Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

12 грудня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що між ним та відповідачем було укладено попередній договір оренди домоволодіння № 2 по вулиці Івана Андрощука у м. Дніпропетровську, відповідно до умов якого позивач, як орендодавець, зобов'язується оформити всі необхідні документи для оренди та передати домоволодіння відповідачу, як орендарю, в строк до 1 жовтня 2014 року, а орендар зобов'язується оплатити вартість оренди в розмірі 4000 гривень на місяць з урахуванням індексу інфляції, та оформити договір оренди після надання орендодавцем всіх необхідних документів в строк до 1 жовтня 2014 року. Також договором було передбачено, що договір оренди буде укладено строком на 5 років. Відповідно до попереднього договору відповідач повинен був укласти основний договір оренди у термін до 1 жовтня 2014 року, але досі його не уклав, зазначив, що право здачі майна в оренду мають лише його власники, а він має сумнів з приводу того, чи є позивач власником зазначеного майна, адже в нього відсутні правоустановчи документи, що і стало причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом (а.с.1-3). В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в частині зобовязання його укласти договір оренди на умовах попереднього договору вказуючи на те, що позивач не підтвердив належності йому на праві власності майна про яке йде мова в попередньому договорі оренди. Представник третьої особи територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, в судове засідання не зявився. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачем та відповідачем 1 вересня 2014 року було укладено попередній договір оренди домоволодіння № 2 по вулиці Івана Андрощука у м. Дніпропетровську, відповідно до умов якого позивач, як орендодавець, зобов'язується оформити всі необхідні документи для оренди та передати домоволодіння відповідачу, як орендарю, в строк до 1 жовтня 2014 року, а орендар зобов'язується оплатити вартість оренди в розмірі 4000 гривень на місяць з урахуванням індексу інфляції. Відповідно до умов попереднього договору, відповідач [PERSON] повинен був укласти основний договір оренди у термін до 1 жовтня 2014 року та на строк 5 років. В судовому засіданні відповідач пояснив, що він дійсно відмовляється укласти з позивачем основний договір з тих підстав, що право здачі майна в оренду мають лише його власники, а позивач не є власником зазначеного майна, оскільки в нього відсутні правовстановлюючі документи на це майно. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Земельним кодексом України. У відповідності до ст. 635 Цивільного кодексу України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ч. 2 ст. 793 ЦК України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, попередній договір оренди домоволодіння № 2 по вулиці Івана Андрощука у м. Дніпропетровську мав нотаріально посвідчуватись. Статтею 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Попередній договір оренди домоволодіння укладений між позивачем та відповідачем є нікчемним, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобовязання відповідача укласти основний договір оренди на основі попереднього договору оренди від 1 вересня 2014 року не підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині визнання за ним права власності на домоволодіння № 2 по вулиці Івана Андрощука у м. Дніпропетровську з господарськими будівлями та спорудами, з наступних підстав. Суд встановив, що рішенням виконавчого комітету Самарського району Ради народних депутатів від 16.12.2005 року № 918 «Про дозвіл на будівництво житлового будинку, гаража та господарських будівель по вулиці Івана Андрощука № 2» (а.с.6), [PERSON] було дозволено будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель (згідно проекту), гаража розміром 5,0 х 8,0 м. на наданій у користування земельній ділянці площею 1 000 кв.м., розташованій за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Івана Андрощука, № 2, про що свідчить копія довідки про землекористування та витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.15, 18 -20). Також на виконання рішення виконавчого комітету Самарської районної ради у м. Дніпропетровську було розроблено проект жилого будинку, який було погоджено у головного архітектора виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради (а.с.19-23). Крім того, головним архітектурним управлінням Дніпропетровської міської ради було погоджено матеріали про розміщенню обєкта разом із ситуаційною схемою (а.с. 8-11), а також архітектором району було розроблено та погоджено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Івана Андрощука, № 2 (а.с.12-15). На протязі 2010 року на вказаній земельній ділянці позивач збудував житловий будинок та господарські будівлі до нього згідно проекту, а також гараж, про що свідчить копія технічного паспорту станом на 21.11.2013 року (а.