Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

14 листопада 2016 року позивачі звернулися до суду із вищезазначеним позовом, в якому просили визнати дії та рішення ПАТ КБ «Приватбанк», Державної служби фінансового моніторингу України щодо зупинення здійснення фінансової операції незаконними та такими, що порушують права споживачів, зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» відновити фінансову операцію по переказу грошових коштів в сумі 645\~000 грн. на банківську карту [PERSON] та забезпечити [PERSON] доступ до його коштів, стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачів матеріальну шкоду в сумі 3534,25 грн., моральну шкоду в сумі 805\~824 грн. В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 31.10.2016 [PERSON] здійснив переказ коштів на рахунок сина [PERSON] в розмірі 645000 грн.з призначенням платежу «Переказ коштів на картковий рахунок, № карти 0000 0000 0000 0000 [PERSON] (родичу допомога). Фінансова допомога сину була обумовлена необхідністю сплати [PERSON] авансового платежу відповідно до договору № 68/95 від 25.05.2016 про дольову участь у будівництві житлового будинку, укладеного між ПАТ «Агробудмеханізація» та [PERSON]. 31.10.2016 через декілька годин після здійснення переказу на телефон [PERSON] надійшов дзвінок від відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», який посилаючись на постанову № 365 від 02.08.2015 НБУ, зажадав надання документів про походження коштів та їх призначення, така ж вимога була про дубльована і на електрону адресу [PERSON], який одразу звернувся до у відділення [PERSON] в м. Бориспіль, де була сформована заявка про зясування причин ненадходження грошових коштів на рахунок і негайно були відправлені усі запитувані документи. Крм того, були здійснені декілька дзвінків в call-центр [PERSON], співробітники якого обіцяли вирішити виникле питання протягом наступних діб. 02.11.2016 при перевірці стану рахунку [PERSON] виявив, що йому було відкрито транзитний рахунок «Поточні рахунки фізосіб 645000 грн.». 03.11.2016 [PERSON] при зверненні до [PERSON] було зясовано, що всі його рахунки заблоковані і закритий доступ до обслуговування його рахунків для співробітників банку, в звязку з чим [PERSON] була оформлена чергова заявка з проханням повідомити причини таких дій з боку банку. 03.11.2016 та 04.11.2016 [PERSON] працівниками банку було повідомлено про те, що операція з переказу грошових коштів потрапила під інтерес фінансового моніторингу. Станом на 10 листопада 2016 року ніяких змін не відбулося, фінансова операція не була відновлена. Вважають, що такі дії відповідачів порушили їх права як споживачів, спричинили матеріального та морального збитку, який просили стягнути. Позивач [PERSON], який також представляє за довіреністю інтереси позивача [PERSON], в судове засідання не зявився, просив суд розглянути справу за його відсутності. Позивач [PERSON] до суду не зявився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення або розгляд справи за його відсутності суду не надав, надав письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи, в яких зазначив, що позивачами не було надано доказів існування депозитного договору, а тому в таких випадках застосовується ставка на вимогу, яка в банку відповідача складає 0%., стосовно моральної шкоди заперечив проти задоволення в цій частині вимог, оскільки [PERSON] уклав з банком договір на обслуговування рахунків, а такі договірні відносини не передбачають відшкодування моральної шкоди. Щодо неправомірності дій банку послався на те, що відповідно до законодавства банк повідомив Державну службу фінансового моніторингу і такі дії вважає правомірними. Представник відповідача Державної служби фінансового моніторингу України до суду не зявився, в наданій суду письмовій заяві просив розглянути справу за його відсутності, надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що відповідач не є в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів» ні виробником, продавцем товару, ні виконавцем робіт і надавачем послуг, а отже між позивачами та відповідачем [PERSON] відсутні правовідносини, які підпадають під дію вказаного Закону. Крім того, посилався на те, що рішення [PERSON] про зупинення фінансових операцій не є єдиною підставою для прийняття банком рішення щодо обмеження прав клієнта розпоряджатися грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, тоді як [PERSON] не здійснювалися обмеження права позивачів розпоряджатися своїми коштами. Представник третьої особи АТ «БМ Банк» надав суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, у вирішенні справи поклався на розсуд суду. Однак, при цьому судом не береться до уваги дана заява, оскільки вона підписана неповноважним представником третьої особи, а тому виходить із положень ст. 169 ЦПК України і розглядає справу за відсутності належно сповіщеної третьої особи, представник якої повторно не зявився до суду, заяв про відкладення або розгляд справи за відсутності представника суду не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом досліджені такі письмові докази у справі. Як вбачається з матеріалів справи,\~26 лютого 2015 року ПАТ\~КБ\~«ПриватБанк» відкрив [PERSON] рахунок відповідно до Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в [PERSON] (а.с. 133). Встановлено, що 31 жовтня 2017 року позивач [PERSON] з метою надання позивачу [PERSON] фінансової допомоги здійснив переказ грошових коштів в розмірі 645\~000 грн. (а.с. 55), і в цей же день [PERSON] було зясовано, що банк в односторонньому порядку без належного повідомлення останньої заблокував його рахунок та припинив видачу грошових коштів з рахунку. Через кол-центр банку в усній формі, а також шляхом електронного звязку [PERSON] було повідомлено про посилення банком контролю за карткою-рахунком, в звязку з чим просили надати відповідні документи для підтвердження походження грошових коштів, повідомити про цілі використання цих коштів, при цьому Банк послався на Постанову № 365 від 02.08.2016 НБУ. Крім того, [PERSON] було розяснено, що після аналізу наданих документів і успішного підтвердження економічного сенсу операції кошти будуть зараховані на карту [PERSON] (а.с. 55). Встановлено, що станом на 10 листопада 2016 року рахунок позивача [PERSON] було заблоковано, у звязку з чим він був позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися власними грошовими коштами. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами для виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та встановлювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», банк, як субєкт первинного фінансового моніторингу, має право зупинити проведення фінансової операції у разі, якщо така операція містить ознаки, передбачені статтями 15 і 16 цього Закону, або якщо її учасником або вигодоодержувачем за нею є особа, котру включено до переліку осіб, повязаних із здійсненням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції, і в той самий день повідомити про це Спеціально уповноважений орган. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на строк до двох робочих днів (ч. 1 ст. 17 Закону). Як встановлено при розгляді справи, у Банку відсутні будь-які дані про те, що дії позивача [PERSON] повязані із здійсненням терористичної діяльності або щодо нього застосовано міжнародні санкції. Тривалість періоду блокування рахунку протягом 10 календарних днів замість двох робочих днів свідчить про протиправність дій Банку. Належних доказів на підтвердження звернення банку до правоохоронних органів стосовно операцій по рахунку позивача, а також повідомлення його про зупинення права використовувати електронний платiжний засiб та причини такого зупинення, відповідачем не надано, а судом таких доказів не здобуто. Самі по собі сумніви щодо походження грошових коштів, що надійшли на рахунки клієнта, не є підставою для застосування Банком такої санкції, як призупинення видаткових операцій, а також блокування рахунків понад строки, встановлені Законом. Так, відмовляючи позивачу [PERSON] в розпорядженні грошовими коштами, що належать позивачу, Банк порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого України, яка у відповідності до ст. 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею Конвенції. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ст.. 1 Першого Протоколу). Цей же принцип закріплений і у статті 41 Конституції України. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Таким чином, суд дійшов висновку про неправомірність дій [PERSON] в частині зупинення фінансової операції з переказу грошових коштів на рахунок позивача [PERSON] Приходячи до такого висновку, суд враховує, що споживач як слабша сторона у правовідносинах, які виникли та існують між сторонами, очевидно позбавлений прямо, безпосередньо та всебічно підтвердити достовірність та достатність своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, оскільки не володіє такими засобами доказування в повному обсязі. Між тим, з абз. третього п. 3.3. мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 видно, що Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року №543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. З цього приводу Верховний Суд України висловив у своїй постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12 аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права, який відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Тобто за обставинами справи існує презумпція винуватості боржника, яким є ПАТ КБ «Приватбанк». Існування фактів порушених прав позивача [PERSON] ним спростовано не було. З урахуванням наведеного суд бере до уваги, що наявність\~вини виконавця - банку, який одержав грошові кошти у споживача відповідно до угоди користувача та не\~довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязань за цим правочином згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього\~цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобовязань. Перевірені та проаналізовані судом докази в справі збігаються у їх сукупності, є послідовними, переконливими і достатньо вказують про доведеність та обґрунтованість обставин незаконного незарахування ПАТ КБ «Приватбанк» перерахованих грошових коштів на рахунок [PERSON] та блокування розпорядження ними, а тому й невиконання всупереч вимогам закону банком своїх грошових зобовязань перед позивачем. В контексті спірних прав та обов'язків надані позивачем [PERSON] докази на обґрунтування своїх позовних вимог суд визнає допустимими та належними, що обєктивно та переконливо підтверджують факти порушення банком його субєктивних цивільних прав. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, судом не встановлено порушення прав споживачів позивачів [PERSON] та [PERSON] діями ПАТ КБ «Приватбанк», в звязку з чим в задоволенні позову саме цим позивачам необхідно відмовити в повному обсязі. Крім того, судом не знайдено правових підстав для задоволення позову до відповідача Державної служби фінансового моніторингу України, стосовно дій якої позивачами ні в своїй позовній заяві, ні в письмових поясненнях не було наведено жодної підстави позову саме до цього відповідача, і якими саме діями цього відповідача були порушені права позивачів. Отже, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог лише позивача [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» в частині визнання дій банку неправомірними щодо зупинення фінансової операції з переказу грошових коштів в сумі 645\~000 грн. на рахунок [PERSON] Що стосується позовних вимог [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 3534,25 грн., суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині виходячи з такого. Обґрунтовуючи вимоги про стягнення матеріальної шкоди, позивач [PERSON] посилався на те, що він не мав доступу до власних грошей, які знаходилися на рахунку відповідача [PERSON], і визначив розмір шкоди із розрахунку депозитної ставки [PERSON] за Депозитом Плюс строковий 20%. Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором,\~у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. З огляду на те, що позивачем не надано доказів про укладення іншого (депозитного) договору, окрім Договору на обслуговування рахунку на підставі Анкети-заяви від 26.02.2015, копію якого було надано представником відповідача, і відповідно якому не передбачені проценти за користування коштами, суд повинен виходить із розрахунку застосування ставки на вимогу. Такий висновок викладений Верховним Судом України в своїх постановах у справах № 6-1891цс15, № 6-338цс16, який відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Однак, відповідно до положень ст. 11 ЦПК України, не виходячи за межі позовної заяви, суд вважає позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди необґрунтованими, оскільки посилання позивача на розрахунок виходячи з депозитної ставки за Депозитом Плюс строковий не підтверджено будь-якими належними і допустимими доказами, і є незрозумілим саме застосування цієї депозитної ставки, а не будь-якої іншої, а отже, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 805\~824 грн., заявлених позивачем [PERSON] , суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цих вимог з огляду на наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається ст. 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов'язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів,\~що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх\~особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Оскільки між сторонами склалися договірні правовідносини, які регулюються зобовязальним правом та не передбачають стягнення моральної шкоди, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн.\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial