Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

13 липня 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначено, що 11 квітня 2018 року в [ADDRESS], між позивачем [PERSON] та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» було укладено договір фінансового лізингу № 01711. За попередньою домовленістю між сторонами, відповідач зобов'язався продати автомобіль марки ВАЗ 2171 Пріора за 95 000,00 грн. Оскільки позивач повідомив відповідача про те, що має намір сплати готівкою одразу всю суму за автомобіль, то йому зробили знижку, відповідно до якої повна вартість даного автомобіля склала 87 400, 00 грн. Тому, позивач сплатив готівкою 87 400, 00 грн., що підтверджується квитанцією від 11.04.2018 року, в якій вказано, що це сплата за автомобіль. Відповідно до вищезазначеної квитанції позивач також сплатив комісію за перерахування грошових коштів банком у розмірі 1 048,50 грн. Після сплати автомобіль мав бути переданий позивачу в день сплати, проте до теперішнього часу автомобіль ВАЗ 2171 Пріора позивачу не переданий. Позивач сплатив суму повної вартості автомобіля та надав відповідні квитанції відповідачу, після чого був підписаний Договір. На момент підписання в Договорі були відсутні записи щодо предмету Договору: марки автомобіля, його комплектації, об'єму двигуна, типу КПП, приводу, а також щодо вартості предмета лізингу. На питання позивача чому ця інформація відсутня, відповідачем було пояснено, що ця інформація буде міститись в Додатку №1 до Договору, який буде надано йому для ознайомлення та підпису і який є невід'ємною частиною Договору. Після чого, Договір, в такому стані, був підписаний позивачем. Проте, ні до підписання договору, ні після цього, відповідач не надав позивачу зазначений Додаток №1 до Договору. Після підписання договору, представник відповідача надала лише Договір, в якому вже іншим почерком була вписана інформація щодо предмету договору, його вартості та періодичних платежів. Ця інформація повністю не відповідала попереднім домовленостям між позивачем та відповідачем, позивач зрозумів, що його ввели в оману. Після ознайомлення з договором, позивач виявив, що вартість автомобіля становить 32 021 доларів США, що в гривневому еквіваленті на фактичну дату укладення Договору становить 838 907, 00 грн., замість обумовлених 87 400,00 грн. Враховуючи наведені обставини, будучи не згодним з нововиявленими умовами Договору, в порядку досудового врегулювання спору, позивачем, як і передбачено законодавством України, в 14-денний термін листами від 21.04.2018 року та від 04.05.2018 року, було направлено відповідачу заяви про відкликання згоди на укладення договору з пропозицією повернути сплачені гроші. 12 червня 2018 року позивач отримав лист відповідача від 22.05.2018 року №239, в якому він повідомив позивача, що гроші у сумі 87 400, 00 грн., які були сплачені позивачем зараховані відповідно до п. 9.6. як комісія за організацію Договору у розмірі 83 897, 00 грн. та авансовий платіж у розмірі 3 503, 00 грн. Також, позивача було повідомлено, що відповідно до п. 12.4 Договору максимальний строк повернення грошових коштів згідно з п.п. 12.1 ст.12 Договору становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувача про розірвання Договору із зазначенням власних банківських реквізитів. Враховуючи такі протиправні дії відповідача, позивач листом від 02.07.2018 року звернувся до Дніпродзержинської місцевої прокуратури для відповідного реагування, проведення слідства та притягнення винних осіб до відповідальності, на підставі чого було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Вважає договір таким, що суперечить положенням законів, а саме Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам цивільного кодексу України, а тому є підстави визнати зазначений договір недійсним, а кошти, сплачені за автомобіль, підлягають поверненню позивачу. Відповідно до статті 1 Договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у Додатку №1 Договору, а саме: марка - Volkswagen Passat, комплектація/модифікація - life; об'єм/тип двигуна - 1.4 бен; тип КПП - 6 mr; привід 2 wb. Вартість предмета лізингу на момент укладання Договору зазначається в Договорі та в Додатку №1. Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. В свою чергу, позивач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов Договору. Умови договору є несправедливими. Відповідач в Договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем (позивачем) його послуг у разі розірвання Договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання Договору. Також в Договорі зазначено, що вартість предмета лізинга зазначається в Договорі та в Додатку №1, розмір комісії за організацію Договору зазначено в Договорі та в Додатку №1, всі планові платежі та порядок їх сплати також відповідно до Договору повинні бути зазначені в Додатку №1, який є невід'ємною частиною Договору. Проте Додаток № 1 до Договору не був наданий для ознайомлення та підпису Позивачу, тому даний додаток не підписано сторонами. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. Однак, даний Договір було укладено у простій письмовій формі та не посвідчено нотаріально. Таким чином, даний Договір є нікчемним, у зв'язку з недотриманням вимог при його укладенні щодо його нотаріального посвідчення. Крім того, не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Ціна даного позову складає 88 448,80 грн., оскільки саме в такому розмірі кошти були сплачені позивачем відповідачу, а саме: 87 400,00 грн. позивач сплатив відповідно до Договору фінансового лізингу, 1 048,80 грн. позивач сплатив як комісію за перерахування грошових коштів банком. У зв'язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: визнати недійсним оспорюваний Договір фінансового лізингу № 01711 від 11 квітня 2018 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг»; стягнути з відповідача на користь позивача сплачені за договором фінансового лізингу від 11 квітня 2018 року № 01711 грошові кошти у сумі 87 400,00 грн., грошові кошти у сумі 1 048,80 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 01711, відповідно до п. 1.1 якого предметом фінансового лізингу по договору є транспортний засіб Volkswagen Passat, комплектація/модифікація - life, об'єм/тип двигуна - 1.4/бен, тип КПП - 6 mr, привід 2 wb (а.