Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

13 грудня 2017 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на будівлю спального корпусу літ. «А-2», загальною площею 781,10кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS], яка відповідає 29/100 частинам від цілого комплексу будівель табору праці та відпочинку «[INFO]» на підставі договору № 100-А купівлі-продажу майна, що є комунальною власністю від 08 жовтня 2002 року; виділення на користь позивача 29/100 частин в комплексі будівель табору праці та відпочинку «[INFO]» розташованого за адресою: [ADDRESS], будівлю спального корпусу літ. «А-2», загальною площею 781,10кв.м. в окрему інвентарну одиницю та припинення права спільної часткової власності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 08 жовтня 2002 року на ТОВ «Універсальна біржа «Гермес» за результатами аукціонних торгів між ним, як приватним підприємцем та відповідачем було укладено договір № 100-А купівлі-продажу майна, що є комунальною власністю, на підставі якого він придбав у власність будівлю спального корпусу літ. «А-2», загальною площею 781,10кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], за актом приймання-передачі за договором № 100-А від 11 листопада 2002 року позивач прийняв вказане нерухоме майно. Право власності було зареєстровано в органах бюро технічної інвентаризації, про що позивач отримав реєстраційне свідоцтва. Придбана позивачем у власність будівля спального корпусу літ. «А-2», загальною площею 781,10кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], складала 29/100 частинам від цілого комплексу будівель табору праці та відпочинку «[INFO]», що було зареєстровано в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації Харківської області». Однак, позивач вважає, що придбав окремо розташовану будівлю, за даними договору купівлі-продажу нерухомості, не зазначено було, що він придбав 29/100 частин комплексу будівель табору праці та відпочинку «[INFO]». Не має можливості на власний розсуд та вільно розпорядитися своєю власністю, оскільки залежить від інших співвласників, а також у зв'язку із змінами у законодавстві України його договір купівлі-продажу, укладений на біржі не відповідає вимогам чинного ЦК України, у зв'язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом свого права власності. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2017 року провадження по справі відкрито, призначено судове засідання на 18 січня 2018 року о 09 год. 00 хв. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача виконкому Південноміської ради Харківського району Харківської області подав до суду заяву про слухання справи за відсутності представника, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Відповідно до статей 2, 318 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб'єктів публічного права. Організації, які не є юридичними особами, не можуть мати майна на праві власності. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Спори, пов'язані із захистом права власності та інших речових прав, розглядаються судами відповідно до визначеної процесуальним законом юрисдикції. Так, 08 жовтня 2002 року між Південноміською радою Харківського району Харківської області та ЧП [PERSON] на ТОВ «Універсальна біржа «Гермес» було укладено договір № 100-А купівлі-продажу майна, що є комунальною власністю, згідно з умовами якого ЧП [PERSON] купив будівлю спального корпусу літ. «А-2», збудовану в 1989 році, загальною площею 781,10кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]. 08 жовтня 2002 року виготовлено технічний паспорт на будівлю спального корпусу літ. «А-2», збудовану в 1989 році, загальною площею 781,10кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], в якому зазначені власники однієї цілої частини ЧП [PERSON] та Територіальна громада м. Південне в особіПівденноміської ради Харківського району Харківської області. 11 листопада 2002 року за актом приймання-передачі до договору № 100-А ЧП [PERSON] в особі [PERSON] прийняв будівлю спального корпусу літ. «А-2». 28 січня 2003 року Харківським міжміським бюро технічної інвентаризації за ЧП [PERSON] було зареєстровано право власності на придбану за договором № 100-А будівлю спального корпусу літ. «А-2» та видано реєстраційне посвідчення. Відповідно до листа КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 04 грудня 2017 року № 83 будівля спального корпусу літ. «А-2» загальною площею 781,10кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS], включалася до складу комплексу будівель табору та відпочинку «[INFO]» (8 будівель), розташованих за адресою: [ADDRESS], та зареєстрованих на праві комунальної власності за Територіальною громадою м. Південне в особіПівденноміської ради Харківського району Харківської області на підставі Свідоцтва про право власності від 20 липня 2002 року, і становить 29/100 частин від цілого комплексу будівель табору, про що в укладеному договорі № 100-А не було вказано про розмір частки. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 грудня 2017 року № 106901487 співвласниками об'єкту нерухомості - будівлі табору праці та відпочинку «[INFO]», розташованого за адресою: [ADDRESS], є Південноміська рада Харківського району Харківської області 71/100 частин, та ЧП [PERSON] - розмір частки не зазначений. Рішенням виконавчого комітету Південноміської ради Харківського району Харківської області від 12 грудня 2017 року № 318 будівлі спального корпусу літ. «А-2», збудовану в 1989 році, загальною площею 781,10кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], присвоєно окрему поштову адресу: [ADDRESS], для подальшої можливості укладання договору оренди на земельну ділянку. Положеннями ст. 4, ст. 86 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Згідно положень ст. 2, ст. 6, ст. 8, ст. 49 Закону України «Про власність», який діяв на момент придбання позивачем у власність спірного нерухомого майна, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Власник має право використовувати належне йому майно для підприємницької діяльності. Праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом. Поняття громадянина-підприємця є тотожним поняттю фізичної особи - підприємця або приватного підприємця. Поняття громадянина-підприємця здебільшого застосовує Господарський кодекс України, позначаючи одного з видів суб'єктів господарювання (ст. 55, 128 ГК). У підпункті 3.8.1 п. 3.8 ст. 3 Класифікації організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004, затверджених наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 року № 95, надається поняття підприємця, під яким розуміється фізична особа, яка є громадянином України, іноземним громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність. Спеціального нормативного акту, який встановлював би правовий статус громадянина-підприємця, на сьогодні не існує. Відповідні положення щодо права фізичної особи на зайняття підприємницькою діяльністю містяться у главі 13 ГК України, главі 5 ЦК України та у відповідних галузевих документах, що регулюють відповідний вид діяльності. 19 жовтня 2000 року Верховна Рада України прийняла Закон № 2063-Ш «Про державну підтримку малого підприємництва», ст. 1 якого віднесла фізичних осіб - приватних підприємців до суб'єктів малого підприємництва. Громадянином-підприємцем є фізична особа. Згідно зі ст. 24 ЦК України фізичною особою вважається людина як учасник цивільних відносин (особистих немайнових та майнових відносин). Громадянин, який бажає займатися підприємницькою діяльністю, після проходження відповідних реєстраційних процедур згідно з Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» до свого статусу фізичної особи, якого він набув з моменту народження, набуває додаткової ознаки - «підприємець». Відповідно до положень ст. 2, ст. 13 Закону України «Про підприємництво», введений в дію з 01.03.1991р. Постановою Верховної Ради УРСР від 26.02.1991р. № 785-XII, суб'єктами підприємницької діяльності (підприємцями) можуть бути громадяни України, інших держав, особи без громадянства, не обмежені законом у правоздатності або дієздатності. Держава гарантує недоторканність майна і забезпечує захист права власності підприємця. У частині 1 статті 1 Закону України «Про підприємництво» розкривається поняття «підприємництва» як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.Самостійність підприємницької діяльності означає, що фізична особа здійснює діяльність від власного імені. Проголошена в ч. 1 ст. 3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст. 5 цього Закону. Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо. Стаття 3 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004р.) серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Чинне законодавство України не передбачає виокремлення майна, яке використовується підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, із загальної маси належного цьому громадянинові майна. Згідно ст. 15 закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28 січня 2003 року № 6/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445, обов'язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування та держави в особі органів, уповноважених управляти державним майном. При цьому записи про право власності на нерухоме майно для власників (співвласників) - фізичних осіб - громадян України містять: прізвище, ім'я та по батькові, дату та місце народження, адресу постійного місця проживання, ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів (крім осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомляють про це відповідні державні органи), дані документа, що посвідчує особу; для іноземних громадян - прізвище, ім'я та по батькові (за наявності останнього), адреса постійного місця проживання за межами України, дані документа, що посвідчує особу. Реєстрація КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації Харківської області» за позивачем права власності на спальний корпус літ. «А-2» на підставі договору купівлі-продажу посвідченого біржею, а не нотаріусом, на той момент, не суперечило чинному законодавству. Інструкція «Про порядок Державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб» передбачала підставу для державної реєстрації-договори купівлі-продажу і міни, зареєстровані біржею. Таким чином за угодою купівлі-продажу спального корпусу , на підставі статті 15 Закону України «Про товарну біржу», статті 128 ЦК УРСР позивач правомірно набув право власності на зазначену будівлю, однак, в силу положень статті 227 ЦК УРСР, через недотримання при укладені договору належної за законом форми, позивач на теперішній час позбавлений можливості у повній мірі використовувати правомочності власника будівлі. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю, або частково виконала угоду, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду визнати угоду дійсною. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 325 Цивільного кодексу України (який набув чинності з 01.01.2004р.) суб'єктом права приватної власності є саме фізична особа. Цивільний кодекс не встановлює такого суб'єкта права приватної власності як фізична особа - підприємець. Згідно зі статтею 325 Цивільного Кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 320 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 11, ст. 12 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004 р.) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може відмовитися від свого майнового права. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст.ст. 202, 204, 205, 207, 208 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004р.) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Статтями 626, 627, 628, 629 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004 р.) встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 655 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004р.) визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до статті 6 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004 р.) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 319 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004 р.), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004 р.) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 316, 328, 392 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004 р.) визначено, щоправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 358 ЦК України встановлено, що кожен з співвласників має право на надання йому у користування та володіння тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно положень ст. 364 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки майна, що є спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Таким чином, будівля спального корпусу літ. «А-2» площею 781,10кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS], складає 29/100 частин від цілого комплексу будівель табору «[INFO]», але в Договорі купівлі-продажу це зазначено не було. На час укладання договору і на даний час 71/100 частина належить Територіальній громаді міста Південне в особі Південної міської ради і перебуває в комунальній власності. На теперішній час позивач не має можливості розпорядитися своїм майном, оскільки правовстановлюючий документ на це майно не відповідає вимогам ст. 657 ЦК України, а саме укладений на біржі нерухомості договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений, також законодавство не передбачає такого суб'єкту права власності - як Частний підприємець або Фізична особа - підприємець. В зв'язку з чим необхідно визнати за [PERSON] право власності на будівлю спального корпусу літ. «А-2», загальною площею 781,10кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], яка відповідає 29/100 частинам від цілого комплексу будівель табору праці та відпочинку «[INFO]» на підставі договору № 100-А купівлі-продажу майна, що є комунальною власністю від 08 жовтня 2002 року. Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004 р.) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до ст. 4, ст. 19, ч. 1 ст. 26, ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. До документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності на нерухоме майно, віднесено також рішення суду. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004р.) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Рішенням Господарського суду Харківської області від 03 серпня 2005 року у справі № 37/52-05 в задоволенні позовних вимог Харківського міжрайонного прокурора Харківської області, який звернувся до суду в інтересах держави в особі Південноміської ради Харківського району Харківської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 100-А купівлі-продажу майна, що є комунальною власністю, укладеному 08 жовтня 2002 року між Південноміською радою Харківського району Харківської області та ЧП [PERSON] на ТОВ «Універсальна біржа «Гермес», за яким ЧП [PERSON] купив будівлю спального корпусу літ. «А-2», збудовану в 1989 році, загальною площею 781,10кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], відмовлено у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивач правомірно придбав у власність будівлю спального корпусу літ. «А-2», загальною площею 781,10кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], за власні кошти, відповідачем привласнено вказаній будівлі окрему поштову адресу, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та залишає за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved