Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

14.02.2018 року до суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просила стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти, на утримання їх малолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 2500,00 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття, а також судові витрати за надання правової допомоги в сумі 500,00 грн. В обґрунтування позову зазначила, що сторони з 25.04.2015 року перебувають у шлюбі. Від шлюбу сторонни мають сина, який мешкає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. Позивач власними силами намагається матеріально забезпечити сина, відповідач від виконання свого обов'язку по утриманню дитини ухиляється. На момент звернення до суду згоди між сторонами по справі щодо способу виконання відповідачем свого обов'язку з утримання дитини не досягнуто. 12.04.2018 року до суду надійшли заперечення [PERSON] на позовну заяву в якому останній погодився сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання їх спільного сина у розмірі 50 % прожиткового мінімуму на дитину, що становить близько 900,00 гривень. В частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 500 гривень позов не визнав та просив відмовити в задоволенні. Вказаний відзив судом до уваги не приймаються, оскільки його копію не було направлено позивачу по справі, як того вимагає ст.191 ЦПК України. Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, вказані в позовній заяві. Відповідач та його представник, адвокат [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, визнавши позов у розмірі 1000,00 грн. та просили відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на правовому допомогу. Вислухавши сторони та представника відповідача по справі, суд приходить до думки, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. 25.04.2015 року був укладений шлюб між позивачем та відповідачем по справі, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції у Харківській області (актовий запис №32), що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ВЛ №259531, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції у Харківській області 25.04.2015 року (а.с.7). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ВЛ №431517, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Золочівського районного управління юстиції у Харківській області (актовий запис №104 від 05.11.2015 року)(а.с.8). Дитина мешкає разом із позивачем по справі, що підтверджується довідкою Золочівської селищної ради №09-13/386 від 10.11.2017 року (а.с.9). Відповідач по справі в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини на момент пред`явлення позову не надає. При цьому суд виходить з того, що обов'язок по доказуванню надання допомоги на дитину держава покладає в такій категорії справ саме на відповідача, який жодних доказів надання такої допомоги суду не надав, а тому суд вважає, що відповідач належним чином свої батьківські обов'язки в цій частині не виконує, у зв'язку з чим позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню. 17.05.2017 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08.07.2017 року, і яким було змінено філософію стягнення аліментів та розширено права одержувача аліментів як щодо зміни способу стягнення аліментів, так і щодо спрощення процедур такого стягнення. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. На підставі ч.1 та ч.5 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. На підставі ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3.1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3.2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи із вказаної диспозиції статті суд в будь-якому випадку повинен встановити мінімальний розмір аліментів на дитину у відсотках від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, навіть якщо про це позивач не зазначила у своїй позовній заяві. Щодо основних вимог позивача суд зазначає, що при визначенні розміру аліментів керуються нормами ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» щодо визначення прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років, який з 01.01.2018 року складає 1492,00 грн. та в подальшому на протязі року повинен змінюватися у бік збільшення, а оскільки обовязок утримувати дитину є обопільним обовязком батьків, то з відповідача на користь позивача слід стягнути саме 1000,00 грн., оскільки відповідач визнав позовні вимоги у вказаній частині у судовому засіданні 16.04.2018 року, і що не позбавляє позивача в майбутньому звернутися до суду із відповідною заявою в разі збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи при цьому на те, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі підлягає індексації та відповідно до попереднього абзацу завжди у своєму мінімумі буде складати 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо максимального розміру аліментів, які можуть стягуватися з відповідача, то вказана обставини жодних обмежень прав відповідача не несе, оскільки він в будь-який час може предявити відповідний позов про зменшення розміру аліментів, якщо сума платежів з його боку складе більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. Тому вимоги позивача в частині визначеній та уточненій судом, є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону та принципу справедливості та розумності. Щодо витрат на правову допомогу, то в цій частині у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, оскільки на доказ таких витрат вона надала суду лише квитанцію від 12.02.2018 року до прибуткового касового ордеру №7 адвоката [PERSON] про прийняття коштів у розмірі 500,00 грн., в той же час в порушенні вимог ч.3\~ст.137 ЦПК України суду не було надано доказів визначення розміру витрат на правничу допомогу, а саме які роботи були виконані, за який час, що було зроблено представником для підготовки позову тощо. Відсутність деталізованого опису виконаних робіт, навіть при наявності відповідної квитанції унеможливлює стягнення витрат на правничу допомогу, а тому в цій частині вимоги заявниці не відповідають вимогам закону.\~\~ На підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору у всіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, а відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, визначеному КМУ. До цього часу вказаний порядок КМУ не прийнятий, у звязку з чим судові витрати по справі, які складаються із несплаченого судового збору, слід компенсувати за рахунок держави. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Виходячи з вищенаведеного,

Outcome: partial