Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

15.01.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON], ПАТ «Альфа Банк» про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.11.2013 року між ним та ФОП [PERSON] був укладений договір без № з метою отримання позивачем пластикового вікну та дверей для подальшого встановлення на балконі. Відповідно до умов договору, вартість за надані послуги складає 4206 грн, а задаток, який позивач повинен був внести - 100 грн. Цей договір позивач уклав з відповідачем ФОП [PERSON] тому, що останній запевнив його в тому, що вікно та двері будуть встановлені за рахунок підрядчиків, які працюють у нього. Оскільки позивач вважав, що вартість 4206 гривень охоплює собою не тільки доставку товару, але і його монтаж, то погодився з умовами договору та підписав його, практично не читаючі. Даний договір укладався за адресою мешкання позивача, куди відповідач ФОП [PERSON] прибув разом з представником ПАТ «Альфа-Банк», яка уклала з позивачем кредитний договір №401544714 від 02.11.2013 року, відповідно до якого сума та валюта кредиту була 8606,98 гривень. Цей кредитний договір був сторонами підписаний, але печатка на ньому відсутня. 02.11.2013 року позивач уклав з відповідачем ФОП [PERSON] угоду про завдаток у розмірі 100 гривень, які позивач сплатив на користь останнього. 03.11.2013 року до позивача завітала представник ПАТ «Альфа-Банк», яка повідомила, що кредитний договір від 02.11.2013 року укладений помилково і тому вона з позивачем кредитний договір №401544928 від 03.11.2013 року, відповідно до якого сума кредиту складає 4303,49 гривень та позивач повинен був щомісячно до 04.11.2015 року сплачувати на користь ПАТ «Альфа-Банк» грошові кошти у розмірі 359 гривень. Приблизно у кінці листопада 2013 року на адресу мешкання позивача були доставлені пластикове вікно та двері. В зв'язку з тим, що його не було вдома, то товар прийняла дружина, яка з її слів розписалася десь у якійсь бумажці, яка була їй надана чоловіками, які доставили товар. При цьому копії акту прийому-передачі ні позивачу, ні його дружині відповідач ФОП [PERSON] не залишив. Коли позивач помітив, що розміри товару значно відрізняються від тих, які він замовляв, він став дзвонити відповідачеві ФОП [PERSON], де йому спочатку не надали аргументованої відповіді, а потім і зовсім перестали розмовляти та кидали слухавку. Ніяких замірів відповідач ФОП [PERSON] не робив і схему замірів з позивачем не узгоджував. В зв'язку з чим позивач не може користуватися доставленим товаром, але ж при цьому тепер зобов'язаний сплачувати кредит. Виконуючи умови кредитного договору, позивач на рахунок ПАТ «Альфа-Банк» сплатив грошові кошти у розмірі 359 гривень 02.12.2013 року та у розмірі 359 гривень 02.01.2014 року. Таким чином ним відповідачеві були сплачені грошові кошти у розмірі 818 гривень. Звернувшись за правовою допомогою до фахівця у галузі права, позивач взнав, що договір, укладений між ним та відповідачем ФОП [PERSON], є недійсним, оскільки у договорі відсутній номер індивідуального замовлення; відсутні підписи відповідача як виконавця; відповідно до п.3.12 цього договору, договір діє з дня його підписання до повного виконання сторонами усіх обов'язків та є дійсним і таким, який набув законної сили за наявності печатки. Вважає, що укладений між ним та відповідачем ФОП [PERSON] договір є недійсним, в зв'язку з чим відповідач повинен повернути сплачені йому грошові кошти у розмірі 818 гривень. На підставі вищевикладеного, просить суд визнати недійсним договір без № від 02.11.2013 року, укладений між ним та відповідачем; застосувати правові наслідки недійсності договору від 02.11.2013 року, укладеного з відповідачем, якими кредитні зобов'язання за кредитним договором №401544928 від 03.11.2013 року покласти на відповідача; стягнути з відповідача на його користь 818 гривень та повернути відповідачеві переданий йому товар; звільнити його від сплати судового збору та всі судові витрати покласти на відповідача. Позивач до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, про дату та час слухання справи повідомлений належним чином. Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що 03.11.2013р. позивачу було надано кредит у розмірі 4304,00 гривень для оплати вартості ПВХ конструкції, яким позивач [PERSON] скористався, а тому підстави для розірвання договору відсутні. Просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Параграфом 1 Глави 61 Цивільного кодексу України унормовано загальні положення про підряд. Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів. Параграф 2 цієї глави регулює особливий вид договору підряду - договір побутового підряду. Згідно зі ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Статтею 873 ЦК України передбачено, що вартість робіт, виконаних за договором побутового підряду, визначається за погодженням сторін. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі. Як вбачається із частини 1 статті 866 ЦК України, договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Статтею 868 ЦК України передбачено, що підрядник зобов'язаний до укладення договору побутового підряду надати замовникові необхідну та достовірну інформацію про запропоновані роботи, їх види та особливості, про ціну та форму оплати роботи, а також повідомити замовникові на його прохання інші відомості, що стосуються договору. Підрядник зобов'язаний назвати замовникові конкретну особу, яка буде виконувати роботу, якщо за характером роботи це має значення . Згідно із частиною 2 ст. 870 ЦК України, якщо робота виконується з матеріалу підрядника, вартість матеріалу оплачується замовником частково або в повному обсязі, за погодженням сторін, з остаточним розрахунком при одержанні замовником виконаної підрядником роботи. Судом встановлено, що 02.11.2013 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір без № на виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій (а.с.8, 9). Того ж дня, 02.11.2013 року, між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 401544714 від 02.11.2013 року, відповідно до якого сума та валюта кредиту була 8606,98 гривень. Цей кредитний договір був сторонами підписаний, але печатка на ньому відсутня, в зв'язку з чим він вважається не чинним (а.с.13, 14). 03.11.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 401544714 для оплати товару, відповідно до якого сума кредиту складає 4303,49 гривень та [PERSON] повинен був щомісячно до 04.11.2015 року сплачувати на користь ПАТ «Альфа-Банк» грошові кошти у розмірі 359 гривень (а.с.15, 16). Як вбачається з наданих суду матеріалів договір про виготовлення ПВХ конструкцій та договір про надання споживчого кредиту [PERSON] підписав та був ознайомлений з їх змістом (а.с. 9,15,16). Згідно чого сторони приступили до виконання умов договору: банком було видано позичальнику кредит, а ФОП [PERSON] виготовив на замовлення [PERSON] ПВХ конструкції. Згідно наявного в матеріалах справи договору без № від 02.11.2013 року вбачається, що загальна площа виробів складає 2686 кв.м., кольор профілю - білий, заповнення - 4-16-4, профіль ПВХ LIDER, вартість виробів складає 4206 грн (а.с.8). Отже, за своєю правовою природою договір, укладений між сторонами, є договір побутового підряду. Тобто відносини за даними договорами підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» та норм ЦК України, які регулюють відносини побутового підряду. Положеннями ст. 12 цього Закону встановлено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов'язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов'язків. Такий документ повинен містити інформацію про: 1) дату укладення договору; 2) найменування та місцезнаходження продавця (виконавця); 3) найменування продукції; 4) ціну; 5) строк виконання робіт (надання послуг); 6) інші істотні умови договору; 7) права та обов'язки сторін договору. Укладений між сторонами справи договір відповідає зазначеним умовам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, позивач як підставу недійсності даного правочину вказує відсутність в договорі індивідуального номеру замовлення. З досліджених судом матеріалів вбачається, що дійсно в наданому позивачем примірнику індивідуальний номер замовлення відсутній, але укладення самого договору не оспорюється сторонами та сторонами було дотримано загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. А тому дана обставина не є підставою для визнання даного договору недійсним. Крім того позивач зазначає, що вважає договір недійсним, оскільки у договорі відсутні підписи відповідача як виконавця. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується її уповноваженими особами та скріплюється печаткою. Даний договір підписаний позивачем та скріплений печаткою відповідача. Відповідно до п.3.12 цього договору, договір діє з дня його підписання до повного виконання сторонами усіх обов'язків та є дійсним і таким, який набув законної сили за наявності печатки. Перевіряючи доводи позивача щодо наявності підстав для визнання спірного договору на виготовлення ПВХ конструкцій не дійсним через невідповідність технічних характеристик виготовленого виробу, суд вважає їх безпідставними, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо неякісного товару чи невідповідності його специфікації. Разом з тим, п. 3.10 договору передбачає, що замовник підписує акт прийому-передачі виробів або надає письмову мотивовану відмову від підписання із вказівками щодо не доопрацювань, що позивачем здійснено не було. Статтею 9 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Обмін товару належної якості провадиться, якщо він не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з продсортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару, або здійснити обмін товару на аналогічний при першому ж надходженні відповідного товару в продаж. Продавець зобов'язаний у день надходження товару в продаж повідомити про це споживача, який вимагає обміну товару. Позивач [PERSON] в позовній заяві зазначає, що коли помітив, що розміри товару відрізняються від тих, які він замовляв, то у телефонному режимі повідомив про це відповідача, проте дана обставина нічим не підтверджена. При цьому суд також враховує положення постанови КМУ від 19.03.1994р. №172, якою затверджено перелік товарів належної якості, не підлягаючих обміну та поверненню: скло нарізані або розкроєні під розмір, визначений покупцем (замовником). Аналогічна умова була узгоджена сторонами під час укладення спірного договору, оскільки відповідно до п. 7.6 договору замовник повідомлений про неможливість розірвання вказаного договору (а.с.9, 10). Згідно до ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення неякісного виконання замовлення передбачена можливість заміни неякісного товару та розірвання укладеного договору з виконавцем і відшкодування витрат, пов'язаних із виконанням замовлення споживача. Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача про визнання договору від 02.11.2013 року про виготовлення ПВХ конструкцій не дійсним задоволенню не підлягають. Що стосується вимог щодо застосування правових наслідків недійсності договору від 02.11.2013 року, укладеного відповідачем, якими кредитні зобов'язання за кредитним договором №401544928 від 03.11.2013 покласти на відповідача, стягнення з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача 818 гривень та повернути відповідачеві переданий йому за договором товар, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст..ст. 1054, 1048, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК ч.1-3, 5, 6. За змістом ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору банк мав всі повноваження для здійснення кредитних операцій, а позивач в повному обсязі володів необхідною інформацією щодо кредитних умов, ним добровільно підписаний кредитний договір, останній погодився з його умовами. Вищенаведене свідчить про наявність волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору та отримання в кредит грошових коштів для оплати товарів шляхом перерахування грошових коштів для оплати вартості ПВХ конструкцій, виготовлення яких замовив позивач, а банк діяв в межах своєї компетенції та порушень чинного законодавства не допустив. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст..10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача. Враховуючи, що позовні вимоги про застосування правових наслідків недійсності договору від 02.11.2013 року, укладеного відповідачем, якими кредитні зобов'язання за кредитним договором №401544928 від 03.11.2013 покласти на відповідача, стягнення з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача 818 гривень та повернути відповідачеві переданий йому за договором товар є похідними від позовних вимог про визнання договору від 02.11.2013 року про виготовлення ПВХ конструкцій, в задоволенні яких судом відмовлено, тому в цій частині позов також задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed