Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

12 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу. Вимоги позову мотивовано тим, що 02 березня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики в усній формі, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 80\~000 доларів США. На підтвердження реальної передачі цієї позики відповідачем 02 березня 2018 року була складена власноручно письмова розписка. Вказані кошти відповідач зобов`язалась повернути в повному обсязі в строк до 15 квітня 2018 року. У визначений строк відповідач не виконала умов укладеного договору позики від 03 березня 2018 року, гроші не повернула. На час складання позову позика відповідачем не повернута. Оскільки відповідачем порушується грошове зобов`язання, позивач також просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми, що становить 7\~160 доларів США. За наведених вище підстав позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання (а.с. 30). Ухвалою суду від 07 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду справи по суті (а.с. 76). Позивач до судового засідання не з`явився, надавши на адресу суду заяву, у якій просить суд розглянути дану справу у його відсутність та відсутність його представника. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовільнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Павлюк С.М. вимоги позову не визнав, зазначивши, що відповідачем було повернуто кошти. Повернення відбувалось шляхом передачі даних коштів товаришу позивача [PERSON] , який в подальшому передавав ці кошти позивачу. Після отримання коштів [PERSON] написав розписку про отримання зазначених коштів. Фотокопію даного документа представником надано суду. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що відповідно до розписки [PERSON] від 02 березня 2018 року остання отримала від [PERSON] кошти в розмірі 80\~000 доларів США. Зобов`язалась повернути кошти в повному обсязі в строк до 15 квітня 2018 року. Позика може повертатись частинами до повного погашення (а.с. 18, 19). Обставина укладення 02 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] договору позики та надання останньою розписки [PERSON] про підтвердження укладання договору позики та його умов, відповідачем не заперечувалась, а тому доказуванню не підлягає. Заперечуючи проти позову, представник позивача зазначає про виконання [PERSON] зобов`язання за договором позики від 02 березня 2018 року, оскільки кошти були повернуті у повному обсязі, надавши суду документ, яким підтверджується дана обставина. Зі слів представника позивача даний документ є розпискою про отримання позивачем боргу (а.с. 89-91). Судом не може бути визнаний вказаний вище документ, як належний доказ, яким відповідач обґрунтовує обставину повного виконання зобов`язання за договором позики від 02 березня 2018 року, з огляду на те, що він не містить істотних умов: дата повернення, розмір суми коштів, які повертаються, отримання таких коштів позикодавцем. Крім того в даному документі містяться рукописні прізвища осіб з підписами, які не є сторонами договору позики ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). У своїх поясненнях представник відповідача зазначає, що повернення відбувалось, шляхом передачі коштів товаришу позивача [PERSON] , який в подальшому передавав ці кошти [PERSON] , проте судом відхиляються такі доводи з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] уповноважував у встановлений законом спосіб [PERSON] на отримання коштів від відповідача за договором позики від 02 березня 2018 року, такі застереження також відсутні і в розписці [PERSON] від 02 березня 2018 року, натомість в ній зазначено про особисте виконання грошового зобов`язання. З огляду на зазначене, суд дійшов переконливого висновку про те, що станом на день розгляду справи в суді, зобов`язання [PERSON] , щодо повернення [PERSON] суми позики у розмірі 80\~000 доларів США, відповідно до умов договору позики від 02 березня 2018 року, не виконано. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи наведене вище, позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу. Відповідач, як позичальник, в порушення взятих на себе зобов`язань, позику 80\~000 доларів США за договорами позики від 02 березня 2018 року, не повертає, тому, зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Як встановлено судом, що відповідач не виконала умов укладеного із [PERSON] договору позики, оформленого розпискою, а тому боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум 3 відсотків річних, визначених частиною другою статті 625 ЦК України, а саме 7\~160 доларів США. Вказана сума розрахована із розміру невиконаного зобов`язання (80\~000 доларів США) за період з 16 квітня 2018 року по 08 квітня 2021 року. Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 373/2054/16, у своїй постанові від 16 січня 2019 року дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц) зробила висновок про те, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»). Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі № 910/15944/17. Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Судом встановлено, що 09 березня 2021 року між адвокатом Фуженковим К.Ю. та позивачем [PERSON] було укладеного договір про надання правової допомоги. Згідно акту виконаних робіт з надання правової (правничої) допомоги до вказаного вище договору розмір гонорару узгоджено сторонами в розмірі 24\~310 грн. 81 коп. (а.с. 24). На підтвердження сплати вказаної суми суду надано відповідну квитанцію від 08 квітня 2021 року (а.с. 26). Дослідивши надані докази на підтвердження витрати на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, стягнення витрат на професійну правничу допомогу має необґрунтовано завищену вартість. Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, складності справи та фактично виконаними адвокатом робіт (наданих послуг), Виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 5 000 грн., які можна вважати необхідними для позивача, який був змушений до залучення професійної допомоги адвоката. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір на загальну суму 11 350 грн. (а.с. 13). Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved