Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

14 червня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON] .. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , і вона є його єдиною спадкоємицею за законом. Після смерті батька вона дізналася, що незадовго до смерті, у липні 2018 року, він уклав з відповідачкою договір довічного утримання, за умовами якого передав останній у власність квартиру [ADDRESS] . У березні 2018 року у батька був встановлений діагноз «новоутворення правої вушної раковини», однак від подальшого лікування він відмовився. Посилаючись на те, що перебування [PERSON] під впливом тяжкої обставини онкологічного захворювання, свідчить про наявність збігу тяжких обставин та вкрай невигідних умов, а саме невідповідність його внутрішньої волі зовнішньому волевиявленню при укладенні спірного договору, а також на те, що строк його дії був незначним, і доглядач набув значно більше, ніж втратив на догляд, просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між її батьком та відповідачкою, повернувши сторони в первісний стан. Представник позивачки в судовому засіданні, як і позивачка в минулих судових засіданнях, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали. В обґрунтування своїх заперечень послалися на те, що позивачка не була стороною спірного договору довічного утримання, а відтак й не має права звертатися до суду з вимогою про визнання його недійсним. Крім того, наголошували, що померлий [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали однією сім`єю з 1998 року, вели спільне господарство; відповідачка по день смерті доглядала за батьком позивачки, здійснила його поховання, у той час як [PERSON] всупереч її твердженням взагалі не спілкувалась із батьком та навіть не була присутньою на його похованні. Посилаючись на викладене, просили повністю відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд дійшов такого. З досліджених судом свідоцтв про народження та про шлюб (а. с. 10, 11) вбачається, що позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] і, у відповідності зі ст. 1261 ЦК України, є спадкоємицею першої черги. 12 липня 2018 року між [PERSON] з однієї сторони, та відповідачкою [PERSON] , з другої сторони, було укладено договір довічного утримання (догляду), за умовами якого [PERSON] передав відповідачці у власність квартиру [ADDRESS] , а остання зобов`язалася довічно надавати йому матеріальне забезпечення в розмірі 1 000 грн щомісячно. Утримання за умовами договору полягало в забезпеченні відчужувача житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі, забезпеченні продуктами харчування та допомогою в приготуванні їжі, наданні побутових послуг, проведенні ремонту побутової техніки та побутового обладнання по мірі зіпсування, забезпеченні придатним для носіння одягом та взуттям, проведенні косметичного ремонту у разі потреби, забезпеченні в разі необхідності лікування в медичних закладах або в домашніх умовах. Вказаний договір було посвідчено нотаріусом Першої\~очаківської державної\~нотаріальної контори\~Чорною Л.С.\~та зареєстровано\~в реєстрі\~за №\~243(а. с. 12-15). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 164313023 від 19 квітня 2019 року (а. с. 77), відповідачка зареєструвала за собою право власності на зазначене нерухоме майно. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14 грудня 2018 року (а. с. 16). Ці обставини не оспорюються особами, які беруть участь у справі, а тому суд вважає їх встановленими. Статтею 774 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність нерухоме майно, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Суд звертає увагу на те, що під час дослідження матеріалів нотаріальної справи, відкритої на посвідчення спірного договору (а. с. 141-150), були встановлені порушення нотаріусом форми цього правочину, а саме: у заяві [PERSON] (а. с. 146), як і у спірному договорі довічного утримання місцем проживання та реєстрації відчужувача вказана квартира [ADDRESS] , у той час як відповідно до копії паспорту [PERSON] , доданої до заяви, він був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] цього будинку (а. с. 144-145). Ці розбіжності хоча й носять формальний характер і не можуть самі по собі слугувати підставою недійсності правочину, викликають обґрунтований сумнів у його відповідності нормам чинного законодавства. Стаття 202 ЦК України визначає правочин (різновидом якого є й договір довічного утримання) як вольові дії особи, безпосередньо спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є чинним (дійсним) при дотриманні такої вимоги, як відповідність волевиявлення внутрішній волі суб`єкта правочину (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Наявність правочину свідчить про єдність внутрішньої волі й волевиявлення суб`єкта правочину. Відповідно до цього волевиявлення є способом, яким внутрішня воля особи виражається зовні. Це суть правочину. Для чинності правочину волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення має бути вільним від чинників, що могли б викривати уяву особи про зміст правочину або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутності. Тому, як передбачено ст. 231 ЦК України, у випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, правочин визнається недійсним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 223 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, загроза втратити житло та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] 16 березня 2018 року звертався до сімейного лікаря [PERSON] і йому був встановлений діагноз: «новоутворення правої вушної раковини»; від обстеження відмовився, що підтверджується відповідною довідкою Очаківського центру первинної медико-санітарної допомоги від 07 травня 2019 року (а. с. 17). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що внаслідок наявності онкологічного захворювання [PERSON] втратив почуття самовпевненості, прагнення до життя тощо, хоча й не виявляв будь-яких ознак психічного розладу. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Суд звертає увагу на те, що оплатні договори, до яких відноситься й договір довічного утримання, мають бути еквівалентними. Відсутність еквівалентних засад може свідчити про вади правочину. В даному випадку специфіка договору довічного утримання полягає в тому, що відчужувач позбавляється права на своє нерухоме майно, взамін чого отримує годування, догляд, лікування тощо. У договорі вказується й ціна сума, на яку щомісячно здійснюються догляд. Інколи видається, що цієї суми замало в порівнянні з вартістю майна, право на яке набуває утримувач. Але слід виважено поставитися до таких договорів, адже відчужувач набуває не суму грошей, а можливість існування, яке він міг би й втратити без допомоги особи, з якою укладено договір. За таких обставин, у випадках оспорення таких договорів з посиланням також й на незначний строк, протягом якого діяв договір, і на те, що доглядач набув значно більше, ніж витратив на догляд, у суду є підстави вважати це переконливим. У судовому засіданні встановлено, що спірний договір довічного утримання діяв лише чотири місяці з моменту його укладення до смерті відчужувача, отже строк його дії був дійсно незначним. Твердження відповідачки, що нею за власні кошти було здійснено поховання [PERSON] , спростовуються відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, наданою на запит суду, відповідно до якої розмір допомоги на поховання, яка була виплачена у зв`язку зі смертю [PERSON] , склав 3\~433 грн 10 коп. (а. с. 179), у той час як документального підтвердження понесених [PERSON] витрат на поховання суду не надано. У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Так, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили суду, що померлий [PERSON] проживав з [PERSON] однією сім`єю, вона постійно доглядала за ним, у той час як позивачка [PERSON] не підтримувала стосунків із батьком і перебувала з ним у неприязних відносинах. Судом не можуть бути взяті до уваги показання вказаних свідків в тій частині, що позивачка не намагалася відвідувати батька та надавати йому допомогу, оскільки для підтвердження відсутності таких дій необхідно було б постійно знаходитись поруч з [PERSON] , а тому такі посилання є лише припущеннями. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Належних достовірних доказів того, що волевиявлення померлого [PERSON] стосовно укладання договору довічного утримання дійсно відповідало його внутрішній волі, відповідачкою та її представником суду не надано. В судовому засіданні так і не було з`ясовано мотивів [PERSON] , спрямованих на укладення саме договору довічного утримання з відповідачкою, з якою він перебував у фактичних шлюбних відносинах, а не будь-якого іншого правочину або укладення шлюбу з [PERSON] .. Натомість, докази, представлені іншою стороною, свідчать про те, що [PERSON] вчинив оспорюваний правочин у момент, коли знаходився під впливом тяжкої для нього обставини, чим друга сторона правочину скористалася. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у ній докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд справи з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку що договір довічного утримання було укладено під впливом тяжкої обставини для [PERSON] і що його волевиявлення\~\~не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а тому він підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України як такий, що суперечить нормам цивільного законодавства і порушує права позивачки [PERSON] як спадкоємиці померлого [PERSON] .. Також, відповідно до п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України з\~відповідачки на\~користь позивачки\~слід стягнути\~понесені нею\~та документально\~підтверджені витрати\~на сплату\~судового збору\~у розмірі\~1\~152\~грн 60\~коп.\~та витрат\~на правову\~допомогу в\~сумі 3\~530\~грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved