Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

14.11.2017р. [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що у жовтні 2014 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 33000,00 грн., які відповідач зобов'язався повернути в строк до 18.11.2014 року. На підтвердження укладення вищевказаного договору позики, відповідачем було надано розписку від 28.10.2014 року. Всупереч умовам договору позики, відповідач не повернув отримані ним кошти у визначений строк та не повертає їх до цього часу. За таких обставин позивач звернувся до суду з даною позовною заявою у якій просив: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу за договором позики у розмірі 33000,00 грн. - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму у розмірі 69137,68 грн., з яких: 2962,00 грн. - 3% річних, 36966,17 грн. - пеня, 29209,51 грн. - сума втрат від інфляції. - стягнути з [PERSON] понесені позивачем судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судові засідання, призначені на 11.12.2017р. та 17.01.2018р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином шляхом направлення повісток про виклик в судові засідання на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, а саме: [ADDRESS]. Конверти з повістками про виклик в судові засідання повернулися на адресу суду з відмітками відділення поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 26-27, 33-34, 38-39), що розцінюється судом, як належне повідомлення особи про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 33000,00 грн. на строк до 18.11.2014 року. На підтвердження укладення вказаного договору позики, 28.10.2014р. відповідачем було видано розписку, з якої вбачається, що [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти в сумі 33000,00 грн. та зобов'язвся повернути їх у повному обсязі до 18.11.2014р. (а.с. 25). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що позивач свої обов'язки за договором позики виконав, надавши відповідачу грошові кошти у розмірі 33000,00 грн. Однак, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань, у визначений договорами позики строк грошові кошти не повернув. Таким чином, у зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань за договором позики у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 33000,00 грн. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). (ст. 610 ЦК України). За приписами статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із розрахунку заборгованості наданого позивачем, який перевірений судом та є вірним, за період з 19.11.2014 року по 14.11.2017 року 3% річних від суми заборгованості складає 2962,00 грн., а сума втрат від інфляції - 29209,51 грн. Таким чином судом встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, визначеного договором позики від 28.10.2014 року, оскільки не виконав зобов'язання у повному обсязі у встановлений договором строк, а тому позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості, 3% річних та суми втрат від інфляції підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 36966,17 грн. заборгованості за пенею, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно з положеннями частини першої статті 546 ЦК України та статті 549 ЦК України, виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові уразі порушення зобов'язання. Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Разом з тим, відповідно до положень статті 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Як вбачається із договору позики (розписки) від 28.10.2014 року укладеного між сторонами, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі вчинено не було оскільки у розписці відсутні умови щодо нарахування пені в разі невиконання зобов'язання, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 36966,17 грн. заборгованості за пенею задоволенню не підлягають. Згідно зі саттею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги позивача про стягнення боргу в сумі 65171,51 грн., з яких 33000,00 грн. - сума боргу, 2962,00 грн. - 3% річних та 29209,51 грн. - сума втрат від інфляції підлягають задоволенню. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 651,72 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial