Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

14 травня 2014 року судом відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання , укладеного в усній формі, укладеним, розірвання цього договору довічного утримання та про визнання права власності на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та на їх обґрунтування пояснив, що в 1993 році між ним та відповідачем [PERSON], який є його дядьком, був укладений договір довічного утримання в усній формі, що на його думку, підтверджується тим фактом, що відповідачем було складено заповіт від 15 січня 1993 року, згідно якого відповідач заповів все рухоме і нерухоме майно йому, а саме, що після його смерті , в його власність переходить домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS]. Він не знав і йому ніхто не роз'яснював, що договір довічного утримання укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, то, враховуючи, що вони родичі і відповідач запевнив його, що будинок після його смерті буде належати саме йому і його сім'ї, вони усно домовились, що він відремонтує флігель, що знаходиться на території домоволодіння, в якому проживав відповідач, а сам буде ремонтувати жилий будинок, в якому буде жити зі своєю сім'єю, оплачувати всі комунальні послуги, він мав купувати харчі відповідачу, допомагати йому по господарству, доглядати відповідача, який перебував у похилому віці. В 1998 році відповідач прописав його у свій жилий будинок. Між ними склалися гарні відносини і вони довіряли один одному. Відповідач не був проти того, щоб у будинок вселився він та члени його сім'ї. З січня 1995 року по липень 2012 року вони проживали разом: він з дружиною і двома неповнолітніми дітьми у жилому будинку, а відповідач у флігелі. За весь час проживання у будинку вони з дружиною поміняли старі вікна на металопластикові, здійснили заміну електропроводки, встановили котел для водяного опалення, побудували прибудову до будинку, в якій побудували кухню, санвузол, ванну , котельну. Крім того, у будинку вони поміняли простінки і будинок став трьохкімнатним. За весь час проживання у будинку, вони двічі робили поточний ремонт у кімнатах. Протягом 1993-1995 років він побудував сарай для вугілля, сарай для утримання домашньої птиці, двір вимостив залізобетонними блоками, зробив навіс, побудував зливну яму. Після 1995 року у дворі він побудував ще один сарай для дров, зробив огорожу і другу зливну яму. У флігелі, де живе відповідач, він дві стіни із глини замінив на шлакоблочні, замінив електропроводку, замінив вікна, двері, підключив до каналізації та нового водогону, зробив поточний ремонт для комфортного проживання відповідача. Всі затрати на капітальний ремонт будинку, поточні ремонти та будівництво господарських споруд він здійснював за власні кошти. Відповідач не був проти того, щоб він робив цей капітальний ремонт, бо завжди казав, що у будинку буде жити він з сім'єю. Також на будь-яке прохання відповідача, він допомагав йому і піч перекладав кожного року і в приміщенні флігеля робив ремонт, а також його дружина для відповідача робила на зиму заготовку продуктів, консервувала овочі та рибу. На всі свята відповідач був запрошений і завжди його пригощали. [PERSON] був усім задовільний, але з невідомих причин в липні 2012 року він скасував заповіт і звернувся до міліції, щоб вони звільнили його будинок. Потім відповідач звернувся до суду і 07 лютого 2014 року судом винесено рішення, за яким позов [PERSON], задоволено і він підлягає виселенню з вказаного будинку разом із дружиною та сином, а у задоволенні його позову про зобов'язання [PERSON] оплатити йому розходи на проведений капітальний ремонт будинку та його благоустрій було відмовлено. Вони і по теперішній час проживають у спірному будинку,де прожили протягом 9 років і якби між ними не було договору довічного утримання, відповідач вже давно їх би вигнав з будинку. За договором довічного утримання, який вони уклали усно, він виконав добросовісно всі зобов'язання. Між ними була домовленість, що відповідач буде жити у флігелі, а він з сім'єю у будинку, який вони для себе і ремонтували та перебудовували. Згідно висновку експертного дослідження будівельно-технічної спеціалізації від 31.03.2014 року визначена дійсна вартість поліпшень, проведених у домоволодінні [ADDRESS] , яка становить 171679 гривень, що значно перевищує вартість самого домоволодіння. Оскільки з липня 2012 року між ним та відповідачем склалися неприязнені відносини, він не може продовжувати виконувати свої зобов'язання за договором довічного утримання, відповідач відмовляється приймати будь-яку допомогу від нього та від членів його сім'ї, тому на підставі ст. 755 ЦК України, він просить розірвати цей договір довічного утримання та відповідно до ст. 756 ЦК України просить залишити за ним право власності на ? частину домоволодіння, яка , на його думку, з урахуванням вартості внесених ним затрат на капітальний ремонт будинку, становить саме жилий будинок літера «А-1», тобто він просить визнати за ним право власності на вказаний жилий будинок [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], діючий на підставі довіреності ( а.с. 134 ), в судовому засіданні додав, що позивач з сім'єю тривалий час , протягом 9 років, проживає у будинку, належному відповідачу, та він є набувачем за договором довічного утримання. Про те, що між сторонами був укладений саме договір довічного утримання підтвердили допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивач мав надавати допомогу своєму дядькові [PERSON], зробити ремонт у флігелі, де він весь час проживав і проживає на теперішній час, а у будинку позивач проживає і зробив ремонт для себе і своєї сім'ї. Вартість тих затрат на ремонт і будинку і інших господарських споруд становить за висновком експертизи 171679 гривень, що значно перевищує саму ринкову вартість цього домоволодіння, тому позивач має право вимагати при розірванні договору довічного утримання у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання, визнати за ним право власності в цілому на вказаний жилий будинок відповідно до частини 2 статті 756 ЦК України. Відповідач [PERSON] позов не визнав та у судовому засіданні категорично заперечував, що ніколи не укладав з позивачем та членами його сім'ї ніякого договору довічного утримання. Він у 1993 році дійсно дозволив [PERSON] заселитися і жити з сім'єю у його будинку. Позивач мав відремонтувати йому літню кухню, в якій він жив і живе на теперішній час. Позивач не виконав його умови, кухню для житла не приладнав, він у зимовий період мерзне, стіна у кухні валиться. Він дійсно складав заповіт на своє майно на ім'я [PERSON], свого племінника, і на його прохання, прописав його у своєму будинку. Він казав позивачу, щоб той відремонтував кухню і не самовольничав. На ремонт свого будинку він давав позивачу і будівельні матеріали і гроші. Він дійсно хотів, щоб після його смерті в цьому будинку жили діти та онуки позивача, щоб залишилося батьківське подвір'я, але потім передумав і скасував заповіт. Відповідно до рішення суду позивач, його дружина та син мають виселитися із належного йому будинку, але вони всіляко перешкоджають цьому і порушують його право власності. Ніякої допомоги він від позивача не потребував і не отримував, навпаки, він сам рибалив і приносив їм рибу. Живуть позивач з сім'єю у його будинку як квартиранти. Він людина похилого віку, хворіє і бажає сам жити у своєму будинку. Просив відмовити позивачеві у задоволенні його позову, бо ніякого договору довічного утримання між ними не було укладено. Представник відповідача [PERSON]- адвокат [PERSON], діюча на підставі договору від 24.07.2014 року ( а.с. 135-137 ), зауважила, що згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Позивач не надав письмових доказів того, що вони з відповідачем у 1993 році досягли всіх істотних умов договору довічного утримання, а те, що позивач не знав про дотримання письмової форми укладання договору довічного утримання і його нотаріального посвідчення, не може братися до уваги, бо він мав проконсультуватися з цього приводу у фахівців-юристів. Якщо позивач вважає, що у 1993 році між ним і відповідачем було фактично укладено договір довічного утримання, то він не надав доказів, які він взяв на себе зобов'язання по утриманню відповідача, якому на той час було 55 років. Відсутні докази і надання догляду позивачем відповідачу. З 1993 року пройшло вже більше 20 років і позивач не вважає, що він пропустив строк позовної давності, бо не ставить питання про його поновлення. Більш за те, рішенням Гірницького районного суду м. Макіївки від 07 лютого 2014 року, яке набрало законної сили і є обов'язковим до виконання, встановлено, що між сторонами був укладений договір найму житла, то ж у суду немає підстав для визнання договору довічного утримання укладеним, а тому немає і підстав для його розірвання і застосування правових наслідків розірвання договору довічного утримання, передбачених частиною 2 статті 756 ЦК України. Позивач претендує, щоб за ним судом було визнано право власності на жилий будинок відповідача і при цьому вважає, що права відповідача не будуть порушені, бо відповідач живе у флігелі, проте за технічним паспортом у цьому домоволодінні відсутній флігель, як будівля придатна для проживання в ній. Позивач вводить суд в оману, намагаючись всякими засобами заволодіти належним відповідачу будинком. Просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши додані докази і допитавши свідків, приходить до висновку, що позов [PERSON] необґрунтований і задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно статті 744 ЦК України за договором довічного утримання ( догляду ) одна сторона ( відчужувач ) передає другій стороні ( набувачеві ) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або ) доглядом довічно. За приписами статті 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, законом встановлено, що договір довічного утримання має вчинятися у письмовій формі і має бути посвідчений нотаріально. З огляду на це, форма вказаного договору-правочину, який належить вчиняти у письмовій формі та який підлягає нотаріальному посвідченню ( статті 208-209 ЦК України ), не може обиратися сторонами і бути укладеним в усній формі ( стаття 205 ЦК України ). За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі ( стаття 203 ЦК України ). Відповідно до частини 2 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно приписів Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Статтею 60 частина 1 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач [PERSON] стверджує, що у 1993 році між ним та відповідачем [PERSON] було усно укладено договір довічного утримання і посилається на доказ, що [PERSON] склав заповіт на його ім'я на все належне майно. Згідно копії заповіту від 15 січня 1993 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження - заповів все належне йому майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось , племіннику [PERSON]. ( а.с. 27 ) Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. При чому, законом передбачено право заповідача на скасування та зміну заповіту ( стаття 1254 ЦК України ). Статтею 1242 ЦК України передбачено , що заповідач може обумовити виникнення права на спадкування у особи, яка призначена у заповіті, наявністю певної умови, як пов'язаної, так і не пов'язаної з її поведінкою ( наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо ). Проте, у вказаному заповіті [PERSON] не використав таке своє право на заповіт з умовою. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] скасував вищезазначений заповіт, що є його особистим правом і не породжує для нього, як власника нерухомого майна, будь-яких наслідків. Тому твердження позивача, що складений відповідачем заповіт на все своє майно племіннику - позивачу є доказом існування між ними усного договору довічного утримання є хибним. Згідно частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд враховує, що позивачем заявлені вимоги про визнання договору довічного утримання, укладеного в усній формі, укладеним. Тобто, позивач наполягає, що мав місце саме факт укладення договору довічного утримання в усній формі і не ставить питання щодо його дійсності. При цьому, позивач стверджує, що в нього відсутні будь-які письмові докази того, що вони з відповідачем домовились щодо усіх істотних умов договору довічного утримання, а саме відсутні докази, які саме обов'язки по утриманню та догляду за відповідачем мав виконувати позивач, не визначено види матеріального забезпечення, а також види догляду ( опікування ), якими позивач мав забезпечувати відповідача. Показання допитаної у судовому засіданні в якості свідка дружини позивача [PERSON] у тій частині, що вона підтвердила, що між її чоловіком і відповідачем фактично було укладено договір довічного утримання і що вони виконували всі обов'язки по догляду за відповідачем, суд оцінює критично, оскільки вона є особою зацікавленою у вирішення цього спору. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона особисто чула як відповідач [PERSON], який впустив у свій будинок позивача [PERSON] з сім'єю, казав, що цей будинок буде їхнім, за що вони мали його доглядати, відремонтувати йому флігель, де він живе , ремонтувати будинок. Вона бачила, як дружина позивача заготовляла взимку овочі для відповідача, вона йому і їсти готувала, пригощала ласощами, відповідача завжди запрошували за стіл при будь-яких святах та подіях. Як вона розуміла, вони про все це домовились усно, а відповідач склав заповіт на позивача, а потім скасував цей заповіт і почався судовий спір. Позивач з сім'єю у будинку прожив більше 20 років, весь будинок переробив, прибудував кухню, її чоловік допомагав йому у дворі будувати зливну яму. Відповідач ніколи не перешкоджав будівельним роботам, які проводив позивач. Свідок [PERSON] показала, що вони з позивачем куми і їй відомо, що його дядько [PERSON] впустив їх сім'єю жити у будинок [ADDRESS] у 1993 році, прописав позивача у будинок, склав заповіт на позивача і завжди при ній , коли вони сиділи за столом і обідали, відповідач казав, що він ніколи не відмовиться від свого слова, що цей будинок буде належати позивачеві, що вони будуть разом жити і в них все буде гаразд. На яких умовах вони про це домовились, вона не чула, але на власні очі бачила, як дочка позивача [PERSON] прибирала у флігелі, де живе відповідач, а дружина позивача [PERSON] готувала обіди, пекла пироги, консервували взимку овочі та фрукти і для себе і для відповідача. Між ними були гарні, родинні стосунки, а потім влітку 2012 року відповідач став виганяти їх із будинку. Позивач стверджує, що показання цих свідків, як і багатьох інших, яких він не запрошував в суд, доказують, що між ним та відповідачем у 1993 році було укладено договір довічного утримання і що він та члени його сім'ї надавали відповідачу необхідну допомогу ( догляд ). Відповідач категорично заперечує, що між ним та позивачем існували договірні відносини, а саме договір довічного утримання. Згідно абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання його окремих частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Як зазначено у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання його окремих частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо ( частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК ). Таким чином, суд не приймає до уваги показання зазначених вище свідків у тій частині, що між сторонами було усно укладено договір довічного утримання і що позивач та члени його сім'ї виконували дії по наданню догляду за відповідачем, оскільки ці докази не є допустимими. Більш за те, за приписами частини третьої статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, згідно рішення Гірницького районного суду м. Макіївки від 07.02.2014 року, яке набрало законної сили після його апеляційного оскарження 29.04.2014 року, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], де третя особа - Головне Управління Державної міграційної служби в Донецькій області, про розірвання договору найму жилого приміщення, виселення із жилого будинку та зняття з реєстраційного обліку та про вселення у жилий будинок, та був розірваний договір найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON], як власником вказаного домоволодіння, і [PERSON]. Цим же рішенням суду [PERSON], [PERSON] і [PERSON] були виселені із вказаного жилого будинку і [PERSON] знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою. [PERSON] був вселений в жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання провести оплату за проведений ремонт та благоустрій у домоволодінні за адресою: [ADDRESS], на загальну суму 149 390 гривень, - було відмовлено. ( а.с. 9-19, 82-83 ) Отже цим рішенням суду, яке ухвалено між тими ж самими сторонами і стосовно підстав проживання позивача за цим позовом [PERSON] у будинку належному на праві власності відповідачу [PERSON], встановлені обставини, що фактично між сторонами у 1993 році був укладений безстроковий договір найму житлового приміщення-спірного будинку, за умовами якого [PERSON] замість плати за користування цим жилим будинком зобов'язаний відремонтувати [PERSON] літню кухню, в якій він буде жити. Право власності у [PERSON] на це жиле приміщення не виникло. Заслуговує на увагу і той факт, що у процесі розгляду вищезазначеної справи судом з грудня 2012 року до ухвалення рішення 07 лютого 2014 року [PERSON] не заявляв вимог і не надавав доказів щодо укладання між ним та [PERSON] договору довічного утримання в усній формі, а зустрічний позов ним було заявлено до [PERSON] про зобов'язання останнього провести оплату за проведений ним ремонт та благоустрій у домоволодінні,та лише 08 квітня 2014 року [PERSON] звернувся вперше до суду з вимогами визнання договору довічного утримання , укладеного в усній формі, укладеним, про розірвання цього договору довічного утримання та про визнання за ним права власності на частину домоволодіння у зв'язку з розірванням договору довічного утримання. Отже, оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлені зовсім інші обставини надання власником жилого будинку [ADDRESS] [PERSON] права позивачеві [PERSON] на тимчасове ( без визначення строку ) проживання і користування жилим будинком відповідно до договору найму цього жилого приміщення, а не відчуження права власності на це нерухоме майно його власником [PERSON] за договором довічного утримання, то ці обставини не підлягають доказуванню у даному процесі. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами у 1993 році виникли правовідносини, які регулюються ст. 158 ЖК України, а саме договір найму житла, який на теперішній час розірваний на підставі рішення Гірницького районного суду м. Макіївки від 07.02.2014 року, а не договір довічного утримання, на якому наполягає позивач [PERSON] Так як позивачем не доведено, що договір довічного утримання відповідача був укладений, то його вимоги про розірвання такого договору є безпідставними. За цих же обставин, у зв'язку з відсутністю доказів, що було укладено договір довічного утримання, не підлягають задоволенню і вимоги позивача про застосування правових наслідків розірвання договору довічного утримання ( догляду ), передбачених частиною другою статті 756 ЦК України, відповідно до якої позивач просив визнати за ним право власності на ? частину домоволодіння, належного відповідачу, а саме на жилий будинок літера «А-1», мотивуючи це тим, що вартість виконаних ним поліпшень у вказаному жилому будинку на суму 171679 гривень значно перевищує вартість самого жилого будинку, що взагалі не передбачено частиною другою статті 756 ЦК України, відповідно до якої, у разі розірвання договору у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов'язки за договором. Крім того, відповідно до ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб… Позивач [PERSON] вимагаючи визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] , як на ? частину всього домоволодіння, фактично порушує права власника цього домоволодіння [PERSON], якого позбавляє житла, бо за технічними документами на вказане домоволодіння, окрім жилого будинку літера «А-1», інших приміщень, придатних для проживання немає, посилання на «флігель», в якому [PERSON] весь час проживає, не є слушним, бо у плані цього домоволодіння існує літня кухня літера «В», яка не є житлом у розумінні статті 379 ЦК України . ( а.с. 20-25 ) За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Так як позивачем не доведено, що мав місто правочин - договір довічного утримання, то немає підстав для набуття ним права власності на чуже нерухоме майно - жилий будинок [ADDRESS],який належить відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу від 23.10.1991 року ( а.с. 24 ) і його право власності є непорушним. Аналізуючи всі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] про визнання договору довічного утримання , укладеного в усній формі, укладеним, про розірвання цього договору довічного утримання та про визнання за ним права власності на ? частину домоволодіння у вигляді жилого будинку літера «А-1», розташованого за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з розірванням договору довічного утримання, а тому у задоволенні його позову слід відмовити. На підставі викладеного, ст. ст. 202-204,215,220,316-319, 328,379-381,744,745,748,750,756 ЦК України,

Outcome: dismissed