Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

12 травня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті його батька [PERSON], який помер 24 серпня 2004 року в с.Горишківка Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки площею 2,5746 га, що розташована на території Горишківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, посвідченої державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН № 103067, виданого 28 лютого 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією, а також визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті його матері [PERSON], яка померла 1 квітня 2010 року в с.Горишківка Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки площею 2,0878 га, що розташована на території Горишківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, посвідченої державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН № 103068, виданого 28 лютого 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією. Даний позов обґрунтований наступним. 24 серпня 2004 року в с.Горишківка Томашпільського району помер [PERSON], який доводився позивачу батьком. Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому майно, що складається із земельної ділянки площею 2,5746 га, розташованої на території Горишківської сільської ради. 1 квітня 2010 року в с.Горишківка Томашпільського району померла [PERSON], яка доводилася позивачу матірю. Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, що складається із земельної ділянки площею 2,0878 га, розташованої на території Горишківської сільської ради. Позивач зазначає, що він є єдиним спадкоємцем батьків за законом. На протязі встановленого законом шестимісячного строку він спадщину прийняв, оскільки проживав та продовжує проживати у спадковому будинку. По питанню оформлення спадщини позивач звернувся до Томашпільської державної нотаріальної контори щодо вирішення питання про отримання свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі свідоцтва нотаріусом було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавців. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросив їх задовольнити. Представник Горишківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не зявився, представник Томашпільської селищної ради надіслав до суду клопотання, в якому позовні вимоги визнають та просять розглянути справу за відсутності їхнього представника, а також додали копію рішення Томашпільської селищної ради № 5 від 29 грудня 2016 року 1 сесії 8 скликання «Про реорганізацію Горишківської сільської ради», згідно якого Томашпільська селищна рада є правонаступником прав та обовязків Горишківської сільської ради з дня набуття повноважень Томашпільською селищною ради, обраною Томашпільською селищною обєднаною територіальною громадою. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності третьої сторони, оскільки згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, розглянувши заяву відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які\~\~беруть\~\~участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. \~\~\~\~ Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась 24 серпня 2004 року та 1 квітня 2010 року в день смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що 24 серпня 2004 року в с. Горишківка Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON] (а.с.8). Згідно довідки виконавчого комітету Горишківської сільської ради № 77 від 12 квітня 2017 року, після смерті [PERSON], померлого 24 серпня 2004 року, залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки розміром 2,5746 га, що розташована на території Горишківської сільської ради, посвідченої державним актом серії ВН № 103067; спадкоємцем зазначеного майна за законом залишився [PERSON], який спадщину фактично прийняв на протязі шести місяців; інших спадкоємців у спадкодавця немає (а.с.10). 1 квітня 2010 року в с. Горишківка Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.9). Згідно довідки виконавчого комітету Горишківської сільської ради № 58 від 31 березня 2017 року, після смерті [PERSON], померлої 1 квітня 2010 року, залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки розміром 2,0878 га, що розташована на території Горишківської сільської ради, посвідченої державним актом серії ВН № 103068; спадкоємцем зазначеного майна за законом залишився [PERSON], який спадщину фактично прийняв на протязі шести місяців; інших спадкоємців у спадкодавця немає (а.с.11). Факт родинних відносин між спадкоємцями та спадкодавцем підтверджуються копією свідоцтва паро народження позивача (а.с.5), копією свідоцтва про одруження спадкодавців та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (а.с. 6,7). Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом на спадкове майно [PERSON] та [PERSON] Як вбачається із копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 103067, даний документ видано 28 лютого 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією [PERSON], який проживає в с.Горишківка і на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 15 січня 2003 року № 10 є власником земельної ділянки площею 2,5746 га у межах згідно з планом; земельна ділянка розташована на території Горишківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області; цільове призначення земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 12). Як вбачається із копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 103068, даний документ видано 28 лютого 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією [PERSON], яка проживає в с.Горишківка і на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 15 січня 2003 року № 10 є власником земельної ділянки площею 2,0878 га у межах згідно з планом; земельна ділянка розташована на території Горишківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області; цільове призначення земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 13). Як було встановлено в судовому засіданні, підтверджено довідкою сільської ради, [PERSON] спадщину після смерті своїх батьків фактично прийняв. Згідно ч.1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно вимог ст.. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса від 27 квітня 2017 року на заяву позивача, останньому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавців (а.с. 17). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Так, відповідно норм пунктів 5.1 та 5.2 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», при втраті (псуванні) державного акта на землю відповідний дублікат міг видатися лише власнику або землекористувачу. Тобто, видача дубліката державного акту спадкоємцеві не передбачена. Спадкоємці не можуть отримати дубліката державного акта на померлого власника. В такому разі потрібно звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Відповідно до ч. 1 ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК (435-15) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. г ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса від 7 червня 2017 року на запит суду від 17 травня 2017 року, спадкова справа після смерті [PERSON], померлої 1 квітня 2010 року, не заведена (а.с.21). Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Державного нотаріального архіву від 7 червня 2017 року, спадкова справа після смерті [PERSON], померлого 24 серпня 2004 року, не заведена (а.с.23). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно ст.. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 396 ЦК України, в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачами визнано дані позовні вимоги, визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня 2017 року, становить 1600 гривень. Ціна позову в даній справі складає 95674 гривень. Отже, за подання даного позову до суду позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 956, 74 гривень. Відповідно до ч.2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Відповідно до квитанцій № 19 та № 20 від 11 квітня 2017 року, [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 1280 гривень. Враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати в розмірі 956,74 гривень за позивачем, а суму судового збору в розмірі 323,26 гривень необхідно повернути позивачу, як зайво сплачену. На підставі викладеного,

Outcome: approved