Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

14.12.2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку, що розташовується за адресою:м. [ADDRESS] та просить суд визнати право власності на вказану земельну ділянку, свої вимоги мотивує тим, що за договором купівлі - продажу від 22.04.2016, серія та номер: 1040, посвідченого Приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., придбала квартиру, яка розташовується в [ADDRESS], яка була переведена в нежитлове приміщення, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 80649275 від 17.02.2017р., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 907272451106, квартира була придбана без укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки на якій розташовується, при зверненні до нотаріуса за укладанням договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, отримали відмову у зв'язку з невідповідністю оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку на квартиру, що не відповідає діючому законодавству, що діяло на той час, однак на теперішній час відсутній позасудовий порядок оформлення права власності неможливий. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав по повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву від 29 грудня 2017р. в який зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] Згідно ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] належить земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0149 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, державний акт на право власності на землю серії [NUMBER], виданий 16.07.2010р. На земельній ділянці, що належить [PERSON] кадастровий номер [NUMBER] розташовується нерухоме майно - нежитлове приміщення, що належить - [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 22.04.2016, серія та номер: 1040, посвідченого Приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., яка розташовується в [ADDRESS], яка була переведена в нежитлове приміщення, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 80649275 від 17.02.2017р., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 907272451106. Договір купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] не укладався. Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час видачі позивачу державного акта на право власності на земельну ділянку) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зокрема, положеннями статей 15, 16 ЦК, статтею 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, вказана норма встановлює об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. За змістом статті 377 Цивільного кодексу України (далі ЦК), частини першої та другої статті 120 ЗК, які діють на даний час, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За ними визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК у поєднанні з нормою статті 125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Таким чином, аналіз змісту норм статті 120 ЗК та статті 377 ЦК у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Саме таку позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 13 квітня 2016 року № 253цс16. Отже в такому випадку діє принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості, що також може говорити про наявність «законних сподівань» відповідача (позивача) на безоплатне користування земельною ділянкою. Судом встановлено, що [PERSON] набула право власності на нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу 22.04.2016 року, в якому питання переходу права користування спірною земельною ділянкою не обумовлено. В правовідносинах, що виникли між сторонами з однієї сторони положення чинного законодавства дають можливість позивачу (відповідачу) вимагати оформлення належним чином права власності на земельну ділянку. З іншої сторони у зв'язку з набранням чинності 01.01.2013р. Закону України «Про Державний земельний кадастр», Постанови КМУ від 17.12.2012р. №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» та відповідно до ст.126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», таким чином позасудовий порядок оформлення права власності є неможливим, так як внесення змін до державного акту не передбачено діючим законодавство, що пов'язано з набранням чинності зазначених нормативних актів. Основною метою статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції є захист приватної особи від необґрунтованого обмеження з боку держави на мирне володіння своїм майном. При цьому, як згідно із статтею 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права, також вказаний принцип є однією з основ демократичного суспільства і втілюється у всіх статтях Конвенції. Зокрема, одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (абзац третій пункт 3.1. рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 ). Проте в ситуації, що склалась між сторонами даного принципу дотримано не було, оскільки застосування на практиці наведених вище норм земельного та цивільного законодавства не дає можливості [PERSON] оформити належним чином права на земельну ділянку, де положення статті 120 ЗК, статті 377 ЦК встановлювали останній гарантії у вигляді переходу права, і вона розраховувала на вказані гарантії. В свою чергу стосовно права власності на земельну ділянку діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт і дану підставу необхідно розмежовувати від оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки. У зв'язку із чим право [PERSON] підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку кадастровий [NUMBER] площею 0,0149 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, державний акт на право власності на землю серії [NUMBER], виданий 16.07.2010р. На підставі вищевказаного,

Outcome: approved