Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

14.11.2018 року до Новобузького районного суду Миколаївської області надійшов цивільний позов [PERSON] в інтересах [PERSON] до відповідача [PERSON] , згідно з яким вона просила ухвалити судове рішення про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай), укладений 14.06.2000 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений завідувачем Казанківською державною нотаріальною конторою, т.в.о. Новобузькою державною нотаріальною конторою Рожко О.О. 14.06.2000 року за р./№ 1048. В обгрунтування якого представник позивача зазначив, що на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), серії МК № 0126249 від 01.12.1996 року, [PERSON] був власником земельної частки (пай), яка перебувала у колективній власності КПСП «Маяк», розміром 5,92 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). 14.06.2000 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір дарування вищезазначеного права на земельну частку (пай), який посвідчений державним нотаріусом Казанківської державної нотаріальної контори Рожко О.О. Про існування даного договору позивач взагалі не знав та не підписував його. Про порушення свого права позивач дізнався тільки навесні 2017 року. Оспорюючи дану угоду, позивач вказав, що насправді він не мав жодних намірів відчувати безоплатно набуте право на земельну частку (пай) сторонній людині. Наголосив, що вказаний договір дарування був укладений внаслідок уведення його відповідачкою в оману, яка запевнила його, що укладення такої угоди необхідно для виділення права на земельну частку (пай) в натурі та виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку з тим, щоб у подальшому вони змогли укласти між собою договір оренди цієї землі. Крім того, підкреслив, що дана угода, була укладена всупереч чинним на той час вимогам закону, зокрема положенням ч. 10, 3 ст. 5 ЗК України (в редакції 1990 року), які визначали, що розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників, а право на земельну частку (пай) може бути передане винятково на умовах спадкування. Тому, наголошуючи на тому, що вказана земельна частка (пай) не виділялася в натурі і залишалася перебувати у колективній власності КПСП «Маяк», позивач, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, просив визнати спірний договір дарування недійсним, а також поновити строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 19 листопада 2018 року відкрито провадження за даною позовною заявою та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання на 12.12.2018 року. Ухвалами суду від 20.12.2018 року, 23.09.2019 року, 31.10.2019 року витребувано докази, у зв`язку з чим продовжувалась перерва у підготовчому судовому засіданні. Ухвалами суду від 15.05.2019 року, 14.01.2020 року, 10.03.2020 року, 27.04.2020 року провадження в справі було зупинене у зв`язку з призначенням та проведенням судово-почеркознавчої експертизи, 26.05.2020 року провадження в справі зупинено, у зв`язку зі смертю позивача до вступу правонаступника. Ухвалами від 06.06.2019 року, 21.12.2019 року, 24.02.2020 року поновлено провадження в справі для розв`язання клопотань експерта. 22.06.2020 року поновлено провадження в справі у зв`язку з вступом у справу правонаступника [PERSON] . Ухвалою від 26.08.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті, суддею одноособово на 14.09.2020 року о 11:30 год. 12.12.2018 року під час підготовчого провадження представник відповідача [PERSON] надав суду відзив на позов, згідно з яким відповідачка [PERSON] пред`явлений до неї позов не визнала, вказала, що спірний договір дарування права на земельну частку (пай), укладений між нею та позивачем [PERSON] 14.06.2000 року у повній відповідності з чинним на той час законодавством, волевиявлення позивача, як учасника правочину на момент укладення та підпису договору дарування було вільним та відповідало його внутрішній волі, сторони договору виконали всі істотні умови договору дарування. Цим договором не приховувався зміст іншої угоди. Між ними ніколи не існувало домовленостей, щодо укладення договору оренди цієї землі і відповідачка на їх виконання не сплачувала жодного разу позивачу орендну плату, як в грошовій, так і в натуральній формах. Вказала, що позивач не надав жодних доказів, які свідчать про те, що вона ( [PERSON] ) приховала від нього обставини, які мали істотне значення для укладення договору дарування. Не відповідає дійсності і твердження позивача стосовно того, що він взагалі не підписував, а також нічого не знав про існування договору дарування від 14.06.2000 року. При укладенні даного договору позивач добре усвідомлював характер своїх дій та бажав настання саме таких, конкретних юридичних наслідків. Крім того, наголосив, що позовні вимоги [PERSON] подано до суду з пропуском строку позовної давності, а тому, посилаючись на вказані обставини, просила у задоволені позовних вимог відмовити повністю. Правонаступник позивача [PERSON] , [PERSON] , в судові засідання не з`являлась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність та підтримання позовних вимог і обгрунтувань. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Довгополий О.Б., під час розгляду справи, посилаючись на обставини викладені у відзиві, просив у задоволені позовних вимог відмовити повністю. Третя особа, Новобузька державна нотаріальна контора Миколаївської області, в судове засідання явку свого представника не забезпечила, втім надіслала на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи за відсутності представника нотаріальної контори, заперечень проти позову не надіслала. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позовної заяви та відзив відповідача, дослідивши письмові докази, що маються у справі, суд дійшов такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), серії МК № 0126249 від 01.12.1996 року, володів правом на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КПСП «Маяк», розміром 5,92 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Відповідно до договору дарування від 14.06.2000 року, посвідченого завідувачем Казанківською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, т.в.о. завідуючої Новобузькою державною нотаріальною конторою Рожко О.О. за р./№ 1048, позивач [PERSON] подарував вищезазначене належне йому право на земельну частку (пай) відповідачці [PERSON] , і сторони підписали даний договір (а.с.11). Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцених та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувателя) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувателя. Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43,44,46 ЦК Україської РСР). Відповідно до частини 1 статті 48 ЦК Української РСР недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону. За правилами цієї норми угода визнається недійсною при невідповідності її закону та іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції, у тому числі при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними за статями 45-47, 49-58 ЦК УРСР. Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка діяла до 6 листопада 2009 року). Відповідно до ч. 1 ст.57 ЦК УРСР, чинного на час укладення договору дарування, угода, укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною за позовом потерпілої або за позовом державної чи громадської організації. Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Відповідно до пункту 19, 205 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. В силу вимог ч. 3 ст. 12 та ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом у 2018 році, через вісімнадцять років після укладення договору дарування, позивач вказував підставою недійсності оспорюваного правочину, що він був укладений через уведення його в оману обдаровуваною, яка, начебто, запевняла його, що укладення такої угоди необхідно для виділення права на земельну частку (пай) в натурі та виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку з тим, щоб у подальшому вони змогли укласти між собою договір оренди цієї землі. Тобто, на його думку відповідач умисно ввела в оману стосовно дійсної природи даної угоди, а саме приховала, що насправді за цим договором належне йому право на земельну частку невідворотно вибуде з його власності. Проте, вказані позовні вимоги в порушення статтей 12, 81 ЦПК України позивачем не доведені належними та допустимими доказами, як не надано й доказів того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли правовідносини іншого характеру. Нотаріальна форма укладення договорів дарування передбачена статтею 244 ЦК УРСР та по суті є посвідченням угоди нотаріусом у визначеному нотаріальним законодавством порядку. Відповідно до статей 43-46 Закону України «Про нотаріат», в редакції, яка діяла на час вчинення правочину, на нотаріуса покладаються обов`язки встановити особу громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевірити її дієздатність та витребувати і перевірити документи, необхідні для вчинення такої дії. Договір укладено у письмовій формі та посвідчений завідувачем Казанківською державною нотаріальною конторою, т.в.о. Новобузькою державною нотаріальною конторою Рожко О.О. 14.06.2000 року за р./№ 1048. За змістом посвідчувального напису договір підписаний в присутності нотаріуса, який встановив особи, перевірив їх дієздатність. Будь-яких доказів невідповідності дій нотаріуса вимогам діючого на той час законодавства при посвідченні даного договору дарування позивачем суду не надано. Таким чином, не вбачається порушень нотаріусом порядку посвідчення договору дарування, зокрема вимог статей 43,44 Закону України «Про нотаріат», а тому, на думку суду, відсутні підстави для визнання його недійсним. Особиста присутність [PERSON] у нотаріуса давала йому можливість запитати відомості стосовно документа, який йому належить підписати. Власне недбальство, незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін за угодою, не є підставою для визнання правочину недійсним. Також, як вбачається з висновку експерта № 504/04/2020 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, складеного 14.04.2020 р., підпис від імені [PERSON] , що міститься у графі «ДАРУВАТЕЛЬ» у примірнику Договору дарування права на земельну частку (пай), укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 14.06.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1048, завідуючою Казанківською державною нотаріальною конторою, т.в.о. завідуючої Новобузькою державною нотаріальною конторою Рожко О.О., виконано самим [PERSON] . Позивач, окрім вказаних вище обставин, в обґрунтування недійсності спірної угоди, вказав, що така, під час її укладення, суперечила вимогам чинного на той час закону. Зокрема положенням ст. 5 ЗК України (в редакції 1990 року), які визначали, що розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників, а право на земельну частку (пай) може бути передане винятково на умовах спадкування. Однак, такі доводи позивача ґрунтуються на невірному та неповному розумінні положень чинного на час виникнення спірних відносин земельного законодавства. Так, згідно з Законом України «Про внесення доповнення до Конституції України» від 21.05.1993 року були доповненні повноваження Президента України, визначені Конституцією України, згідно яких Президент України виносить укази з питань економічної реформи, не врегульованих законами України, які діють до прийняття відповідних законів. Тому, на виконання вищевказаної норми згаданого Закону та Конституції України Президентом був виданий Указ №666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», де в п. 3 було установлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування застави. (Даний указ втратив чинність лише 20.07.2007 року). Відповідно до ст. 6 ЗК України (в редакції що діяла на момент виникнення правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки у разі: купівлі-продажу, дарування та обміну. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Державного комітету України по земельних ресурсах №14/5/48 від 06.06.1996 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.1996 року за №324/1349 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №84/5/232 від 08.08.2005 року) - громадяни мають право продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом (п.2.2); договір відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку (п.2.3.). Виходячи з викладеного, позов про визнання недійсним договору дарування земельної частки (паю) підлягає відмові в задоволенні за його необґрунтованістю, безпідставністю та недоведеністю. З приводу посилання представника позивача, представника відповідача щодо пропуску позивачем строків звернення до суду з вимогою про захист своїх порушених прав позовної давності, з огляду на зміст статей про строки позовної давності, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне. Позовна давність, за визначенням статті 256 чинного Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У ч.1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом вказаних норм ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, якщо позов не доведений, то підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, які визначені у ст.267 ЦК України, - немає. Аналогічні правила діяли відповідно до ст.ст. 74,76,80 ЦК Української РСР . У разі коли цивільне право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення і такі правила не змінилися після набрання чинності ЦК України з 01 січня 2004 року. Таким чином, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову правонаступника [PERSON] , [PERSON] , за його необґрунтованістю, її цивільні права не порушені, а тому підстав для встановлення спливу строків позовної давності суд не вбачає. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, суд відносить на його рахунок.

Outcome: dismissed