвідомлювати і розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому був визнаний недійсним з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України. Згідно п.23 Постанови Пленуму від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», наявність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. З такими вимогами особа може звернутися до суду лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. З урахуванням викладеного, на основі повно та всебічно досліджених обставин справи, із застосуванням правового регулювання вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку, що відмова державного нотаріуса у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 17.12.2007 року за реєстром № 351, є незаконною та пов`язана з невірним тлумаченням вимог ч.4 ст.1254 Цивільного кодексу України, яка не підлягає застосуванню у даному випадку, оскільки за рішеннями суду новий заповіт було визнано недійсним саме з підстав, що урегульовані нормою права щодо виключної можливості відновлення чинності попереднього заповіту. За таких обставин, позивач має усі правові підстави спадкувати за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] належне їй майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved