Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

13.05.2014 року [PERSON] в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним та нікчемним заповіту, укладеного без дозволу органу опіки, мотивуючи тим, що з 22.11.2003 року знаходилася в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого [INFO] у них народилася донька [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, після його смерті залишилося спадкове майно в тому числі і квартира [ADDRESS]. В травні 2011 року позивачці стало відомо, що за своє життя [PERSON] залишив заповіт від 20.07.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Яновською С.О. щодо всього свого майна, на ім'я відповідача [PERSON] Позивачка вважає даний заповіт недійсним та нікчемним, так як останній був укладений без дозволу органу опіки, що порушує права дитини, гарантовані Конституцією України та моральним принципам суспільства, у зв'язку з чим звернулася до суду з даним позовом. [INFO] відповідач по справі [PERSON] помер. Ухвалою суду від 19.01.2015 року притягнуто до участі у справі у якості відповідача [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити. Третя особа представник Служби у справах дітей адміністрації Заводського району просила постановити рішення на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Яновські С.О. позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що вказаний заповіт було посвідчено у відповідності з вимогами ст. ст. 1233-1237 ЦК України, а також гл. 17 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме заповідачу [PERSON] перед посвідченням заповіту було роз'яснено зміст статті 1241 ЦК України про право на обов'язкову частку у спадщині малолітніх, неповнолітніх дітей спадкодавця, непрацездатних батьків, незалежно від змісту заповіту половина частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що позивачка [PERSON] знаходилася в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 22 листопада 2003 року (свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 22.11.2003 року). [INFO] у них народилася донька - [PERSON] 20 липня 2010 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу було складено та посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за реєстровим №1182, за яким [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті і нащо він за законом матиме право, заповів [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер, про що зроблено відповідний актовий запис №4132 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. Як встановлено в судовому засіданні, ще за життя [PERSON] на праві спільної часткової власності належала 1/3 частка квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 26.03.2001 року. Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт мас фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Це право тісно пов'язано з особою, а тому вчинення заповіту через представника не допускається. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином , який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту, вимоги до яких передбачені ст. 1247 ЦК України: 1. укладається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; 2. має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; 3.має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування якщо у населеному пункті немає нотаріуса. При посвідчені заповіту нотаріусом, заповідач особисто подає йому написаний власноруч або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів заповіт. Але нотаріус може записати заповіт зі слів особи власноруч чи за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних , родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Приватний нотаріус Яновська С.О., в судовому засіданні підтвердила факт того, що [PERSON] при складанні заповіту перебував при здоровому розумі, ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, та діючи добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного, так і морального на випадок своєї смерті зробив відповідне розпорядження. Окрім цього, форма та зміст заповіту відповідач вимогам діючого законодавства України. З тексту заповіту вбачається, що [PERSON] нотаріусом було роз'яснено зміст ст.ст. 1233,1234,1236,1241,1248,1257,1307 ЦК України. Крім того в тексті заповіту він власноручно зазначив про зрозумілість йому тексту заповіту та добровільність свого волевиявлення. Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Враховуючи викладене у сукупності, а також: рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11.05.2012 року, 21.05.2013 року, 06.12.2013 року, 21.02.2014 року, 24.02.2014 року, 14.04.2014 року, 18.04.2014 року, 29.04.2014 року, що набрали законної сили, а значить обставини встановлені ними в порядок передбачений ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, та в яких встановлено, що на час складання заповіту [PERSON] розумів значення своїх дій, міг керувати ними і мав волевиявлення саме на укладання спірного правочину, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Що стосується обґрунтування заявлених позивачкою вимог з посиланням на положення Сімейного Кодексу України, а саме ст. 155 СК України та ч. 2 ст. 177 СК України, то вказані норми права регулюють питання здійснення батьками своїх прав та виконання батьківських обов'язків, а також питання управління майном, що належить дитини, тому не стосуються предмета спору - визнання недійсним та нікчемним спірного заповіту.

Outcome: dismissed