Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

13 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] міської ради про визнання державного акту на землю не дійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ті обставини, що з 25 вересня 2007 року він є власником жилого будинку 13 по проїзду Алмазному в Лівобережному районі міста Маріуполя. Попереднім власником домоволодіння з 11 січня 2002 року була [PERSON]. На підставі рішення [PERSON] міської ради від 9 червня 2005 року № 1144 [PERSON] було передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд площею 601 кв.м. (кадастровий номер 1412300000:01:011:0168) по проїзду Алмазному, 13 в місті Маріуполі. На підставі цього рішення [PERSON]М, 8 вересня 2006 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 27 травня 2011 року, яка набрала чинності 10 жовтня 2013 року, рішення [PERSON] міської ради від 9 червня 2005 року № 1144 в частині п.1.1.13 щодо передачі [PERSON] земельної ділянки по проїзду Алмазному, 13 в місті Маріуполі визнано не чинним. Оскільки державний акт серії ЯГ № 358190 на земельну ділянку 13 по проїзду Алмазному в місті Маріуполі скасовано не було, просить суд визнати недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку ( кадастровий номер 1412300000:01:011:0168). В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином і завчасно. Відзив суду не надав, у звязку з чим суд вважає за можливе розгляд справи в порядку заочного розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України (2017 року) обставини встановлені рішенням суду у господарський, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Такі ж саме норми містяться в ст. 61 ЦПК України ( 2004 року) . Судовим рішенням, а саме Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 травня 2011 року, яке набрало чинності 1 вересня 2011 року, встановлено, що 11 січня 2002 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок №13 по проїзду Алмазному у місті Маріуполі. Пунктом 1.1.13 рішення [PERSON] міської ради від 09 червня 2005 року №1144 [PERSON] передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарський будівель та споруд площею 601 м2 (кадастровий номер - 2300000:01:011:0168) за адресою: проїзд Алмазний, 13, місто Маріуполь. На підставі вищевказаного рішення [PERSON] 8 вересня 2006 року було видано державний акт на право приватної власності на землю. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 21 серпня 2007 року договір дарування будинку № 13 по проїзду Алмазному у місті Маріуполі, укладений між [PERSON] та [PERSON], визнано недійсним; сторони приведено у первісний стан; за [PERSON] визнано право власності на жилий будинок № 13 по проїзду Алмазному в місті Маріуполі. Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 27 травня 2011 року рішення [PERSON] міської ради від 9 червня 2005 року , щодо передачі [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 1412300000:01:011:0168 по проїзду Алмазному, 13 в місті Маріуполі було визнано недійсним. Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. (Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15) Зважаючи на те, що підставою для видачі державного акту на право власності на земельну ділянку є рішення [PERSON] міської ради № 1144 від 9 червня 2005 року, яке на час розгляду справи було визнано рішенням суду недійсним, суд вважає, що наявні всі підстави для визнання державного акту на право власності [PERSON] на земельну ділянку № 13 по проїзду Алмазному в місті Маріуполі (кадастровий номер 1412300000:01:011:0168) серії ЯГ № 358190 - недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved