Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

13.07.2017р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «НВП ДМЗ», в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі та неоплачену відпустку з індексацією за затримку в розмірі 42000грн.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000 грн. (а.с. № 2). В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] в позовній заяві посилається на те, що в період з 01.12.2006р. по 27.03.2017р. він знаходився у трудових відносинах з ТОВ «НВП ДМЗ». Як зазначає позивач, оскільки відповідачем довгий час не виплачувалась йому заборгованість по заробітній платі, він був змушений написати заяву про звільнення з підприємства за власним бажанням. На даним момент загальна заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати позивачу за 7 місяців (квітень, вересень, жовтень та листопад 2014р. та лютий, березень, травень 2015р.), а також компенсація за невикористану відпустку за 3 роки складає 42000 грн. Також за цей період не здійснювалися обов'язкові виплати в ПФУ. На усні звернення позивача до відповідача, останній посилається на скрутне матеріальне становище та вимагає від нього написати заяву за свій рахунок за ці 7 місяців. Погасити заборгованість по заробітній платі відповідач в добровільному порядку відмовляється, у зв'язку з чим [PERSON] і звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] надав суду 02.11.2017р. суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, справу розглянути за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. № 44). Представник відповідача ТОВ «НВП ДМЗ» - в судові засідання 07.08.2017р., 12.09.2017р., 10.10.2017р. та 02.11.2017р. не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, за двома адресами (а.с. № 20, 24-30, 33, 36, 42), про причини своєї неявки у судові засідання суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову та доказів на їх обґрунтування. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.12.2006р. [PERSON] був прийнятий на посаду фрезеровщика до ТОВ «НВП Дніпропетровський механічний завод» згідно наказу № 3 від 01.12.2006р. (а.с. № 4 - 5). 13.03.2017р. позивач звернувся до відповідача із заявою про його звільнення за власним бажанням з 27.03.2017р. (а.с. № 8). Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ, за періоди: квітень, вересень, жовтень та листопад 2014р. та лютий, березень, травень 2015р. позивач відпрацював нуль днів, за що грошових коштів йому відповідно не нараховувалося (а.с. № 5 - 7, 7зворотня сторона). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з вимогами ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 1 та 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної ним роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Так, відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати часті у зборі доказового матеріалу. З метою з'ясування всіх обставини справи, суд вживав вичерпних заходів щодо виклику представника відповідача у судові засідання, які призначалися чотири рази, однак останній до суду не з'явився та не надав до жодних пояснень, заперечень або доказів. Відповідно до звіту, поданого підприємством відповідача до ПФУ, за спірні місяці, за які позивач просить суд стягнути заборгованість по заробітній платі, значиться кількість відпрацьованих днів та нарахованих коштів - 0 (а.с. № 6 - 7, 7 зворотня сторона), будь-яких інших доказів позивач не надав. Також в матеріалах справи відсутні будь-які данні, щодо наявності невикористаної позивачем частини відпустки, яка має бути йому компенсована при звільненні. Більш того, наявна в матеріалах справи копія заяви позивача про звільнення останнього за власним бажанням, зареєстрована відповідачем, не може бути належним доказом остаточного звільнення [PERSON], оскільки норма статті 38 КЗпП України передбачає можливість, після спливу двох тижнів, змінити своє рішення щодо звільнення з займаної посади та залишитися на підприємстві. Крім того, в поданому до суду позові [PERSON] зазначає, що відповідач не видав йому при звільненні трудову книжку, проте у прохальній частині позивач не просить суд вирішити вказане питання по суті, у зв'язку з чим, суд вирішує позовні вимоги відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, в межах заявлених. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, суд зазначає. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на те, що в судовому засіданні не були встановлені та підтверджені відповідними доказами факти порушення відповідачем законних прав позивача, а відшкодування моральної шкоди є похідним від встановлення протиправної поведінки, що мала місце з вини відповідача, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а відповідач був звільнений від сплати судового збору за законом, суд вважає, що судові витрати по цій справі слід віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed