Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

13 липня 2017 року [PERSON] звернулася в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. Свої вимоги мотивує тим, що 15 жовтня 2013 року уклала договір довічного утримання з відповідачем, сином її двоюрідного брата. З ним вона познайомилася влітку 2013 року, гостюючи у своїх родичів у м. Миколаєві. Він пообіцяв підтримувати з нею тісні стосунки і допомагати їй. Восени 2013 року [PERSON] приїхав до Києва, допоміг їй зібрати всі документи для реєстрації договору довічного утримання, відвіз її до нотаріуса, де й було посвідчено договір довічного утримання. На підставі цього правочину право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до відповідача. Згідно з п. 10 договору довічного утримання від 15 жовтня 2013 року відповідач зобов'язався забезпечувати її харчуванням, лікуванням, доглядом, необхідною допомогою, матеріальним утриманням у розмірі 1500 гривень на місяць. Після укладення договору, відповідач поїхав з Києва і більше не виходив з нею на зв'язок, умов договору не виконує. Саме невиконання відповідачем п. 10 умов договору довічного утримання і є підставою для його розірвання. Просить суд ухвалити рішення, яким розірвати договір довічного утримання (догляду) від 15 жовтня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлений позов з наведених у ньому підстав та просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Будь-яких заяв чи клопотань щодо поважності причин неявки у судове засідання до суду подано не було. Суд за згодою позивача та її представника ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 15 жовтня 2013 року [PERSON], [INFO], уклала договір довічного утримання з [PERSON], [INFO], та передала йому у власність належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серія [NUMBER], виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві 24 вересня 2013 року, індексний номер 9847988. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 серпня 2013 року за № 2610036, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 164615580000, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 9848100, виданий Коломієць О.А., державним реєстратором прав на нерухоме майно, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві 24 вересня 2013 року. Договір довічного утримання (догляду) від 15 жовтня 2013 року посвідчено Шамрай Л.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за № 2536, що підтверджується наданою суду копією зазначеного договору (а.с. 2-3). Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Згідно з п. 10 договору [PERSON] взяв на себе обов'язок довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечуючи її харчуванням, лікуванням, доглядом, необхідною допомогою, матеріальним утриманням у розмірі 1500 гривень на місяць, зі зберіганням в її безкоштовному довічному користуванні відчужуваної квартири. Відповідно до п. 19 зазначеного договору в разі розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням набувачем майна обов'язків за даним договором відчужувач набуває права власності на майно, яке було нею передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем майна на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Пунктом 20 договору довічного утримання передбачено, що права та обов'язки за цим договором сторони набувають з моменту нотаріального посвідчення цього договору (а.с. 2-3). Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Допитана в судовому засіданні за її згодою в якості свідка позивач [PERSON] показала, що вона проживає в м. Києві, а [PERSON] проживає в м. Миколаїв. Після укладення договору довічного утримання в жовтні 2013 року, [PERSON] повернувся за місцем свого проживання і не приступив до виконання своїх обов'язків за договором довічного утримання. Вона телефонувала відповідачу, просила про допомогу, проте він не реагує на її прохання. Також позивач посилається на покази інших свідків. [PERSON], допитаний у якості свідка, показав суду, що з 2014 року проживає в квартирі позивача в якості наймача за договором найму житла. Відповідача [PERSON] він ніколи не бачив. Підтвердив, що відповідач не виконує умови договору довічного утримання, не спілкується з [PERSON], не надає їй допомогу, не телефонує, не листується, не пересилає кошти, речі, продукти харчування не передає. Необхідну допомогу позивачу надає він ([PERSON]), допомагає їй в міру необхідності. Свідок [PERSON] показала, що також знає [PERSON] Винаймала у неї квартиру на протязі трьох місяців та продовжує спілкуватись з нею до цих пір. Зі слів [PERSON] знає про укладений договір довічного утримання. [PERSON] ніколи не бачила в квартирі позивача. Вона постійно спілкується з [PERSON] і їй відомо, що відповідач ухиляється від надання допомоги позивачу, до позивача не приходить, не надає кошти, не передає речі чи продукти харчування. Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що вони підтверджують доводи позивача про те, що умови договору довічного утримання відповідачем не виконуються тривалий час, а тому її вимога про розірвання договору довічного утримання ґрунтується на законі. Як вбачається з умов договору (п. 10), в ньому чітко визначено, що [PERSON] взяв на себе обов'язок довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечуючи її харчуванням, лікуванням, доглядом, необхідною допомогою, матеріальним утриманням у розмірі 1500 гривень на місяць. Свої обов'язки [PERSON] не виконував та не виконує. Частиною 1 ст. 756 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Аналогічні за змістом положення містяться і в п. 19, укладеного між сторонами договору довічного утримання (догляду). Оскільки договір довічного утримання підлягає розірванню, задоволенню підлягає й вимога про повернення квартири у власність [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 756 ЦК України та п. 19 договору. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та на підставі статті 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 551 гривні 20 копійок.

Outcome: approved