Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

14 грудня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2018 року позовну заяву судом було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2018 року було витребувано у Ленінського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 205/8464/17 (провадження № 2/205/1134/18) для огляду. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2019 року у забезпеченні позову відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2020 року у задоволення заяви [PERSON] про забезпечення позову було відмовлено. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив посилався на те, що 20 грудня 2013 року він надав відповідачеві у борг 40 000 доларів США до 20 червня 2014 року, про що було складено відповідну розписку. Свої зобов`язання щодо надання грошових коштів позивач виконав у повному обсязі, а відповідачем взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми боргу виконано у повній мірі не було: [PERSON] було повернуто 4 050 доларів США та 15 000 гривень. Строком повернення грошових коштів було визначено 20 червня 2014 року, проте, не повернуто ним залишок боргу і до теперішнього часу. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили, встановлено факт, що датою останнього платежу, сплаченого відповідачем [PERSON] є 18 травня 2017 року, тому строк позовної давності позивачем пропущено не було. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 20 грудня 2013 року у розмірі 986 818 гривень 86 коп., а також судові витрати. Представник позивача у своїй заяві до суду просив справу розглянути за його відсутності, ухваливши рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених у відзиві, в якому посилалася на те, що 19 грудня 2017 року [PERSON] вже звертався до суду із позовом про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів у розмірі 975 714 гривень 75 коп. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у зв`язку із їх безпідставністю та незаконністю. Також зазначеним судовим рішенням встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності. Рішення не оскаржувалося і набрало законної сили. Просила відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 20 грудня 2013 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 40 000 доларів США і зобов`язався їх повернути у строк до 20 червня 2014 року (а.с. 14). Розписка була написана власноруч відповідачем. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року № 205/8464/17 у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів відмовлено (а.с. 9-13). На підставі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлений договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з договором позики грошових коштів [PERSON] взяв у позивача грошові кошти та зобов`язався повернути у строк до 20 червня 2014 року, але до теперішнього часу відповідачем борг у повному обсязі повернуто не було. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У даному випадку відповідач подав суду письмову заяву про застосування позовної давності (а.с. 41-42). Частиною 1 ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом даної норми матеріального закону початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом оглянуто матеріали цивільної справи № 205/8464/17 (провадження № 2/205/1134/18) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів, з якої вбачається, що судовим рішенням від 17 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав пропуску позивачем строку щодо вимоги про захист свого цивільного права або інтересу щодо пред`явлення вимоги про виконання зобов`язання за вказаним договором. Зокрема, судовим рішенням по зазначеній справі встановлено, що суд приходить до висновку, що позивачем дійсно пропущено строк позовної давності щодо вимоги про захист свого цивільного права або інтересу щодо пред`явлення вимоги про виконання зобов`язання за вказаним договором. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирішуючи даний спір по суті, суд виходив із того, що строком виконання відповідачем зобов`язань за договором позики від 20 грудня 2013 року було визначено 20 червня 2014 року, а відтак, саме з 20 червня 2014 року почався перебіг строку позовної давності. Оскільки позов було подано до суду 14 грудня 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач, а стороною позивача не заявлено вимогу про поновлення такого строку, то суд доходить висновку про необхідність відмови в позові саме за пропуском строку позовної давності. Що стосується посилань позивача стосовно погашення відповідачем частини боргу у розмірі 4 050 доларів США та 15 000 гривень, з яких 500 доларів США було повернуто 18 травня 2017 року, що свідчить про визнання [PERSON] боргу, а тому строк позовної давності при поданні позову до суду пропущено не було, то під час ухвалення Ленінським районним судом м. Дніпропетровська рішення від 17 жовтня 2018 року цю обставину також було встановлено і визначено наявність пропуску позивачем строку позовної давності. Із зазначеним судовим рішенням [PERSON] погодився, а тому вказані позивачем у позові обставини з цього приводу не заслуговують на увагу. Також, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову - на позивача. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне сплачений позивачем судовий збір віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed