Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

13.05.2015 року, [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою посилаючись на те, що в період з24.09.1967 року перебував в шлюбі з [PERSON] , у якому [INFO] народився син [PERSON] . Сім`я в складі трьох осіб проживала в квартирі [ADDRESS] , яку позивач отримавв зв`язку з роботою моряком в Одеській філії управління «Мортрансфлот». Наприкінці 1993 року шлюбні відносини між подружжям було припинено, отже офіційне розірвання шлюбу не відбувалося з певних причин. В 1995 році, за особисті кошти, позивач придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яку тимчасово оформив на дружину. Отже, 07.09.1999 року [PERSON] без погодження із позивачем доручила сину продати цю квартиру. 08.09.1999 року, на підставі нотаріально посвідченої довіреності матері, [PERSON] уклав на Одеській товарній біржі договір купівлі-продажу із своєю бабусею [PERSON] , від якій мав заповіт на все її майно. При оформленні договору купівлі-продажу, син зробив на ім`я директора Одеської товарної біржі неправдиву заяву про те, що [PERSON] нібито в шлюбі не перебуває. Біржова угода була прихована від позивача, покупець в квартиру не вселялася, комунальні послуги не сплачувала. З метою створення ознаків законності, [PERSON] звернулася до Приморського районного суду міста Одеси із позовом до [PERSON] про визнання дійсним біржового договору купівлі-продажу, та 23.04.2007 року отримала заочне рішення по справі №2-4822/07 про задоволення позовних вимог. [INFO] [PERSON] померла. Спадщину померлої прийняв [PERSON] , який 15.06.2009 року отримав на квартиру свідоцтво про право на спадщину за заповітом, отже в спірну квартиру не вселявся, комунальні послуги не сплачував. Про відчуження квартири позивач дізнався тільки в 2014 році в Приморському районному суді міста Одеси при розгляді справи №522/14187/14-ц за його позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання особистою власністю квартири [ADDRESS] . 26.05.2015 року, рішенням Апеляційного суду Одеської області за апеляційною скаргою [PERSON] , заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 23.04.2007 року у справі №2-4822/07 скасовано, та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позову про визнання біржового договору купівлі-продажу дійсним. 23.05.2015 року розпочато кримінальне провадження №12015160500003763 за заявою позивача (потерпілого) за ознаками злочину передбаченому ч.4 ст.190 КК України. 12.04.2018 року, [PERSON] померла. З урахуванням наведених обставин, позивач просить визнати недійсними біржовий договір купівлі-продажу квартири від 08.09.1999 року, Свідоцтво про право на спадщину від 15.06.2009 року, витребувати з власності [PERSON] квартиру [ADDRESS] , та скасувати реєстрацію права власності відповідача на спірне майно від 13.07.2009 року, реєстраційний номер 27391338, номер запису 721 в низі 580пр-83. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Доніна Л.А. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити повністю. Представник відповідача адвокат Марінкевич М.М. позовні вимоги не визнала посилаючись на те, що позов є безпідставним та не ґрунтується на належних доказах по справі. На думку представника, позивач мав інформацію про укладення відповідачем оскарженого договору, тому трирічний строк звернення до суду сплив. Просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у позові. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 року №435-ІV (із наступними змінами)). Приймаючі до уваги, що оскаржений договір було вчинено 08.09.1999 року, до правовідносин сторін застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР, який діяв у вказаний час. Судом встановлено, що дійсно, 24.09.1967 року, [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження зроблено відповідний запис за №3156, місце реєстрації - м.Одеса, Палац одруження виконавчого комітету Одеської міської ради, та видано свідоцтво про шлюб [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , який народився [INFO] , що не заперечується відповідачем. Копією інвентаризаційної справи об`єкта нерухомого майна, яка надійшла до суду на виконання ухвали від 19.06.2017 року, справа №52/9775/15-ц, підтверджується, що дійсно, 07.07.1995 року, у шлюбі [PERSON] і [PERSON] придбана квартира [ADDRESS] , про що укладено Договір №8135 купівлі-продажу майна, зареєстрований за №8135 від 07.07.1995 року на Одеській товарній біржі (ідентифікаційний код - 03876810, місцезнаходження: 65114, м.Одеса, вул.Люстдорфська дорога, 140, корпус А) згідно із положеннями ст.15 Закону України «Про товарну біржу». Договір зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 14.08.1995 року під №кн.49 пр . стр.100-721. 08.09.1999, квартира [ADDRESS] , продана [PERSON] по Договору купівлі-продажу майна, зареєстрованого за №25606 від 08.09.1999 року на Одеській товарній біржі, який укладено із покупцем представником продавця ( [PERSON] ) - [PERSON] , що діяв на підставі довіреності від 07.09.1999 посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барбою В.А., реєстраційний номер 1190. При оформленні біржової угоди на підставі довіреності від 07.09.1999, представник продавця [PERSON] дійсно надав директору Одеської товарної біржі письмову заяву про те, що [PERSON] на момент придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , в шлюбі не знаходилася. Оригінал заяви [PERSON] від 08.09.1999 року, копія якої долучена до справи, отримано позивачем на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 18.11.2015 року у справі №522/20726/15-к про надання тимчасового доступу до документів Одеської товарної біржі (Журналу реєстрації біржових угод з нерухомістю за 1999 рік, договору купівлі-продажу №25606 від 08.09.1999 року квартири [ADDRESS] тощо), та оглянуто в судовому засіданні. З наданої позивачем копії судового рішення, вбачається що дійсно, [PERSON] зверталася до Приморського районного суду м.Одеси із позовом до [PERSON] про визнання дійсним біржового договору купівлі-продажу від 08.09.1999 року, та 23.04.2007 року на її користь суд ухвалив заочне рішення у справі №2-4822/07 про задоволення позовних вимог. [INFO] [PERSON] померла, про що до справи долучена копія свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №443 в Книзі реєстрації смертей від 11.01.2008 року, та в судовому засіданні долучені та оглянути копії спадкової справи витребувані ухвалою від 19.06.2017 року, справа №522/9775/15-ц. Одно особистим спадкоємцем [PERSON] , згідно заповіту померлої, є [PERSON] , який 15.06.2009 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Другої одеської нотаріальної контори Масловою М.В., спадкова справа №250/08, реєстр №1-1571. До складу спадщини увійшла квартира [ADDRESS] . При цьому, Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.05.2009 року виданим КП «ОМБТІ та РОН» за заявою спадкоємця [PERSON] , номер витягу 22849447, підтверджується, що право власності [PERSON] на спірну квартиру, за життя спадкодавця, не було зареєстровано. Згідно ст.227 Цивільного кодексу УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Договір купівлі-продажу майна, зареєстрований за №25606 від 08.09.1999 року на Одеській товарній біржі, нотаріально не посвідчений. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном (ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб і сім`ю України). Відповідно до ст.23 Кодексу про шлюб і сім`ю України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Позивач не надавав відповідачу згоду на відчуження спірної квартири, яка повинна бути висловлена письмово, що не спростовано відповідачем. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові (ст.225 Цивільного кодексу УРСР). Угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою (ст.63 Цивільного кодексу УРСР). [PERSON] не схвалював оскаржений договір, що також не спростовано відповідачем. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За приписами частин 1, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 26.05.2015, рішенням Апеляційного суду Одеської області по справі №2-4822/07 (провадження №22-ц/785/69/15) за апеляційною скаргою [PERSON] скасовано заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23.04.2007 року, та постановлено нове рішення, яким повністю відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу спірної квартири. Судом встановлено і сторонами у справі не спростовано, що з 1967 року [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] - тобто вони перебували в зареєстрованому шлюбі на час укладення письмових договорів купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованих на Одеській товарній біржі № 8135 від 07. 07. 1995 року, і на час укладення спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна № 25606, укладеного 08. 09. 1999 року на Одеській товарній біржі між [PERSON] , діючим від імені [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності, і [PERSON] . Таким чином, сторонами у вказаному договорі купівлі-продажу квартири № [ADDRESS] від 08. 09. 1999 року за законом є [PERSON] , яка є позивачем у даній справі, і [PERSON] , яка не притягнута до участі у справі і не викликалася в судові засідання у даній справі, а за змістом спірного договору купівлі-продажу від 08. 09. 1999 року [PERSON] вказаний лише представником [PERSON] , внаслідок чого угода від 08. 09. 1999 року в силу ст. 62 ЦК Української РСР 1963 р. створює, змінює і припиняє обов`язки саме [PERSON] . Тому ухилення за змістом заявленого [PERSON] позову у даній справі від нотаріального оформлення спірного договору купівлі-продажу [PERSON] , який вказаний представником продавця у справі, не є законною підставою для визначення його належним відповідачем у судовій справі. Тобто, [PERSON] не був належним відповідачем у даній справі і не відповідає вимогам закону не притягнення у встановленому законом порядку до участі у справі в якості відповідача саме [PERSON] як сторони договору. Приймає до уваги апеляційний суд і ту обставину, що за даними нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину від 15. 