Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

14.12.2015 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 2 354 386 грн. 11 коп., 20% річних від простроченої суми в розмірі 491 186 грн. 27 коп., пеню у розмірі 5% від суми боргу за кожен день прострочення, що складає 44 820 747 грн. 50 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18.04.2013 між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого він позичив, а [PERSON] прийняв у борг грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США, зі строком повернення 20.07.2013. 19.12.2013 між ним та [PERSON] була укладена Додаткова угода №1 до вказаного Договору, за якою сторони домовились викласти п.1 в новій редакції, а саме, позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник прийняв від позикодавця у власність суму грошей в розмірі 180 000 доларів США. Відповідно до п.2.1 Додаткової угоди позичальник зобов'язується повернути позикодавцю суму грошей в розмірі 100 000 доларів США не пізніше 01.03.2014, а залишок суми грошей в розмірі 80 000 доларів США не пізніше 03.01.2014. Разом з тим, відповідач 31.01.2014 повернув позивачу лише 10 000 доларів США. Оскільки відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконав, зокрема у зазначені в договорі строки відповідач суму позики не повернув, в зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість у розмірі 2 354 386 грн. 11 коп., позивач просить стягнути з відповідача на його користь вказану суму позики та штрафні санкції. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду. За вказаних обставин, суд визнав можливим розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи до суду не надходило. На підставі ч.2 ст.169, ст.224 ЦПК України, суд, визнавши причини неявки відповідача неповажними, вважає можливим провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача, та ухвалити заочне рішення по справі, на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. На підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, судом встановлено наступні обставини. 18.04.2013 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики (далі-Договір), у письмовій формі, за яким позивач надав відповідачу в позику грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути позивачу зазначені грошові кошти, з кінцевим терміном повернення до 20.07.2013. (а.с.11) Відповідно до п.11 Договору, відповідач одержав від позивача суму грошей в розмірі 100 000 доларів США під час підписання цього договору. 19.12.2013 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до договору позики від 18.04.2013, відповідно до умов якого сторони домовилися викласти п.1 Договору позики у новій редакції наступного змісту: «Позикодавець передає у власність Позичальникові, а Позичальник приймає від Позикодавця у власність суму грошей в розмірі 180 000 доларів США.» (а.с.12) Відповідно до п.2.1 Додаткової угоди сторони домовилися викласти п.3 Договору позики у новій редакції з наступним змістом: «Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцю суму грошей в розмірі 100 000 доларів США не пізніше 01.03.2014, а залишок суми грошей у розмірі 80 000 доларів США не пізніше 03.01.2014. Згідно з п.2.2 Додаткової угоди сторони домовилися викласти п.6 вказаного Договору у новій редакції наступного змісту: «Якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики в указані цією Угодою строки, він зобов'язаний сплатити грошову суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 20 відсотків річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі 5% від суми боргу за кожний день прострочки. Як встановлено судом, відповідач 31.01.2014 повернув відповідачу частину суму позики в розмірі 10 000 доларів США. Залишок суми позики відповідач позивачу не повернув. Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити, зокрема, суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з встановлених судом обставин справи, умов Договору позики між сторонами, умов Додаткової угоди №1 до цього Договору та положень законодавства України, яким регламентовано спірні правовідносини, відповідач свої зобов'язання за Договором позики перед позивачем не виконав, зокрема, у встановлений Додатковою угодою №1 до Договору позики строк до 01.03.2014 суму позики в розмірі 100 000 доларів США та до 03.01.2014 суму позики в розмірі 80 000 доларів США позивачу не повернув, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за Договором позики в загальному розмірі 170 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 19.12.2013 (1долар США=7.9930грн.) складає 1 358 810 грн. та 20% річних за період з 01.03.2014 по 25.11.2015 в розмірі 287 923 грн. 19 коп. Разом з тим, суд вважає на підставі ч.3 ст.551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення та виходячи з положень ч.3 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зменшити розмір пені, встановлений п. 2.2 Додаткової угоди, стягнувши з відповідача пеню в розмірі 71 937 грн., оскільки заявлений позивачем розмір пені в сумі 44 820 747 грн. 50 коп. є значно більший від розміру боргового зобов'язання, що складає 1 646 733 грн. 19 коп. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду України у справі №6-100цс/14. Щодо вимог про стягнення інфляційних витрат, то ці вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Стаття 627 цього ж Кодексу визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду України від 28.03.2012 у справі 6-36736вов10). Враховуючи вищевикладене, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не поширюються на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в іноземній валюті. За вказаних обставин, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України у зв'язку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати, а саме сплачена сума судового збору у розмірі 6 090 грн. 00 коп. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: partial