Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

13 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - [PERSON] державна нотаріальна контора Харківської області про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, визнання недійсним державного акту та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просила визнати недійним та скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом, серії АВО № 320583, видане [PERSON] 10.01.2001 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-17, посвідчене Державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори; Визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом, серії АВО № 320584, видане [PERSON] 10.01.2001 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-18, посвідчене Державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори; Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю, серії Р2 № 756314, виданий на імя [PERSON] на земельну ділянку, яка розташована на території Яковенківської сільської ради Балаклійського району Харківської області, площею 5,5953 га; Визнати за [PERSON] право власності на земельну частку (пай), яка перебувала у власності колишнього КСП ім. Ватутіна на території Яковенківської сільської ради Балаклійського району Харківської області, розміром 5,87 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка належала [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 04.06.2000 року; Визнати за [PERSON] право власності на грошовий вклад у філії [PERSON] відділення № 2845/015 ПАТ «Державний [PERSON] України», який знаходиться на рахунку № 22861 з нарахованими процентами, в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], померлої 04.06.2000 року. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 04.06.2000 року померла [PERSON], яка була зареєстрована та проживала за адресою [INFO], (колишня вул. Леніна), буд. 114 (кол. - № 134), після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок, розташований за адресою Харківська обл., м. Балаклія, вул. Соборна, (колишня вул. Леніна), буд. 114 (кол. - № 134), земельну частку (пай) та грошовий вклад. 16.04.1999 року [PERSON] склала заповіт, який було зареєстровано в реєстрі за № 3-526 та посвідчено державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори, яким заповіла позивачу Колп (нині [PERSON]) Н.І. та її братові [PERSON] (померлому 04.01.2006 року) в рівних частинах своє майно, місцезнаходження оригіналу даного заповіту позивачу не відомо, але наявність його підтверджується Витягом зі спадкового реєстру (заповітів/спадкових договорів) № 43958762 від 25.05.2016 року. 01.06.2000 року [PERSON] склала заповіт, який було зареєстровано в реєстрі за № 2 та посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] згідно якого все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті та на що вона за законом матиме право заповіла Колп (нині [PERSON]) Н.І., яка проживає разом з нею. На день смерті [PERSON] позивач була зареєстрована та постійно проживала разом з нею за адресою Харківська обл., м. Балаклія, вул. Соборна, (колишня вул. Леніна), буд. 114 (кол. - № 134), про відмову від спадщини не заявляла. Після смерті бабусі [PERSON] продовжувала проживати в її будинку, утримувати його у належному стані, сплачувати комунальні послуги, зберігати оригінали документів на будинок та інші документи. Отже, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР позивач вважає себе такою, що прийняла спадщину, адже вступила в управління та володіння спадковим майном. Крім того, [PERSON] вважала, що оскільки отримання Свідоцтва про право на спадщину будь-яким строком не обмежено, враховуючи скрутне матеріальне становище, хвороби, сімейні обставини, позивач відкладала візит до нотаріальної контори і вважала, що вступивши в управління та володіння спадковим майном вона зможе отримати Свідоцтво про право на спадщину в будь-який момент. 25.05.2016 року [PERSON] звернулася до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав на вищезазначений будинок, однак, позивачу було повідомлено, що наразі видати Свідоцтво про право на спадщину неможливо, оскільки вже відкрита спадкова справа після смерті [PERSON], що вже видані Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) та грошовий вклад [PERSON], померлому 24.10.2015 року. Позивач не заперечувала того факту, що [PERSON] дійсно належало право на земельну частку (пай) та грошовий вклад, однак, всі правовстановлюючі документи на вказане майно зберігають у [PERSON] і яким чином [PERSON] отримав Свідоцтва про право на спадщину, їй не відомо. [PERSON] стверджує, що [PERSON] не мав права отримувати вказані Свідоцтва, не прийняв спадщину після смерті [PERSON], порушив її права і взагалі державним нотаріусом не було враховано наявність заповіту та спадкоємця за заповітом. Отже, [PERSON] вважає, що вищезазначені Свідоцтва, видані на імя [PERSON], підлягають визнанню недійсними, а право власності на спадкове майно визнане за позивачем з моменту прийняття спадщини. Оскільки [PERSON] отримав Державний акт на право приватної власності на землю спадкове майно, то позивач стверджувала, що даний Акт також підлягає визнанню недійсним. Враховуючи, що [PERSON] помер, то відповідачами по справі є його спадкоємці дружина та син. Позивач [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, крім того зазначила, що ніякого відношення до спадкового майна не має, оскільки спірне майно було отримано у спадок її нині покійним чоловіком [PERSON] Також, [PERSON] звертала увагу на значний проміжок часу, який сплинув після смерті [PERSON] Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, свої інтереси довірив представляти [PERSON], який у судовому засіданні проти позову заперечував, просив залишити його без задоволення та застосувати строки позовної давності, надавши, зокрема, при цьому, відповідну письмову заяву. Представник [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області у судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши думку учасників процесу, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 04 червня 2000 року померла [PERSON] копія Свідоцтва про смерть, серії І-ВЛ № 234478, актовий запис № 295 (а.с. 11). [PERSON] на підставі мирової угоди від 24.10.1968 року, затвердженої ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 24.10.1968 року, а також на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.05.1998 року, серії ААМ № 123506, належав на праві власності житловий будинок № 114 (кол. № 134), розташований по вул. Соборна (кол. вул. Леніна) в м. Балаклія Харківської області (а.с. 13-15, 30-35). За твердженням [PERSON] [PERSON] на випадок своєї смерті 16.04.1999 року склала заповіт, який було зареєстровано в реєстрі за № 3-526 та посвідчено державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори, яким заповіла позивачу Колп (нині [PERSON]) Н.І. та її братові [PERSON] (померлому 04.01.2006 року) в рівних частинах своє майно, місцезнаходження оригіналу даного заповіту позивачу не відомо. Крім того, 01.06.2000 року [PERSON] склала заповіт, який було зареєстровано в реєстрі за № 2 та посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] згідно якого все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті та на що вона за законом матиме право заповіла Колп (нині [PERSON]) Н.І., яка проживає разом з нею (а.с. 25, 26). На підтвердження своїх доводів [PERSON] надала на розсуд суду копію [PERSON] зі спадкового реєстру (заповітів/спадкових договорів) від 25.05.2016 року № 43958762, копію Дубліката заповіту від 01.06.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2 та посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], копію будинкової книги на житловий будинок № 114 (кол. № 134), розташований по вул. Соборна (кол. вул. Леніна) в м. Балаклія Харківської області, з якої вбачається, що [PERSON] була зареєстрована разом з [PERSON] на день смерті останньої та копію [PERSON] зі Спадкового реєстру (спадкової справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 25.05.2016 року № 43958755, з якого вбачається, що на імя [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, серії АВО № 320583, зареєстроване в реєстрі за № 2-17, посвідчене Державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори та Свідоцтво про право на спадщину за законом, серії АВО № 320584, зареєстроване в реєстрі за № 2-18, посвідчене Державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори (а.с. 16-17, 18, 19-21, 22-29, 127). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. З [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області від 03.10.2016 року вих. № 2012/01-16 вбачається, що після смерті [PERSON] відкрита спадкова справа № 3/2001 року, в якій міститься заява [PERSON] сина померлої про прийняття спадщини після померлої та на імя якого було видано Свідоцтва про право на спадщину земельну частку (пай) та грошовий вклад. Крім того, зазначено, що при оформленні спадщини інформація про наявність заповітів з ЄРЗ неможливо було перевірити, так як на час видачі Свідоцтв інформація не перевірялася та Єдиний Реєстр Заповітів не працював, тому нотаріусу не було відомо про наявність заповіту, посвідченого 01.06.2000 року приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим № 2 (а.с. 57, 58, 59, 60). Верховним Судом України в постанові від 06.02.2013\~року по справі № 6-167цс12 висловлена правова позиція наступного змісту: «Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину». В матеріалах спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], а також в матеріалах даної цивільної справи відсутні будь-які заяви [PERSON] про прийняття спадщини після смерті своєї бабусі. При цьому, позивач стверджувала, що є такою, що, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, прийняла спадщину, адже вступила в управління та володіння спадковим майном, надавши на підтвердження цього факту лише копію будинкової книги (а.с. 19-21, 61-68). Дослідивши та оцінивши наявні справі докази суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивачем не надано на розсуд суду жодних доказів на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, зокрема, [PERSON] не надано доказів, які б свідчили про вчинення нею будь-яких дій для прийняття нею спадщини за заповітом, факт вступу в управління та володіння спадковим майном позивачем також не доведено, а, отже, підстав для задоволення позову суд не вбачає. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд виходить з того, що позивачем не доведені позовні вимоги, виходячи з контексту ст. 60 ЦПК України, та не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо спливу строків позовної давності.

Outcome: dismissed