с. 11-18). Відповідно до п. 1.3 вказаного договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізінгу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. У пункті 8.2 вказаного договору зазначено, що вартість предмета лізингу становить 32 021,76 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладення договору згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 838 970,00 грн. 11 квітня 2018 року позивачем [PERSON] було сплачено на рахунок відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» грошові кошти у сумі 87 400,00 грн., що підтверджується квитанцією № 33 від 11 квітня 2018 року (а.с. 19), а також сплачено 1 048,80 грн. комісії згідно тарифів банку за прийом платежів, що підтверджується квитанцією № 33 від 11 квітня 2018 року (а.с. 19). Згідно вказаної квитанції призначенням платежу була оплата за автомобіль по дог. 01711 від 11.04.2018 року. Ознайомившись зі змістом вищевказаного договору лізингу та вважаючи умови договору такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України, порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін, позивачем було написано заяви про відкликання згоди на укладення договору від 21 квітня 2018 року (а.с. 22) та від 04 травня 2018 року (а.с. 23), в яких позивач повідомив відповідача про відкликання його згоди на укладення договору, запропонував припинити договірні відносини між ними та повернути позивачу грошові кошти у сумі 87 400,00 грн., сплачені ним в якості авансу. Вказані заяви були направлені на адресу відповідача за допомогою засобів поштового зв'язку, що підтверджується квитанціями про оплату послуг Укрпошти, описом вкладення поштового відправлення та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 20-21). На заяви позивача відповідачем було отримано відповідь Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» № 239 від 22 травня 2018 року, в якій позивача було повідомлено, що відповідно до договору фінансового лізингу № 01711 від 11 квітня 2018 року [PERSON] були сплачені кошти в розмірі 87 400,00 грн., які згідно п. 9.6. зараховані як комісія за організацію договору в розмірі 83 897,00 грн. та авансовий платіж в розмірі 3 508,00 грн. У разі якщо заявник виявив бажання розірвати договір (прининити дію договору) йому потрібно відправити відповідну заяву, в якій чітко вказати бажання розірвати договір, тоді договір буде розірваний згідно ст. 12 договору (а.с. 24). У зв'язку з цим 02 липня 2018 року позивач [PERSON] за даним фактом звернувся до Дніпродзержинської місцевої прокуратури з заявою про злочин (а.с. 25-26), на підставі якої 02 липня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018041160000150 були внесені відомості за ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом вчинення відносно [PERSON] шахрайства з боку ТОВ «Максус Лізинг», які заволоділи грошовими коштами заявника в сумі 87 400,00 грн., що підтверджується Витягом з ЄРДР за № 42018041160000150 (а.с. 28), а також відповіддю Дніпродзержинської місцевої прокуратури № 94-150-18 від 03 липня 2018 року (а.с. 27). Також, у зв'язку з цим, у липні 2018 року з метою судового захисту своїх прав позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 01711 від 11 квітня 2018 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені за даним договором грошові кошти у сумі 87 400,00 грн. та комісію за перерахування грошових коштів у сумі 1 048,80 грн., а разом 88 448,80 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частинами 1- 6 ст. 203 передбачено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, судам роз'яснено, що виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 01711 від 11 квітня 2018 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» та [PERSON] було укладено в простій письмовій формі. При цьому, відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, з викладеного вбачається, що договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, має бути нотаріально посвідченим. Частиною 2 статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з п. 13 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Отже, враховуючи, що договір фінансового лізингу № 01711 від 11 квітня 2018 року, укладений між сторонами, де учасником є фізична особа, не був посвідчений нотаріально, як передбачено ст. 799 ЦК України, тобто укладений з порушенням вимог законодавства, то суд приходить до переконливого висновку, що даний договір є нікчемним, а тому визнання його недійсним судом не вимагається. Слід зазначити, що у зв'язку з встановленням судом під час розгляду даної справи нікчемності оспорюваного позивачем правочину - договору фінансового лізингу № 01711 від 11 квітня 2018 року, суд не бере до уваги та не оцінює усі наведені позивачем доводи в обґрунтування недійсності правочину, оскільки нікчемний правочин не може бути визнаний недійсним тому що він вважається недійсним в силу прямих приписів закону. Оскільки судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 01711 від 11 квітня 2018 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» та [PERSON] є нікчемним, тобто його недійсність встановлена законом, і він не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю, а також враховуючи, що для нікчемних правочинів визнання їх недійсними судом не вимагається, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору фінансового лізингу слід відмовити. За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. За таких обставин, оскільки під час розгляду справи суд дійшов висновку про те, що договір фінансового лізингу № 01711 від 11 квітня 2018 року, укладений між сторонами, є нікчемним, то очевидним є те, що сплачені позивачем грошові кошти на виконання цього договору підлягають поверненню, як передбачено ч. 2 ст. 216 ЦК України, а отже наявні підстави для стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» на користь позивача [PERSON] грошових коштів, сплачених за договором у розмірі 87 400,00 грн., а також комісії за перерахування грошових коштів банком у розмірі 1 048,80 грн., що разом складає 88 448,80 грн. , у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими а тому підлягають задоволенню. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач [PERSON] як споживач послуг на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за позовними вимогами майнового характеру у розмірі 884,48 грн. На підставі ст.ст. 202, 203, 215, 216, 220, 799, 806 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial