Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

12 жовтня 2018 року [PERSON] взяв у [PERSON] в борг та зобов`язався повернути 22 жовтня 2018 року грошові кошти в сумі 1 300,00 доларів США, що еквівалентно сумі 36 380,00 грн., а також грошові кошти в сумі 13 000,00 грн., що підтверджується розпискою відповідача від 12 жовтня 2018 року. Справжність цієї розписки відповідачем не оспорюється. Отримані за розпискою від 12.10.2018 гроші в сумі 13 000,00 грн. та 1 300,00 доларів США відповідач позивачу не повернув, що підтверджується наявністю оригіналу розписки від 12.10.2018 у позивача. Відомостей про часткове виконання відповідачем боргового зобов`язання за розпискою від 12.10.2018 у ній не зазначено. Будь-яких належних доказів виконання відповідачем зобов`язання з повернення позивачу боргу за розпискою від 12.10.2018 суду не надано. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При кваліфікації правовідносин сторін, що виникли внаслідок складання відповідачем розписки від 12.10.2018, суд враховує висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 02.10.2019 по справі № 296/9084/15-ц (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 85354677), та зазначає таке. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Зміст розписки відповідача від 12.10.2018 свідчить про укладення між сторонами по даній справі договору позики, а отже позивач має право вимагати стягнення з відповідача неповернутих у строк сум позики. За правилами ст. 545 ЦК України: прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (ч. 1); якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2); наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч. 3); у разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (ч. 4). Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 26.05.2021 по справі № 200/5857/16-ц (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 97393716). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відтак, якщо предметом договору позики є іноземна валюта та в договорі визначено її еквівалент у гривні, сума що підлягає поверненню позикодавцю у гривні визначається саме за умовами договору позики, а не за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Таким чином, позивач обґрунтовано визначив суму позики у гривні, що підлягає поверненню за розпискою від 12.10.2018, у розмірі: 36 380,00 + 13 000,00 = 49 380,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд також враховує висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 22.06.2020 по справі № 752/10525/16-ц (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 89977613), та зазначає, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. У цій справі, судом встановлено, що за розпискою від 12.10.2018 відповідач отримав у позику, зокрема іноземну валюту в сумі 1 300,00 доларів США, що у гривні становить 36 380,00 грн., а відтак нарахування позивачем інфляційних втрат на дану суму суд визнає необґрунтованим. До того ж, офіційний курс гривні до долара США станом на 10.12.2021 становить 27,1013 за 1 долар США, отже сума позики за офіційним курсом становить: 1300*27,1013 = 35 231,69 грн., а відтак позивач з огляду на положення ст. 533 ЦК України, за якими у розписці від 12.10.2018 визначену суму зобов`язання у гривні в розмірі 36 380,00 грн., не зазнав інфляційних втрат в частині позики в іноземній валюті. Розмір інфляційних втрат на суму позики у гривнях за розпискою від 12.10.2018 за період з 23.10.2018 по 31.07.2021 (в межах заявлених позовних вимог) становить: 13 000,00*1,1888 = 15 454,40 - 13 000,00 = 2 454,40 грн. Вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за три роки, суд визнає обґрунтованими, враховуючи приписи ч. 2 ст. 625 ЦПК України. Розмір трьох процентів річних складає: 49 380,00*3%*3 = 4 444,20 грн., а з урахуванням заявлених позовних вимог - 4 443,00 грн. Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача за договором позики від 12.10.2018 становить 56 277,40 грн., з яких: 49 380,00 грн. - основна сума боргу; 4 443,00 грн. - три проценти річних; 2 454,40 грн. - інфляційні втрати. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у вищезазначеній частині. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До позовної заяви додано квитанцію від 10.09.2021, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 908,00 грн., отже, враховуючи часткове задоволення позову на суму 56 277,40 грн., що становить 90,88% від заявленої позивачем суми, розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 908,00*90,88% = 825,19 грн. Інші судові витрати, понесені учасниками справи, відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial