Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

13.08.2015 позивач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.10.2006 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №014/1179/74/1021 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит шляхом перерахування коштів на поточний рахунок останнього у розмірі 78 000, 00 дол. США на строк до 11.10.2026 зі сплатою 14, 00 % річних. Відповідач зобов'язалася відповідно до погодженого графіку шляхом внесення щомісячних платежів повернути кредит та сплатити проценти за його користуванням, а також сплатити передбачені умовами договору комісії. Відповідач порушила умови договору, своєчасне повернення кредиту, сплату процентів та інших платежів не забезпечила, у зв'язку з чим станом на 23.06.2015 має заборгованість загальний розмірі якої складає 83 342, 62 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1 814 260, 49 гривень, у тому числі: - заборгованість за кредитом - 74 132, 45 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1 613 767, 06 гривень; - заборгованість по сплаті відсотків - 5 795, 63 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 126 163, 33 гривень; - пеню за невчасну сплату кредиту та відсотків - 3 414, 54 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 74 330, 10 гривень. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить достроково стягнути з відповідача заборгованість у зазначеному вище розмірі. 08.12.2015 відповідач [PERSON] звернулася в суд з зустрічним позовом до позивача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання порушеним права, визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки, зняття заборони на відчуження майна. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом відповідач зазначила, що 11.10.2006 між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір №014/1179/74/1021 відповідно до умов якого банк зобов'язався надати їй кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 78 000, 00 дол. США. Для забезпечення основного зобов'язання за кредитним договором, 11.10.2006 між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір іпотеки, за яким вона передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS]. У подальшому, 31.10.2013 між сторонами було укладено додаткову угоду №014/1179/74/1021/81-1-0-00/6358 у відповідності до якої з метою зменшення навантаження на позичальника проведено реструктуризацію кредиту, шляхом зменшення щомісячних платежів строком на 1 рік. Як зазначає відповідач, кредитний договір укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики, при укладанні договору її було введено в оману, оскільки не було надано всю необхідну інформацію відносно умов договору, сукупної вартості кредиту. Відсутність всієї необхідної, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» інформації призвело до того, що вона не могла у повній мірі оцінити пропоновану послугу, оцінити її вартість та вигідність для себе, що у свою чергу призвело до підписання договору на вкрай невигідних, та дискримінаційних умовах. Тому, як зазначає відповідач, оспорюваний кредитний договір є недійсним на підставі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України. Договір іпотеки відповідач просить визнати недійсним у зв'язку з недійсністю основного зобов'язання, про що представник позивача зазначила в ході розгляду справи. З наведених підстав, відповідач у зустрічній позовній заяві просить: - визнати порушеними права [PERSON], як споживача, при укладенні кредитного договору від 11.10.2006 № 014/1179/74/1021; - визнати недійсним кредитний договір від 11.10.2006 № 014/1179/74/1021, укладений між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» з моменту його укладання; - визнати недійсною додаткову угоду від 31.10.2013 № 014/1179/74/1021/81-1-0-00/6358 до кредитного договору від 11.10.2006 № 014/1179/74/1021 з моменту її укладання; - визнати недійсним договір іпотеки від 11.10.2006, укладений між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк «Аваль», посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрований у реєстрі за номером 3309; - зняти заборону відчуження зазначену в договорі іпотеки від 11.10.2006, що зареєстрована у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №3309. В судовому засіданні представник позивача вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувала, наполягала на задоволенні вимог пред'явлених у зустрічному позові. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову належить відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.10.2006 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №014/1179/74/1021 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит шляхом перерахування коштів на поточний рахунок останнього у розмірі 78 000, 00 дол. США на строк до 11.10.2026 зі сплатою 14, 00 % річних. Зі змісту зазначеного кредитного договору слідує, що відповідач зобов'язалася повернути позивачу кредит у вищевказаний строк та сплатити проценти за його використання, а також інші передбачені договором платежі. Так, згідно п. 1.3 кредитного договору, погашення кредиту, в залежності від обраної програми кредитування може здійснюватися наступним чином: - згідно графіку погашення кредиту (додаток до договору) в розмірі 1/240 від суми ліміту отриманого кредиту згідно п. 1.1 кредитного договору; погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно; - згідно графіку погашення кредиту (додаток до договору) ануїтетними платежами. 31.10.2013 між сторонами було укладено додаткову угоду №014/1179/74/1021/81-1-0-00/6358, у відповідності до якої тимчасово з 15.11.2013 по 14.11.2014 сторони домовились зменшити розмірі щомісячного платежу відповідача за кредитним договором до розміру, визначеного в графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, визначеного у додатку до додаткової угоди. В силу вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків стаття 11 ЦК визначає договори та інші правочини. За загальним правилом, визначеним у ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо боржник не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, відповідно до п. 9.1. кредитного договору, у випадку порушення відповідачем графіку погашення кредиту та відсотків, встановлених договором, позивач нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором від 11.10.2006 №014/1179/74/1021 виконав своєчасно та в повному обсязі, що підтверджується випискою по особовому рахунку № 22338999012313, заявою на видачу готівки за підписом відповідача. Відповідач [PERSON] умови кредитного договору порушила, у строк та в порядку, що встановлені договором, кредит в повному обсязі не повернула та не сплатила проценти за його користуванням. Згідно представленого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 23.06.2015 має заборгованість загальний розмірі якої складає 83 342, 62 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1 814 260, 49 гривень, у тому числі: - заборгованість за кредитом - 74 132, 45 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1 613 767, 06 гривень; - заборгованість по сплаті відсотків - 5 795, 63 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 126 163, 33 гривень; - пеню за невчасну сплату кредиту та відсотків - 3 414, 54 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 74 330, 10 гривень. Даний розрахунок з боку відповідача по суті не оспорений, доказів, які достовірно підтверджують оплату кредиту і іншу суму заборгованості, квитанцій по оплаті [PERSON] суду не надано. Підстави сумніватися у правильності представленого розрахунку заборгованості у суду відсутні, розрахунок детально аргументованим, повно відображає черговість погашення сум заборгованості, яка встановлена з дотриманням вимог закону та умов договору. Таким чином, з огляду на зазначенні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 11.10.2006 № №014/1179/74/1021 підлягають задоволенню, у зв'язку з чим, з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» належить стягнути заборгованість загальний розмірі якої складає 83 342, 62 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1 814 260, 49 гривень. Окремо суд мотивує своє рішення в частині вирішення зустрічного позову про визнання порушеним права, визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки, зняття заборони на відчуження майна. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України. Так, згідно положень ч. 3 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 20 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. В силу ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. В частині першій, другій вказаної статті Закону зазначено, що нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. У частині другій ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції чинній на час укладення кредитного договору передбачалось, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Указаною нормою визначено обов'язок кредитодавця, та правові наслідки його невиконання, а саме, у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином порушення кредитодавцем обов'язку визначеного ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не має правового значення для вирішення питання про недійсність правочину з підстав визначених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки у контексті даних норм права, підставою визнання правочину недійсним є суперечність саме його змісту актам цивільного законодавства. Разом з цим, посилання відповідача на те, що їй не було надано всю необхідну інформацію відносно сукупної вартості кредиту також на мають правового значення для вирішення питання про недійсність правочину з підстав визначених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Так, згідно п.п. 3.2, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.07.2007р. № 168, на які посилається відповідач, передбачено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Проте, зазначені Правила затверджені 10.07.2007, в той час як оспорюваний договір, хоча і містить у додатку №2 інформацію про сукупну вартість кредиту, укладений 11.10.2006, а отже зазначені вимоги Правил не були обов'язковими для сторін правочину під час його укладання в силу ст. 5 ЦК України. Щодо додаткової угоди від 31.10.2013 №014/1179/74/1021/81-1-0-00/6358 до кредитного договору, то як свідчать матеріали даний правочин вчинений з додриманням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.07.2007р. № 168. Так згідно п. 4 додаткової угоди від 31.10.2013 №014/1179/74/1021/81-1-0-00/6358 до кредитного договору, позичальник підтверджує, що перед укладанням останньої він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживого кредитування в АТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується підписом позичальника про його ознайомлення з Умовами кредитування, які є невід'ємною частиною Додаткової угоди, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною. Як вбачається, з матеріалів справи та не оспорювалось відповідачем додаткова угода від 31.10.2013 №014/1179/74/1021/81-1-0-00/6358 до кредитного договору підписана обома сторонами, з дотриманням та у відповідності до ст.ст. 626-628, 638 ЦК України, без будь-яких застережень з її боку щодо вказаних умов на яких він укладається. Крім того, відповідачем необґрунтовано невідповідність додатку 2 до додаткової угода від 31.10.2013 №014/1179/74/1021/81-1-0-00/6358 до кредитного договору, в якому і відображена інформація про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вищевказаним Правилам. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В той же час з боку відповідача не представлено суду належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність умислу в діях позивача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Крім того, з боку відповідача не представлено суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що під час укладання оспорюваних правочинів їй не надавалась або надавалась у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. З урахування зазначеного, оскільки з боку відповідача не було надано доказів, які беззаперечно підтверджують наявність умислу в діях позивача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману, а також доказів які підтверджують, що під час укладання оспорюваних правочинів їй не надавалась або надавалась у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, зважаючи на необґрунтованість доводів відповідача про суперечність змісту оспорюваного кредитного договору ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту чи іншим актам цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] в частині визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди до неї належить відмовити. Оскільки, інші заявлені відповідачем вимоги є похідними від вищевказаної, суд приходить до висновку що зустрічний позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні судові витрати на оплату судового збору у розмірі 3`654, 00 грн.

Outcome: approved