Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

12 січня 2020 року ПрАТ «Азот» звернулося до Соснівського районного суду м.Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.02.2018 року у справі № 712/14075/17 позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Азот» задоволено. Стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі 29835.82 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 107847.00 грн., який визначений без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством. Вказане рішення суду набрало законної сили 23.05.2018 року. 13.07.2018 року державним виконавцем Придніпровського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження №56769342 про стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь відповідача заборгованість по заробітній платі 29835.82 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 107847.00 грн. 20.08.2018 року постановою державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження №56769342 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням. Однак, під час виконання вказаного виконавчого провадження відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі більшому ніж встановлено чинним законодавством України та визначено рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.02.2018 року, у зв`язку з чим виникла заборгованість по невідрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у загальному розмірі 21030.17 грн. 21 квітня 2020 року ПрАТ «Азот» звернулося до відповідача із листом-вимогою перерахувати кошти в сумі 21030.17 грн. на рахунок ПрАТ «Азот», однак, вказана вимога відповідачем проігнорована. Просять стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Азот» грошові кошти в сумі 21030.17 грн. Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 14 січня 2021 року цивільну справу №712/133/21 навлено до Придніпровського районного суду м.Черкаси для розгляду за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи , для розгляду справи №712/133/21 (провадження №2/711/1252/21) визначено суддю Демичка Р.В. 01 березня 2021 року ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 12 квітня 2020 року на адресу суду представником відповідача - адвокатом Поставничим Р.В. надано відзив, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує. Відзив обґрунтовано тим, що на його думку справляння і сплата податку з прибутку фізичних осіб та інших обов`язкових платежів з громадян є обов`язком роботодавця, як податкового агента. Обов`язок нарахування та утримання таких податків покладається саме на податкового агента, тому сплатити податки зобов`язаний не він, а позивач. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав вимоги викладенні в позові. Просив позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судому засіданні заперечував на задоволенні вимог позову, посилаючись на аргументи викладенні в відзиві на позовну заяву. Заслухавши думку сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України). Судом встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.0.2018 року у справі № 712/14075/17 позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Азот» задоволено. Стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі 29835.82 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 107847.00 грн., який визначений без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством. Вказане рішення суду набрало законної сили 23.05.2018 року. 13.07.2018 року державним виконавцем Придніпровського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження №56769342 про стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь відповідача заборгованість по заробітній платі 29835.82 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 107847.00 грн. 20.08.2018 року постановою державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження №56769342 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням. Згідно листа-вимоги від 21 квітня 2020 року №501-06/241 ПрАТ «Азот» повідомив [PERSON] про необхідність перерахунку коштів у сумі 21030.17 грн. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом спору в даному випадку є повернення на користь позивача, як податкового агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України. Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду. Державна фіскальна служба України у листі від 05.11.2015 року №23714/6/99-99-17-03-03-15 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.180 п.14.1 ст.14 ПКУ, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ. Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п. п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1, 5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Вказане відповідає правовим висновкам висвітлених у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від10жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 та у справі № 369/10046/18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справа № 401/1813/16-ц. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Вказане відповідає правовим позиціям висвітленим в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року справа № 6-91цс14, від 22 січня 2014 року справа № 6-151цс13, постановах Верховного Суду від 7 березня 2018 року справа № 517/186,17, від 28 березня 2018 року справа № 173/166/17, від 3 травня 2018 року справа № 473/2859/17. Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін. Згідно із ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до п.п.14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013, поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач, на виконання рішення суду в примусовому порядку, сплатив відповідачу всю суму боргу, однак без відрахування податків і зборів, що останнім не заперечується, тому направив йому листа, який відповідач отримав, про їх повернення із зазначенням підстави такого повернення. Проте, відповідач, у свою чергу, дізнавшись про це, жодним чином не відреагував та не повернув вказані в листі кошти. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач, отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.02.2018 року у справі № 712/14075/17 суму коштів, набув її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач, на виконання рішення суду в примусовому порядку, сплатив відповідачу суму боргу, без відрахування податків і зборів, тому така переплата підлягає стягненню в судовому порядку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повним задоволенням позовних вимог з відповідача на користь ПрАТ «Азот» підлягають стягненню судові витрати в сумі 2102 грн. 00 коп.

Outcome: approved