06. 2009 року [PERSON] заповідала своє майно своєму онуку [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого заповіту від 26. 12. 1997 року, тобто оформленого до укладення спірного договору купівлі-продажу квартири від 08. 09. 1999 року... Одночасно суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 р. дійсним може бути визнано такий договір купівлі-продажу квартири (нерухомого майна), який на момент його вчинення міг бути укладений сторонами з дотриманням вимог закону та посвідчений нотаріально згідно з положеннями Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Інструкція). Відповідно ж до п. 35 Інструкції угоди про відчуження майна подружжя, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусами лише за наявності письмової згоди другого із подружжя… Рішення Апеляційного суду Одеської області по справі №2-4822/07 (провадження №22-ц/785/69/15) набрало законної сили, та не оскаржувалося в касаційному порядку. Згідно ч.1 ст.45 Цивільного кодексу УРСР, недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ч.1 ст.47 Цивільного кодексу УРСР). Відповідно ч.2 ст.48 Цивільного кодексу УРСР, по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка втратила чинність на підставі постанови Пленуму ВСУ №9 від 09.11.2009 року, судам надані роз`яснення про те, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Згідно пункту 16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 28.04.1978 року, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно врахувати, що відсутність згоди другого (дружини) на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов`язкового нотаріального посвідчення (ст.23 КпШС) або судом встановлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно. Визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Визнаючи угоду недійсною, суд, якщо інше не передбачено законом, своїм рішенням зобов`язує кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі (у разі втрати, псування, значного зносу майна, істотної його зміни та ін.) - повернути його вартість у грошах (пункт 17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 28.04.1978 року). Недійсність договору №25606 купівлі-продажу нерухомого майна від 08.09.1999 року тягне недійсність свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видано державним нотаріусом Другої одеської нотаріальної контори Масловою М.В. 15.06.2009 року, спадкова справа №250/08, реєстр №1-1571. Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Позивачне брав участі у вчиненні нотаріальної дії, але його права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій, про що зазначено в п.1 Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні (лист ВССУ від 07.02.2014 року). Враховуючи норми ст. 50 Закону № 3425-XII та норми Прикінцевих та перехідних положень Цивільного процесуального кодексу (ЦПК), справи щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні повинні розглядатися в порядку позовного провадження як спір про право (п.2 Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні). Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб`єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір (п.6 Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні). Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст.41 Конституції України). Статтею 68 Конституції України встановлено обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. Згідно ст.386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник (користувач, володілець), який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник (користувач, володілець), права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України). На підставі ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На підставі ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, про що встановлено ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України. Позивач надав суду копію рішення Апеляційного суду Одеської області від 26.05.2015 року по справі №2-4822/07 (провадження №2-ц/785/69/15), ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 10.11.2014 року по справі №522/14187/14-ц про витребування з КП «ОМБТІ та РОН» реєстраційної та інвентаризаційної справи квартири [ADDRESS] , та ухвали слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 18.11.2015 року у справі №522/20726/15-к про надання тимчасового доступу до документів Одеської товарної біржі (Журналу реєстрації біржових угод з нерухомістю за 1999 рік, договору купівлі-продажу №25606 від 08.09.1999 року квартири [ADDRESS] тощо), яким підтверджується момент, коли [PERSON] довідався про порушення свого права на спірне майно та про особу, яка його порушила, тобто позивачем дотримано строк встановлений законом для звернення до суду із даним позовом.

Outcome: approved