Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

13 вересня 2018 року [PERSON] звернулась до Мар'їнського районного суду Донецької області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця [PERSON], в якій просить стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати у розмірі 29642,00 грн. та зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за всі невикористані позивачем дні щорічної відпустки за період з 20 березня 2007 року по 15 грудня 2017 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] з 20.03.2007 року по 16.12.2017 року у якості продавця та була звільнена 16.12.2017 року. В день звільнення з [PERSON] не було проведено розрахунку із заробітної плати за період з 01 січня 2017 року по 15 грудня 2017 року та не було здійснено компенсацію щорічних відпусток за період з 20 березня 2007 року по 15 грудня 2017 року. Ухвалою суду від 14.09.2018 року було відкрито провадження по справі. Позивач та представник позивача у судовому позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 29642,00 грн. та зобов'язання здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані позивачем дні щорічної відпустки за період з 20 березня 2007 року по 15 грудня 2017 року визнав у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з безстрокового трудового договору між працівником і фізичною особою від 20 березня 2007 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем [PERSON] де працювала у якості відповідача. Трудовий договір було розірвано сторонами 15 грудня 2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Строки трудового договору визначені ч. 1 ст. 23 КЗпП України, відповідно до якої, трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Положеннями ч. 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Положеннями ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При звільнені з підприємства відповідачем, всупереч вимог ст.116 КЗпП України, не було своєчасно виплачено заборгованість по заробітній платі, розмір якої за період з 01 січня 2007 року по 15 грудня 2017 року складає 29642,00грн. Представником відповідача вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 січня 017 року по 15 грудня 2017 визнано у повному обсязі. З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту та суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити, стягнувши з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 29642,00 грн. З приводу задоволення позовної вимоги про зобов'язання фізичної особи-підприємця [PERSON] нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за всі невикористані нею дні щорічної відпустки за період з 20 березня 2007 року по 15 грудня 2017 року суд зазначає наступне. Трудовим договором між працівником і фізичною особою від 20 березня 2007 року встановлено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки [PERSON] складає 24 календарних дні. Статтею 45 Конституції України кожному, хто працює, гарантується право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відпустки» визначено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Як роз'яснено Верховним Судом України в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. З врахуванням викладених обставин справи та норм чинного законодавства суд приходить до висновку, що при звільненні [PERSON] фізична особа-підприємець [PERSON] в порушення вимог ст. 83 КЗпП України не виплатив [PERSON] грошову компенсацію за невикористані нею щорічні відпустки за відпрацьований період з 20 березня 2007 року по 15 грудня 2017 року. Представником відповідача вимоги позивача щодо нарахування та виплати компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період з 20 березня 2007 року по 15 грудня 2017 року визнано у повному обсязі. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як роз'яснено в пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту та суд вважає за необхідне заявлені вимоги позивача щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки задовольнити, зобов'язавши Фізичну особу-підприємця [PERSON] нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за всі невикористані нею дні щорічної відпустки за період з 20 березня 2007 року по 15 грудня 2017 року. Відповідно до частини 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 704 гривень 80 копійок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved