Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

12 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку в житловому приміщенні. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є єдиним власником житлового будинку [ADDRESS] у м. Дніпропетровську. 24 січня 2012 року [PERSON] була зареєстрована за вищевказаною адресою. [PERSON] є його донькою та фактично з моменту її реєстрації та по сьогодні вона не проживала за адресою реєстрації, за весь час вона жодного разу не сплачувала житлово-комунальні послуги. [PERSON] покинула житло по своїй волі та ніяких перешкод її знаходження в будинку не було. Весь час доступ до будинку був вільний. Відповідач не проживає в даному будинку та не бажає брати участь у витратах, пов'язаних з його утриманням, чим фактично примушує позивача сплачувати за комунальні послуги, чим наносить йому значну майнову шкоду. Позивач не має змоги оплачувати комунальні послуги за відповідача та відповідати перед сусідами та відповідними організаціями за порушення санітарних норм. Позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку в цьому житловому приміщенні (а.с. 2-4). 16 вересня 2014 року відповідачка [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що вона не мала змоги проживати у будинку, оскільки, позивач та його дружина - [PERSON] весь час чинили опір та заважали їй проживати у будинку. Земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, огороджена парканом. Ключів від вхідних дверей та огорожі їй батьки не надали. Вони з будинку не виходять і на подвір'я її не пускають. Вона - сирота, у два роки [PERSON] та [PERSON] удочерили її. У зв'язку із жорстоким знущанням зі сторони своєї матері - [PERSON] та байдужим ставленням до цього її батька - [PERSON] вона майже весь час до виповнення 14 років проживала у бабусі - [PERSON], яка мешкала у спірному домоволодінні до 2008 року. Після смерті бабусі, [PERSON] скориставшись її безпорадним станом, шляхом шантажу, відібравши документи, змусила виписатись з квартири, де вона раніше була прописана. Будучи вагітною, 24 січня 2012 року вона, зі згоди батька була все ж таки зареєстрована у спірному домоволодінні. Однак, народження дитини у лютому 2012 року, несприятливі умови для проживання, а саме: відсутність опалення, світла та води, потреба у допомозі по догляду за дитиною, сварки родичів з батьком її дитини, тиск з боку матері та приниження її людської гідності, змусило її тимчасово проживати у сторонньої, але доброзичливої та не байдужої людини - [PERSON], який замінив їй рідного дідуся. Разом з ним вони намагались домовитись з [PERSON] та [PERSON] щодо надання їй можливості користуватись будинком. Позивач за зустрічним позовом просить усунути перешкоду у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом вселення її та сина [PERSON] [INFO] року (а.с. 34-36). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] просили відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Підтримала вимоги за зустрічним позовом та просила задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в зустрічній позовній заяві. Представник управління-служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпропетровську ради надала письмові пояснення по справі (а.с. 46-47, 51-52). Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення первісного позову [PERSON] заперечували, зустрічний позов [PERSON] підтримали. Вислухавши доводи та пояснення учасників процесу, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 вересня 2008 року спадкоємцем майна померлого [PERSON], яке складається житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, що знаходяться в [ADDRESS], та розташований на земельній ділянці площею 598,0 кв.м., є його син [PERSON] (а.с. 5, 106). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого КП «ДМБТІ» ДОР від 14 жовтня 2008 року, власником домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] у м. Дніпропетровську є [PERSON] (а.с. 6). Актом від 25 липня 2014 року, підписаного головою квартального комітету та трьома сусідами, підтверджується, що [PERSON] за адресою [ADDRESS] зареєстрована з 24.01.2012 року, та з моменту реєстрації і до теперішнього часу на проживала (а.с. 7). З довідки від 25 липня 2014 року виданої головою квартального комітету № 5 вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрована у [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно копії домової книги, [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] з 24.01.2012 року (а.с. 9-10). Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 17 вересня 2010 року № 402 малолітньому [PERSON], [INFO] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 15). Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 17 вересня 2010 року № 403 [PERSON] призначено опікуном над малолітнім онуком, [PERSON], [INFO]. Призначено [PERSON] відповідальною за збереження права користування житлом малолітнього онука [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] 05 серпня 2010 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] позбавлено батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON], [INFO] та стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі ? частини доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно (а.с. 18). З відповіді Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 27 серпня 2014 року № 2-17/1581 на запит суду вбачається, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2013 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], та цим же рішенням за малолітнім закріплено право на проживання [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. На момент розгляду справи в суді [PERSON] мешкала без реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Рішенням виконкому Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 17 січня 2014 року № 22 малолітнього [PERSON], [INFO] влаштовано до прийомної сім'ї [PERSON] та [PERSON]. Рішенням виконкому від 21.02.2012 року № 61 [PERSON] призначено відповідальною за збереження права на житло малолітнього [PERSON] за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] (а.с. 23-24). З відповіді Самарського РВ ДМУ ГУМВС України від 02 вересня 2014 року № 6574 на запит суду зазначено, що [PERSON] у 2009 році перебувала на обліку в Самарському РВ ДМУ як «зловживання спиртними напоями». В 2013 році відносно [PERSON] були складені адміністративні протоколи за ч. 1 ст.175-1 КУпАП «куріння тютюнових виробів у заборонених місцях» та за ч. 1 ст. 184 КУпАП «невиконання батьками обов'язків щодо виховання дітей». Відносно [PERSON] до ЄРДР були зареєстровані такі кримінальні провадження: ЖЕО № 9098 від 30 липня 2014 року за фактом інші тілесні ушкодження, ЖЕО № 9744 від 20 серпня 2014 року за фактом інші тілесні ушкодження, ЖЕО № 4933 від 30 квітня 2013 року за фактом інші злочини проти виборчих, трудових та інших особистих прав і свобод людини. За заявою [PERSON] були зареєстровані матеріали: ЖЕО № 4914 від 09 серпня 2013 року (відносно [PERSON].), ЖЕО № 7175 від 22 червня 2013 року за фактом інші адміністративні правопорушення, ЖЕО № 3518 від 13 червня 2013 року за фактом втрати документів, печаток, ЖЕО від 1826 від 26 березня 2013 року (відносно [PERSON].) (а.с. 26-27). [INFO] року народився [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 09 вересня 2014 року, актовий запис № 541, батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с. 38). Згідно відповідей Самарського РВ від 10 квітня 2013 року № 47/3179 та від 16 серпня 2013 року № 47/7066, заяву від 26 березня 2013 року та від 09 серпня 2013 року розглянуто, в результаті чого [PERSON] пояснила, що будинок [ADDRESS] знаходиться у непридатному для проживання стані, в будинку відсутні вікна, двері, відключено електроживлення та опалення. В проживанні [PERSON] за даною адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] ні хто не заперечує (а.с. 41-42). З відповідей прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська вбачається, що під час вивчення даного позову встановлено, що як позивач так і відповідач мають можливість самостійно захистити свої права та законні інтереси, підстав для вступу прокурора Самарського району м. Дніпропетровська у дану цивільну справу не вбачається (а.с. 54, 109-110). Рішенням виконкому Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 21 лютого 2014 року № 61 житлове приміщення в будинку [ADDRESS] у м. Дніпропетровську закріплене за малолітнім [PERSON], 2012 року народження до досягнення ним повноліття. [PERSON] призначено відповідальною за збереження права на житло малолітнього [PERSON], [INFO], за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] (а.с. 55, 135). Як вбачається з рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2013 року [PERSON], 1990 року народження позбавлено батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти та закріплено за малолітнім [PERSON], [INFO] право на проживання в [ADDRESS] (а.с. 57-59). 29 лютого 2008 року [PERSON] звернувся до Восьмої ДДНК з заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] [INFO] року [PERSON], спадкоємиця по закону на майно померлого [INFO] року чоловіка - [PERSON], який мешкав в будинку [ADDRESS] м. Дніпропетровську відмовилась від належної їй частки в спадщині на користь сина - [PERSON] (а.с. 88). [INFO] року [PERSON], спадкоємець по закону на майно померлого [INFO] року батька - [PERSON], будинку [ADDRESS] м. Дніпропетровську відмовився від належної йому частки в спадщині на користь брата - [PERSON] (а.с. 89). 09 вересня 2008 року [PERSON] звернувся до Восьмої ДДНК з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після померлого батька (а.с. 90). [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від [INFO] року, про що зроблено відповідний актовий запис № 1188 (а.с. 91). З витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи) від 29.02.2008 року вбачається, що спадкові справи після померлого [PERSON] не відкривались (а.с. 92-93). З витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) вбачається, що заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались (а.с. 94-96). Свідоцтвом про народження підтверджено, що [PERSON] народився [INFO] року, батьками останнього зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 97). З витягів від 09.09.2008 року щодо заборон відчуження та обтяжень вбачається, що відсутність заборон щодо будинку [PERSON] Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.09.2008 року підтверджено, що власником домоволодіння [PERSON] в м. Дніпропетровську був [PERSON] на підставі договору про право забудови від 24.03.1961 року (а.с. 104, 105). Згідно квитанції № 35854.1057.1 [PERSON] 29 березня 2012 року було сплачено суму у розмірі 571,64 на рахунок ДГЕС 5РЕС за повторне підключення електроенергії (а.с. 112). Відповідно до листа Самарського РВ ДМУ ГУМВС України, в ході перевірки заяви встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину власником будинку розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] є [PERSON], проте будинок вже більше чотирьох років не є придатним для проживання так, як відключено електро- та газопостачання, доступ у дім вільний, двері не зачиняються і в ньому ніхто не мешкає. Також, під час опитування мешканців [PERSON] встановлено, що [PERSON] за вищезазначеною адресою ніколи не приходила, не проживає і ніколи не проживала (а.с. 113). Відповідно до акту, складеного представником ВАТ «Дніпрогаз» 24 жовтня 2014 року щодо перевіреної адреси [ADDRESS] м. Дніпропетровськ абонентом якого є [PERSON] - заборгованість складає 625,27 грн., загальний стан приміщень напівзруйнований. На момент перевірки газ обрізаний, опалювальні та газові прилади відсутні, що також підтверджується фототаблицею (а.с. 114-120). Між виконавчим комітетом Самарської районної у м. Дніпропетровську ради та громадянами [PERSON] та [PERSON] укладено договір про влаштування [PERSON] на виховання та спільне проживання у прийомній сім'ї (а.с. 133-134). Рішенням виконавчого комітетом Самарської районної у м. Дніпропетровську ради влаштовано [PERSON] до прийомної сім'ї [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 136-137). Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК України право на користування житлом мають члени сім'ї, власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить. Так, в судовому засіданні було встановлено, що відповідачка [PERSON] була зареєстрована в [PERSON] з 2012 року однак, з показів свідків та письмових доказів вбачається, що відповідачка [PERSON] не проживала за вищевказаною адресою, а реєстрація в будинку носила формальний характер. Доводи [PERSON] щодо перешкод їй в заселенні до будинку з боку батьків не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та спростовуються показами свідків та письмовими доказами, а саме відповідями Самарського РВ ДМУ ГУМВС України, актами обстеження, довідками та іншими доказами в їх сукупності. Також, суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи третьої особи [PERSON] з приводу порушення прав малолітнього [PERSON] у разі задоволення первісного позову, оскільки визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням не тягне за собою ніяких порушень прав [PERSON] відносно якого [PERSON] позбавлена батьківських прав та дитина влаштована до прийомної сім'ї. Крім того, на час прийняття рішення суду від 23.11.2013 року про позбавлення батьківських прав [PERSON], остання за місцем реєстрації не проживала, так само, як і малолітній [PERSON], який не був там навіть зареєстрований. Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Отже, посилання [PERSON] та її представника на порушення прав малолітнього [PERSON] ні чим об'єктивно не підтверджені та ґрунтуються на припущеннях та помилковому трактуванні положень законодавства. Також, не знайшли свого підтвердження і доводи відповідача [PERSON] щодо неправомірного отримання позивачем права власності на будинок 60 по вул. Палісадна в м. Дніпропетровську та повністю спростовані дослідженими судом копіями документів зі спадкової справи після померлого [PERSON] (а.с. 86-107). Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, вимоги позивача [PERSON] про зняття з державної реєстрації відповідача не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки саме по собі рішення суду про визнання особи, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням і є підставою для зняття її з реєстрації. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом неодноразово роз'яснювались учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин справи, діючого матеріального закону, з урахуванням роз'яснень, викладених в постанові пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку в житловому приміщенні підлягають частковому задоволенню. Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення необхідно відмовити в повному обсязі. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] судом має бути відмовлено, судові витрати, понесені [PERSON] не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: partial