с.40-49). За даними вказаного технічного паспорту, домоволодіння в цілому складається з: житлового будинку літ. А-2, загальною площею 217,3 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м., терас літ. А1-1, а-1, погріб літ. під А-2, ґанків літ. а, а1, а2, гаражу літ. Б, навісу літ. В, лазні літ. Г, ганку літ. г, споруди № 1-9, замощення І. Приватним підприємством НВФ «Геосервіс» був розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га. під фактичне розміщення збудованих житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), присвоєно земельній ділянці кадастровий номер № 1210100000:09:464:0168 та погоджено місце розташування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.18-20). Вказані спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися свое ю власністю. Згідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджаються приналежної йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом норм ст. ст. 181, 182 ЦК України та ст. ст. 2-5, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно, до якого належить і квартира, підлягають обов'язковій державній реєстрації, та відповідно до вимог ст. 3 цього Закону виникає з моменту такої реєстрації, а підставою для її проведення, зокрема, є рішення суду, яке набрало законної сили, і яким визнано за особою право власності. При цьому здійснення такої реєстрації при зверненні особи і поданні нею необхідних документів є обов'язком для відповідного державного органу, на якого законом покладено функції з проведення державної реєстрації прав власності осіб на нерухоме майно. Будівництво спірного домоволодіння зроблено у відповідності до будівельних норм, про що вказується у висновку до Звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та мереж об'єкта від 21.01.2014 р., складеного експертом [PERSON] (зареєстрований у реєстрі зареєстрованих осіб № 1557 від 22.02.2013р.), згідно якого за результатами проведення технічного обстеження об'єкта садибний житловий будинок (літ. А-2), тераса літ. А1-1, тераса літ. а-1, гараж літ. Б, навіс літ. В, лазня літ. Г, розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Івана Андрощука, буд. 2, - відповідають вимогам надійності безпечної експлуатації і його безпечна експлуатація можлива (а.с.24-39). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Частиною 5 ст. 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує прав інших осіб. В судовому засіданні встановлено, що позивач є фактичним користувачем земельної ділянки за вказаною адресою, про що свідчить копія витягу з державного земельного кадастру на земельну ділянку (а.с. 18 -20). При урахуванні технічного висновку за результатами обстеження вищевказаних будівельних конструкцій на підставі ч. 2 ст. 8 Цивільного кодексу України у відповідності до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права) встановлено, що прийняття в експлуатацію об'єкта полягає у визначенні готовності об'єкта, закінченого будівництвом, будівельним і іншим нормам і правилам, необхідним при прийнятті в експлуатацію. Готовність будинку та господарських будівель та споруд у всіх аспектах визначена будівельно-технічним висновком, а тому є прийнятим до експлуатації та не потребує іншого проведення дослідження готовності до експлуатації - прийняття до експлуатації, в тому числі складання актів прийняття до експлуатації. В абзаці 2 ч. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» зазначено, що для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об'єкти нерухомості документами, що посвідчують речові права на земельні ділянки під такими об'єктами, можуть також вважатися рішення відповідної сільської ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Згідно п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є, крім іншого, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За змістом Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання та підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не вимагає при здійсненні реєстрації прав власності надання усіх перелічених у статті 19 вищевказаного Закону правовстановлюючих документів у сукупності, та при наявності Технічного висновку про обстеження та оцінку технічного стану та експлуатаційної придатності конструкцій нежитлової будівлі, реєстрація права власності на цей обєкт може проводитися на підставі рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, враховуючи, що позивач є фактичним користувачем земельної ділянки, яка була йому виділена у встановленому законом порядку, на якій він побудував з дозволу виконавчого комітету Самарської районної ради у м. Дніпропетровську - спірне нерухоме майно, яке відповідає будівельним нормам та правилам і знаходиться в нормальному стані придатному до подальшої експлуатації, приймаючи до уваги, що права третіх осіб при вирішенні даного спору не були порушені, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у заявлений позивачем спосіб. На підставі викладеного,

Outcome: partial