Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

14 серпня 2014 р. позивачі [PERSON] та [PERSON], інтереси яких на підставі довіреності представляв [PERSON], звернулися до суду із спільним позовом, в якому просили визнати неправомірними дії Третьої маріупольської державної нотаріальної контори при оформлені спадщини на житловий будинок [ADDRESS] визнав право власності за гр.[PERSON] Визнати правочин недійсним, по договору дарування на житловий будинок [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом [PERSON], Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою 29 жовтня 2007 року. Визнати правовими спадкоємцями позивачів [PERSON], 1945 року народження та [PERSON], 1952 року народження, на житловий будинок [ADDRESS] на спадщину померлих батьків, [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог зазначили, що позивачки є доньками [PERSON] та [PERSON], з якими вони разом проживали в побудованому батьком будинку за адресою [ADDRESS] Після смерті батька, [PERSON], в 1989р. права на майно перейшло до їх матері, [PERSON] В 2011р. після смерті матері при оформлені спадщини позивачі виявили порушення свої майнових прав тіткою [PERSON]. На думку позивачів [PERSON] в 1994 році незаконно привласнила та оформила право власності на спірний будинок [ADDRESS] Пізніше в 2007 році спірний будинок був подарований племінниці [PERSON]. Позивачі надали до позовної заяви письмові докази, що на їх думку підтверджують законність вимог. На підставі викладеного просять задовольнити їх позовні вимоги. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з»являлась у зв'язку із хворобою, просила справу розглядати без неї, позов підтримала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення, в яких зазначили, що наданий позивачами висновок на право користування земельною ділянкою [NUMBER] не підтверджує право власності [PERSON], оскільки за даним документом користувачами земельної ділянки є [PERSON] та [PERSON] У подальшому в 1958 році [PERSON] (батько позивачок) побудував поряд з будинком [NUMBER] новий будинок, якому присвоєно [NUMBER] і площа земельної ділянки 0,40 га перейшла в користування до власника будівлі - [PERSON], а площа 0,18 га залишилась в користуванні його батька [PERSON] - власника будинку [ADDRESS]. В підтвердження надає генеральні плани на будівлі [NUMBER] та [NUMBER] від 04.05.1960р. В подальшому після будівництва будинку [NUMBER] [PERSON] з родиною переселився та до кінця життя мешкав у цьому будинку. Також звертає увагу, що за заповітом на нерухомість будинок [NUMBER] був прийнятий у спадщину [PERSON] (мати позивачок), яка при житті склала заповіт в якому вказала, що все своє майно, а саме будинок [NUMBER] вона заповідає [PERSON], про наявність іншої спадщини, в тому числі будинку [NUMBER] мови не йшло. Долучений до позовної заяви протокол №15 від 26.11.1956 р. стосується житлового будинку [NUMBER] і не відноситься до будинку [NUMBER]. З 1958 року в будинку [NUMBER] приписана і проживала [PERSON] разом з чоловіком, сестрами [PERSON], [PERSON] Відповідачка є власницею цього будинку на підставі свідоцтва про спадщину за законом після смерті її батька [PERSON]К отриманого в 1994р. За час свого життя відповідачка [PERSON] сплачувала комунальні платежі, робили ремонт. В 1960р. разом із чоловіком зробила перебудову будинку. Упродовж життя мати позивачок [PERSON] визнавала за [PERSON] право власності на будинок [NUMBER] оскільки зверталася до неї як до власниці з проханнями пов'язаними із виділом землі, користуванням будинку. Не погоджується з тим, що позивачки є одночасно власниками двох будинків [NUMBER] та [NUMBER], оскільки на кожну будівлю заведені окремі інвентарні справи, будинкові книги, які не пов'язані між собою; земельні ділянки мають встановлені межі, на кожну будівлю надані окремі правовстановлюючі документи, в яких вказані різні власники будинку [NUMBER]- [PERSON], а [NUMBER] - [PERSON] Також вказує, що всі заявлені позивачками доводи не знайшли свого підтвердження, оскільки в вересні 2010 року [PERSON] (мати позивачок) вже зверталась до них із таким самим позовом до Іллічівського районного суду м.Маріуполя і в позові було відмовлено. Позивачі так і не надали правовстановлюючого документу, який би підтвердив їх законне право власності на спірний будинок. Також заявляють про пропуск строку позовної давності для звернення до суду із позовом. На вказаних підставах [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в позові, а [PERSON] подала суду заяву, в якій просила розглядати справу без неї та відмовити в його задоволенні. Третя маріупольська державна нотаріальна контора та Бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя просили розглянути справу без їх участі на розсуд суду у відповідності до закону. