Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

14.02.2019 року позивачка [PERSON] звернулася із позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що місце проживання відповідача зареєстровано у [ADDRESS], де він не проживає з лютого 2014 року. Також, між позивачем та відповідачем укладено договір про припинення права на аліменти для дитини (у з'язку із передачею права власності на нерухоме майно), згідно якого відповідач, фактично, втратив право власності на вказане житлове приміщення. 26.02.2019 року відкрито провадження у справі в спрощеному проваджені із викликом сторін та призначено судове засідання на 08.04.2019 року о 10:00 в приміщенні суду. У судове засідання позивачка не з'явилася. Від її імені та в її інтересах діяв представник, адвокат [PERSON], який позов підтримав в повному обсязі, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач до суду не з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомляв, доказів про поважність причин неявки суду не подавав. Судом вирішено справу розглядати без участі відповідача, так як, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідача було належним чином повідомлено про розгляд справи, відзиву на позовну заяву від нього не надходило, клопотань про відкладення розгляду справи, а також повідомлень про поважність причин неявки також відповідач не подавав. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд ухвалює рішення в заочному порядку розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України - суд зважаючи на наявність законних підстав, приходить до висновку про можливість у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України ухвалити рішення про задоволення позову на підставі наданих сторонами доказів, без вислуховування особистих пояснень відповідача у справі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Позивачці на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.03.2015 року (справа № 207/337/15-ц) належить на праві приватної власності 1/2 частки квартири [ADDRESS], що також підтверджується витягом з реєстру речових прав № 137341155 від 11.09.2018 року. 18.12.2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір про припинення права на аліменти для дитини (у з'язку із передачею права власності на нерухоме майно), згідно якого відповідач передав у власність спільної дитини [PERSON] ([INFO] р.н.) 1/2 частки квартири [ADDRESS], що також підтверджується витягом з реєстру речових прав № 150058931 від 18.12.2018 року. Таким чином, вказана квартира належить на праві часткової власності позивачці, [PERSON] (1/2 частки) та неповнолітній [PERSON] (1/2 частки). Відповідно до довідки від 29.01.2019 року за № 2/1974 про реєстрацію та склад сім'ї, у квартирі зареєстровано 3 особи, серед яких і відповідач. Однак, останній не проживає у квартирі з лютого 2014 року, що підтверджується актом від 24.01.2019 року за № 37. Із вказаного договору від 18.12.2018 року випливає, що відповідач буде проживати окремо від доньки (п. 5 Договору), яка проживає із позивачкою за вказаною адресою. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч.1 ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлене договором або законом. Згідно ст.360 ЦК України співвласник майна відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування й розпорядження своїм майном. Згідно ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ст. 391 ЦК України власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права. Згідно зі ст.76 ЦПК України докази встановлюються на підставі пояснень сторін, показань свідків, письмових доказів. У відповідності до вимог п. 1, 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може хвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов, як неявка в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо відповідач не з'явився буз поважних причин або без повідомлення таких причин, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно вивчених судом матеріалів справи, з'ясованих обставин справи які досліджені доказами, суд прийшов до висновку про задоволення позову про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням в зв'язку з тим, що відповідач не проживає в вищевказаній квартирі тривалий час, з лютого 2014 року. Одночасно з цим, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням не призводить до порушення його прав та інтересів, оскільки право власності відповідача на вказану квартиру є припиненим у встановленому законом порядку. Наміру проживати в цій квартирі відповідач не має та буде проживати окремо, що підтверджується укладеним із позивачкою договором. Вирати, пов'язані з розглядом справи у вигляді судового збору, суд вважає необхідно покласти на позивачку. На підставі ст. ст. 29, 322, 360, 391 ЦК України, ст. 405 ЦК України, ст. ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved