Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

14 липня 2015 року позивач СТ Полюшко звернулось до суду з позовом до відповідача, в якому просить припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку та скасувати державний акт на право приватної власності на землю, кадастровий номер 4823381700:18:000:1004, а також стягнути з відповідача на користь Товариства сплачений судовий збір в сумі 243,60 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог голова правління СТ Полюшко посилається на те, що відповідач [PERSON] був членом Садівничого товариства Полюшко та користувався земельними ділянками № 172 площею 0,05 га, та № 184 площею 0,05 га. Земельні ділянки в подальшому були приватизовані. Відповідачем був отриманий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована на території СВТ Полюшко, ділянка № 172, № 184 Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, кадастровий номер 4823381700:18:000:1004. 20 липня 2013 року відповідач за борги був виключений із членів СТ Полюшко, про що був своєчасно повідомлений, відповідно до п. 3.8 Статуту Садівничого товариства Полюшко. [PERSON] не намагався поновити своє членство в товаристві і не використовував земельну ділянку за цільовим призначенням. Будучи вільним власником не уклав договір на користування колективною власністю. На попередження правління СТ Полюшко відповідач ніяким чином не реагував, в звязку з чим вона змушена звернутися до суду із цим позовом. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що відповідачем [PERSON] земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням, в зв'язку з чим дерева загинули від короїдів, земля проросла бурянами. Крім цього, на її звернення 10 вересня 2015 року до відділу Держземагенства у Жовтневому районі Миколаївської області їй було повідомлено, що фонд документації не містив Державного акту на право приватної власності та земельної документації на відповідача [PERSON], у Державному Земельному кадастрі реєстрація земельної ділянки відсутня, лише під час розгляду справи відповідач зареєстрував право власності на цю ділянку. Також відсутній протокол загальних зборів про прийняття [PERSON] до членів СТ Полюшко та про виділення йому земельної ділянки площею 0,1 га (ділянки № 172, 184) у користування. У садовій книжці на сторінці № 2 відсутній номер протоколу загальних зборів, а є лише дата - 01 травня 2006 року. Проте в цей день загальні збори не проводились. В звязку з чим вважає, що відповідач неправомірно отримав державний акт. Пояснила, що шкідники безконтрольно розмножуються на деревах відповідача та спричиняють шкоду суміжним ділянкам, на загинувших деревах ростуть трутовики спори цих грибів розносяться по території садівництва та інфікують дерева на навколишніх ділянках. Суха трава підвищує пожежну небезпеку всієї території садового товариства. Вважає, що таке ставлення до земельної ділянки є використанням її не за цільовим призначенням і таким, що завдає шкоди іншим садоводам. В зв'язку з чим просила припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку, та скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 909847 виданого 14 січня 2008 року Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області він є власником земельної ділянки площею 0,1 га, що розташована на території СВТ Полюшко ділянки № 172,184 Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Як це передбачено податковим законодавством ним особисто сплачується земельний податок. Земельна ділянка ним використовується за призначенням, а саме ведення садівництва, на ділянці є багаторічні насадження. Ним фактично не використовується вода, електрика, на ділянці будинку немає. В зв'язку з тим, що фактично потреби в отриманні послуг водопостачання, енергопостачання та охорони ділянки немає, відповідачем договори з СТ Полюшко не укладались. Посилання позивача в позовній заяві на те, що він не намагався поновити своє членство в товаристві та не використовував земельну ділянку за призначенням не є підставою відповідно норм чинного законодавства припинення права власності. Крім цього, посилання позивача на те, що [PERSON] використовується земельна ділянка не за призначенням, відповідно до ст. 143 Земельного кодексу України не є підставою для примусового припинення прав на земельну ділянку та не тотожним до такої підстави, як використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, адже ним цільове призначення земельної ділянки ведення садівництва, не змінювалось. Він є власником спірної земельної ділянки, а тому самостійно вирішує які дерева, кущі, рослини мають рости на ділянці. Вказав на те, що до цього часу він, як це передбачено розділом 3 статуту СТ Полюшко, не повідомлений належним чином про виключення його з членів Товариства. Наполягав на тому, що Товариство взагалі не мало право звертатися до суду з цим позовом, оскільки відповідно до п. 3.11 статуту СТ Полюшко у випадку невиконання власником вказаних в п. 3.10 статуту вимог в установлений термін місцева рада за клопотанням правління передає матеріали до суду для вирішення питання про позбавлення власника права на землю і відселення з території Товариства. Вважає позов безпідставний, а тому просить відмовити у його задоволенні. Представник відповідача підтримав думку свого довірителя, просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступне. Згідно з рішенням Жовтневої ради народних депутатів Миколаївської області від 25.03.1988 року Миколаївській міськраді народних депутатів для використання під колективне садівництво виділено було 12 га пашні колгоспу ім. Коларове в постійне користування (а.с. 83). Рішенням виконавчого комітету Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області землі СВТ Полюшко були передані безоплатно в приватну власність членам товариства для ведення садівництва (а.с. 103). 01 травня відповідач звернувся до СВТ Полюшко із заявою про прийняття його у члени Товариства та виділення земельної ділянки для ведення садівництва (а.с. 101). Земельна ділянка площею 0,1 га, що розташована на території СВТ Полюшко, ділянки № 172, 184 Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області належить [PERSON] на підставі Державного акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 909847, виданого 14.01.2008 року Жовтневим районним відділом земельних ресурсів на підставі розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації від 07 грудня 2007 року № 877-р (а.с. 26). Вказана земельна ділянка була йому надана для ведення садівництва. Як вбачається з квитанції № 29 від 17.04.2014 року, відповідачем особисто сплачувався податок на землю в сумі 10,00 грн. (а.с. 28). Відповідно до копії членської книжки та корінців з платіжної відомості відповідачем сплачувались членські внески (а.с. 29-32). Загальними зборами членів правління, уповноважених осіб та садоводів СТ Полюшко від 20.07.2013 року було прийнято рішення про виключення [PERSON] зі членів Товариства, у разі несплати боргу (а.с. 18). Як вбачається з протоколу загальних зборів правління СТ Полюшко від 26.07.2015 року, було прийнято рішення звернутися до суду з проханням скасувати акт на землю, в звязку з нецільовим його використанням та передати ділянки № 172, 184 іншому господарю (а.с. 19-20). Сума заборгованості за членськими внесками, відповідно до розрахунку за період з 2012 по 2015 роки складала 2370,00 грн. (а.с. 8). Відповідачу направлялись повідомлення про обов'язкову сплату членських внесків(а.с. 3,5). Крім того, СТ Полюшко відповідачу направлялось повідомлення про прийняте рішення щодо виключення його зі членів Товариства (а.с. 4, 6-7). Відповідно до акту № ОБ-00001 обстеження ділянок № 172 та № 184 СТ Полюшко від 27.07.2015 року земельні ділянки належним чином не оброблена, мають зухвалий і неохайний вид (а.с. 89). Як вбачається з висновку фітосанітарної експертизи № Л14/005744 від 03.12.2015 року та акту обстеження № 75/14-022/000067 від 02.12.2015 року під час обстеження ділянки № 172, 184 площею 0,10 га на території СТ Полюшко Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області візуально виявлено ураженість дерев, хворобами та пошкодження деревини шкідниками, в представлених зразках ентомологічних, мікологічних регульованих шкідливих організмів не виявлено, із інших шкідливих організмів виявлені мікологічні, виявлено зараження плодових дерев шкідливими організмами грибкового походження (а.с. 104-107). Згідно зі ст. 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Статтею140 ЗК України передбачені підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Стаття 60 ЦПК України також визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов наступного висновку. Підставою заявленого позову є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Представник позивача в установленому законом порядку не змінював предмет чи підставу позову. В звязку з цим суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо порушення порядку прийняття відповідача у члени СТ та безпідставного отримання ним державного акта на землю, оскільки з цих підстав позов не заявлявся. З пояснень представника позивача та поданих нею доказів, а саме: акту обстеження та встановлення фітосанітарного стану № 75/14-022/000067 від 02.12.2015, висновку фітосанітарної експертизи № Л14/005744-В від 03.12.2015 року, сигналізаційного повідомлення про розвиток і поширення шкідливих організмів та рекомендації щодо заходів захисту плодових культур в СТ «Полюшко» (уч. 151/152, 172/184) Миколаївської області вбачається, що візуально виявлено ураженість дерев, хворобами та пошкодження деревини шкідниками, виявлено зараження плодових дерев шкідливими організмами грибкового походження. Суд погоджується з тим, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ст.. 41 Конституції України), власність зобовязує і при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватись вимог закону та моральних засад суспільства (ст.. 319 ЦК України). Однак, позов з цих підстав не заявлявся. Щодо нецільового використання земельної ділянки, то Земельний кодекс акцентує увагу на цільовому використанні земельної ділянки, але не дає чіткого визначення цільового призначення. Згідно з Законом України «Про землеустрій»: цільове призначення використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Право власності відповідача на земельну ділянку, розташовану в СТ «Полюшко», посвідчене державним актом, в якому зазначено, що цільове призначення (використання) земельної ділянки ведення садівництва. З пояснень сторін, з поданих як позивачем, так і відповідачем доказів (актів обстеження з фототаблицями, висновку фітосанітарної експертизи, сигнального повідомлення) вбачається, що на земельній ділянці ростуть плодові дерева. Тобто, вбачається, що земельна ділянка використовується саме за цільовим призначенням для ведення садівництва. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши досліджені докази, в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги щодо припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку, та скасування акту на право приватної власності не підлягають задоволенню, оскільки суд вважає, що позивачем не надано належних доказів щодо обґрунтування цих позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено у повному обсязі, судові витрати на його користь не стягуються.

Outcome: dismissed