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи та інвентарну справу на спірне домоволодіння, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наявного в інвентарній справі БТІ договору дарування від 1915 року, посвідченого Маріупольським нотаріусом, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар житловий будинок [PERSON] За вказаним договором дарування [PERSON] став новим власником будинку. Пізніше на підставі акту Горінвентарбюро від 03.05.1960р. та протоколу засідання виконкому Приморської (Сартанської) селищної ради депутатів від 12.05.1960 року було видане свідоцтво №166 від 16.05.1960р. про право особистої власності на житловий будинок [PERSON], за яким також [PERSON] був записаний власником будинку. Видача такого свідоцтва про право власності на [PERSON] не суперечило положенням діючого на той час законодавства та підтверджується іншими правовстановлюючими документами, зокрема, зазначеним договором дарування від 1915 року. З вказаних правовстановлюючих документів слідує, що єдиними законним власником будинку [PERSON] з 1915 року по день своєї смерті був [PERSON], при тому, що його син, [PERSON], приймав участь в складанні акту від 03.05.1960р. та під час його заповнення визнавав право власності за батьком на будинок [NUMBER] і посилався, що будинок належав не йому, як стверджують позивачі, а його батькові на підставі договору дарування. В 1958 році помер [PERSON]. В 1945 році син [PERSON] - [PERSON] одружився з [PERSON], яка також поселилась у будинку [NUMBER] та була прописана в ньому, що підтверджується записами в домовій книзі будинку [NUMBER]. Згідно представлених свідоцтв про народження позивачки [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є доньками [PERSON] та [PERSON] В 1956 році [PERSON] (батько позивачок) отримав дозвіл провести будівництво нового жилого будинку на земельній ділянці [PERSON] в с.Сартана, що підтверджується протоколом №15 засідання правління колгоспу. Вказаний будинок був збудований не замість існуючого, а поруч із наявним будинком покійного [PERSON], на земельній ділянці 0,40 га. Земельна ділянка площею 0,40 га була частиною земельного плану [PERSON], яка була виділена та відокремлена від земельної ділянки [NUMBER]. Новій земельній ділянці та новозбудованому будинку була присвоєна інша адреса - [NUMBER] і власником був зазначений [PERSON], що підтверджується генеральним планом від 1960 року. На підставі вказаного вбачається, що вже з 1958 року існувало дві окремих земельних ділянки та домоволодіння. Домоволодіння [NUMBER] - власником якого був [PERSON], і [NUMBER] - власником якого був його син [PERSON]. З досліджених домових книг обох домоволодінь [NUMBER] та[NUMBER] слідує, що сім'я позивачок, в тому числі їх батьки [PERSON] та [PERSON], після побудови будинку [NUMBER] разом стали мешкали в цьому будинку та були прописані в ньому, а в будинку [NUMBER] залишилась проживати, зокрема, відповідачка [PERSON]. Приймаючи участь у складанні акту від 03.05.1960р., [PERSON] не міг не знати про те, що на будинок [NUMBER] видане свідоцтво про право власності на ім'я батька, оскільки ці акти складались з метою отримання свідоцтва на право власності на будинок. За життя і до своєї смерті в 1989 році, протягом 29 років, [PERSON] не оспорював ні рішення виконкому, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності на будинок батька, ні саме свідоцтво про право власності на ім'я батька на будинок [PERSON], що свідчить про обізнаність [PERSON] в питанні власника домоволодіння [NUMBER] та визначення для нього дійсного законного власника. [INFO] року помер батько позивачок [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] Після смерті [PERSON] в 1989р., його дружина [PERSON] успадкувала від свого чоловіка, належний йому на праві власності лише будинок [NUMBER], про що отримала відповідне свідоцтво, та не зверталась до нотаріусу або до суду для отримання відповідних правовстановлюючих документів на другий будинок [NUMBER] що свідчить про її усвідомлення та фактичне визнання права власності на будинок [NUMBER] не за її чоловіком. Згідно діючого на час відкриття спадщини в 1958 році законодавства після смерті [PERSON] для прийняття спадщини достатньо було спадкоємцю бути присутнім на місці відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 58 ЦК України (в редакції 1922 року, діючого на час виникнення правовідносин до 1964 року) власнику належить, в межах, встановлених законом, право володіння, користування і розпорядження майном. Згдіно статті 418 ЦК України (в редакції 1922 року) спадкоємцям по закону є діти (у тому числі усиновлені), подружжя та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які знаходились на цтриманні померлого не менш одного року до його смерті. Згідно ст. 429 ЦК України (в редакції 1922 року) якщо присутній в місці відкриття спадщини спадкоємець протягом трьох місяців з дня відкриття спадщини не заявить належному нотаріальному органу про відмову від спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно статті 431 ЦК України (в редакції 1922 року) виклик спадкоємців нотаріальними конторами не проводиться, місцем відкриття спадщини визнається останнє місце проживання спадкодавця. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою покійного [PERSON]. Із спадкової справи померлого [PERSON] вбачається, що [PERSON] звернулася у 1994 році із заявою до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, в якій вказала, що спадкоємців, які претендують на спадщину у померлого не має. На той час діти спадкодавця: [PERSON] у 1989 році помер, [PERSON] померла у 1987 році, [PERSON] померла у 1974 році, [PERSON], як проживала разом із [PERSON] у будинку [NUMBER] відмовилась від отримання спадщини. Тобто [PERSON] після смерті в 1958 році свого батька лише в 1994 році звернулась до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право власності на спадщину. Нотаріусом була заведена спадкова справа та у відповідності до діючого на той час законодавства встановлено коло спадкоємців, які мали право на спадщину. Таким спадкоємцем правомірно була визнана відповідачка [PERSON], котра як на час відкриття спадщини в 1958 році так і на час звернення до нотаріальної контори в 1994р. мешкала в будинку батька, а також вона була єдиною донькою, котра звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та була спадкоємцем першої черги. За статтею 549 ЦК України (від 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 560 ЦК України (від 1963 року) спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. За таких обставин при видачі нотаріусом в 1994 році оскаржуваного позивачкою свідоцтва про право на спадщину за законом Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою були дотриманні як норми ЦК України 1922 року та і норми ЦК України 1963 року та правомірно на підставі наявного в матеріалах спадкової справи свідоцтва про право власності від 1960р. видано свідоцтво про право власності на спадщину на доньку спадкодавця [PERSON] Відсутні обґрунтовані підстави для визнання недійсним свідоцтва від 1994р. Також судом враховано, що матір позивачок [PERSON] до моменту отримання свідоцтва про право власності від 1994р. визнавала, що її чоловік не мав право власності на спірний будинок [NUMBER] і вона не успадкувала цього права після смерті свого чоловіка. Це випливає з її фактичних дій та оформлюваних нею документів. Так в 1993 році [PERSON] зверталася до сільської ради з заявою про закріплення за її домоволодінням [NUMBER] частини земельної ділянки, яка їй не належить та закріплена за будинком [NUMBER]. Одночасно з цим дійсні власники та спадкоємці, [PERSON] і [PERSON], подали аналогічні заяви про не заперечення такого виділення частини землі із їх земельної ділянки. На підставі цього 09.12.1993 було прийняте відповідне рішення виконкомом сільської ради про закріплення за [PERSON] частини земельної ділянки із домоволодіння [NUMBER] яке належить [PERSON] При наявності такого рішення матір позивачок не могла не знати та не погоджуватися із відсутністю у неї прав власності на будинок [NUMBER]. В 2011 році мати позивачок [PERSON] вже зверталася із аналогічним позовом до Іллічівського районного суду м.Маріуполя до цих же відповідачів із вимогами захистити її права власності на будинок [PERSON] та визнати за нею права власності в порядку спадкування на спірний будинок [NUMBER] визнати недійсними попередні свідоцтва про право власності. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 23.05.2011р. по справі № 2-60/2011 у задоволені позову було відмовлено повністю. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11.01.2012р. рішення суду залишено без змін. Під час розгляду справи після смерті позивачки [PERSON] в справу вступили правонаступники померлої [PERSON], та [PERSON] Вказаними судовими рішеннями достовірно було встановлено законність видачі свідоцтва про право власності від 1960р. на [PERSON] та наступного свідоцтва про право власності на спадщину від 1994р. на відповідачку [PERSON] і укладеного нею договору дарування будинку [NUMBER] від 29.10.2007р. Згідно до ч3.ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З урахуванням зазначених норм, обставини законності та правомірності видачі оскаржуваних свідоцтв, які зараз є предметом розгляду, вже були встановлені рішенням іншого суду, що набрало законної сили, та є преюдиціальними фактами, які не підлягають повторному доведенню, і мають враховуватися судом при вирішенні даної справи. Також не знайшли свого підтвердження доводи позивачки, про те, що спірний будинок [PERSON] був збудований її батьком [PERSON], адже з наданих відповідачкою чеків про оплату будівельних матеріалів на ім'я [PERSON] (сестри відповідачки) [PERSON], - вбачається, що відповідачка в 1960-1961 році покупала будівельні матеріали для ремонту спірного будинку, в якому вони мешкали, а доданий до позову протокол №15 від 1956 року про надання згоди [PERSON] на будівництво нового будинку, стосувався будівництва нового будинку, якому в подальшому було присвоєно нову адресу - [NUMBER] та відношення до спірного будинку не мав. В заявленому позові позивачі стверджують про порушення їх спадкових прав на успадковане ними майно, яке залишилось після смерті матері [PERSON], котра померла 04.06.2011р. З дослідженої спадкової справи №661/2011 третьої маріупольської державної нотаріальної контори щодо майна померлої [PERSON] вбачається, що нею за життя було зроблено заповіт, за яким все своє майно вона заповіла [PERSON], яка потенційно має право на захист майнових прав на спірне домоволодіння [ADDRESS] Однак з вимогами до відповідачів про захист її прав та оскарження спірних свідоцтв вона не зверталась. Позивачі, наразі, не довели, що попри наявність заповіту на іншу особу вони є єдиними потенційними спадкоємцями, які мають право на успадкування майна після смерті [PERSON], та що спірними свідоцтвами порушуються їх дійсні майнові права як спадкоємців. Не надали доказів успадкування іншого майна після смерті [PERSON], зокрема будинку [NUMBER] по вул. Радянській, що підтверджувало би наявність їх спадкових прав, в тому числі, на спірне на майно покійної. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Приймаючи до уваги вказані положення закону позивачки не довели існування та порушення своїх спадкових прав при наявності в матеріалах спадкової справи заповіту на все майно [PERSON] на іншу особу. В своїх судовій практиці Верховний суд України неодноразово вказував про необхідність перевірки судом наявності у позивача права, про захист якого він просить, та встановлення його дійсного порушення для судового захисту, що було підставами для скасування ухвал Вищого спеціалізованого суду України (справи N 6-27цс14, N 6-119цс14 та N 6-110 цс14, № 6-121цс14). Зі свого боку позивачі не тільки не надали доказів наявності права на успадкування всього нерухомого майна після смерті [PERSON] та його порушення, але і не надали належних доказів існування первинного права власності за їх батьком [PERSON] на спірний будинок [ADDRESS] Підставою встановлення права власності є правовстановлюючі документи, яких позивачі на спірний будинок суду не представили. Натомість з представлених відповідачами документів та витребуваних інвентарних справ слідує, що спірні будинку [ADDRESS] та [NUMBER] є окремими домоволодіннями, технічний опис яких та правовстановлюючі документи містяться у відповідній інвентарній справі окремо. З інвентарних справ можливо зробити висновок про те, що документи про право власності [PERSON] на спірний будинок відповідають вимогам закону, і, навпаки, з них неможливо встановити підстави для задоволення вимог позивачки. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Також, розглядаючи цивільну справу, суд у відповідності зі ст.ст.10, 11 ЦПК України виходив з принципу змагальності й рівності сторін у поданні доказів, а також розглядає спір в межах заявлених вимог і на підставі представлених ними доказів. Позивачі не надали належних та допустимих доказів, які б підтверджували право власності на будинок [ADDRESS] за їх батьком та одночасно спростовували існуюче право власності за відповідачкою [PERSON] Право же позивачок на спірний будинок [ADDRESS] є похідним від права їх покійного батька та матері, які за життя не претендували на будинок [ADDRESS]. Оскільки суд не знаходить законних підстав для визнання неправомірними дій Третьої маріупольської державної нотаріальної контори при оформленні спадщини на будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON], то немає також підстав визнавати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування від 29.10.2007р., укладений між [PERSON] та [PERSON], який повністю відповідає вимогам ст. 717-722 ЦК України. Відповідачами по справі заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо звернення позивачки з даними вимогами до суду. Оскільки суд не знайшов матеріального права для задоволення позову та не встановив законності вимог по суті, в такому випадку суд не застосовує для вирішення спору строки позовної давності та з цих підстав у позові не відмовляє. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову по суті.

Outcome: dismissed