Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

14 липня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком по вул. Фрунзе, 13 в с.Лимани Жовтневого району Миколаївської області. \~ \~ \~ \~ В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказувала, що є власником вказаного будинку, в якому з 2005 р. зареєстровані, але не проживають колишня дружина її сина [PERSON] [PERSON] та її діти [PERSON] та неповнолітня [PERSON] [INFO]. Її син [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 05.02.2005 р. та 13 квітня 2005 року народилась їх донька [PERSON]. Нею було надано молодій сімї у користування декілька кімнат у вищевказаному житловому будинку по вул Фрунзе, 13 в с.Лимани. 15.03.2005 р. за її згодою за вищевказаною адресою було зареєстровано відповідачів, а згодом і онуку [PERSON] Подружнє життя її сина з [PERSON] не склалося. Рішенням Жовтневого районного суд Миколаївської області від 14.03.2013р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Ще до офіційного розірвання шлюбу подружя розїхалися по різним місцям проживання. Таким чином починаючи з 2012 р. [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] за адресою їх фактичної реєстрації не проживають, про що 20.07.2014 р. складено акт про не проживання. Посилаючись на те, що відповідачі та неповнолітня [PERSON]О. без поважних причин не проживають в її будинку більше року, що перешкоджає їй у вільному розпорядженні своїм майном, просила визнати їх такими, що втратили право користування вищевказаним житловим будинком. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала, вказала, що даним будинком відповідачі не користуються, послуги не сплачують, однак надане їм право користування цим будинком змушує її як власника нести додаткові витрати з утримання вказаного майна, що для неї є неї досить непомірним та змушує вчинити дії з продажу вказаного майна. При цьому вона має намір здійснити дії з реєстрації малолітньої онуки за місцем її нинішнього проживання в с.Прибузьке. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в усній розмові зобовязалися знятися з реєстрації за вказаною адресою, проте домовленості щодо цього не дотрималися, не зважаючи на те, що тривалий час мешкають в м.Миколаєві та її будинком не користуються. Представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримала, послалася на те, що наданим правом на користування вказаним майном відповідачі не користуються при тому, що перешкод у цьому їм не чинилося. В той же час, надане ним право з користування офіційно оформлюється реєстрацією особи за певною адресою, що змушує позивачку нести додаткові витрати з утримання вказаного будинку та впливає на її права як власника вказаного майна. Представник служби у справах дітей Вітовської РДА [PERSON] проти задоволення позовних вимог, що стосуються малолітньої [PERSON] не заперечувала, пославшись на те, що позивачка зобовязалася здійснити дії з реєстрації онуки за іншим місцем її ж [PERSON] місцем проживання. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, про причини неявки не повідомили, хоча про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать дані зворотніх поштових повідомлень, оголошення у засобах масової інформації та телефонограми на імя [PERSON], у звязку з чим, суд вважає можливим здійснити розгляд справи за їх відсутності на підставі наданих письмових доказів. Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину від 26 січня 1995 року, [PERSON] є власником житлового будинку № 13 (колишній номер №11) в с.Лимани Жовтневого району Миколаївської області (а.с. 6-8). За даними Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, у будинку позивачки, окрім неї, зареєстровані син [PERSON], невістка [PERSON], дочка невістки [PERSON] та онука [PERSON], з яких [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за вищевказаною адресою не проживають (а.с. 9). Згідно рішення Жовтневого районного суду миколаївської області від 14 березня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (ас. 12). За даними акту від 20 липня 2014 року та 2016 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за вищевказаною адресою не мешкають з вересня 2012 року (а.с. 13-14). Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України, ст.391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 401, ст. 402 ЦК України - право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. За приписами ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі, в тому числі, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом, відповідачка та її доньки користувалися житлом [PERSON]М з її волі, в той же час з вересня 2012 року у її будинку не мешкають, тобто надане право на сервітут не використовують, не мають права власності на вказане житло або на його частку, та [PERSON] і [PERSON] не є членами сім'ї позивачки, в той час як надане право відповідачам на проживання викликає для [PERSON] додаткові витрати та зобовязання зі сплати комунальних послуг, що має істотне значення, тому вимоги останньої стосовно визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування її будинком, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо малолітньої [PERSON], то за положеннями ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від\~причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.\~\~ Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4\~статті 29 ЦК. Відповідно до частини 4\~статті 29 ЦК\~місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина, як самостійний суб'єкт житлових правовідносин (окремо від батьків), не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, на підставі ст.88 ЦПК України, з відповідачів на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 367, 40 грн.

Outcome: partial