Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

12 серпня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (надалі- Відділення Фонду) завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., посилаючись на те, що віна працював період з 1993 р. по 2002 р. підземним прохідником на шахтах «Кривбасшахтобуд», «Первамайська», «Гвардійська», трест «Кривбасшахтобуд» в умовах впливу шкідливих факторів. Внаслідок тривалої праці на підприємствах із шкідливими умовами праці він отримав професійне захворювання - вібраційна хвороба 2 ст. з вираженим периферичним ангіодистонічним синдромом. Висновком МСЕК від 05.02.2002 позивачу первинно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 40% за вказаним професійним захворюванням та третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 01.02.2003 року позивачу повторно підтверджено стійку втрату працездатності в розмірі 40% за професійним захворюванням та третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 01.02.2005 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 40% за професійним захворюванням та третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 01.02.2006 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 40% за професійним захворюванням та третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 17.01.2008 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 40% за професійним захворюванням та третю групу інвалідності безстроково. Внаслідок отримання професійного захворювання йому завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що позивач відчуває постійний біль та обмеження об`єму рухів суглобах кінцівок, переважно кистях і колінних, постійне затерпання рук, судоми в пальцях рук, частий біль в шийному відділі хребта, часті напади побіління пальців, підвищену мерзлякуватість кистей. Постійний біль в суглобах та шийному відділі хребта не дають спокійно відпочивати, постійно приходять думки що отримані ушкодження здоров`я неможливо вилікувати, стан здоров`я не поліпшується, що викликає страждання і переживання. Він змушений постійно приймати медичні препарати та проходити курси лікування. Порушений звичайний для нього спосіб життя, захворювання вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. 15 серпня 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. 29 листопада 2019 року за клопотанням представника Фонду зупинено провадження справі за позовом до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №210/3177/17. 16 січня 2020 року судом постановлена ухвала про відновлення провадження у вказаній цивільній справі з призначенням до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику (повідомлення) сторін. Клопотання представників відповідачів про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін ухвалою суду від 14.02.2020 року за результатами розгляду залишено без задоволення. У відзиві представник відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності виникло в особи до набрання чинності Законом України №717-V від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, то така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду. Таким чином, оскільки право на відшкодування моральної шкоди в наслідок професійного захворювання у позивача виникло у січні 2002 року, то в такому випадку належним відповідачем по справі повинно бути Криворізьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. У відзиві представник відповідача Відділення Фонду просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що з позовом про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я на виробництві позивач звернувся лише в вересні 2019 року, з цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції, чинній з 01.01.2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням Фонду, тому правові підстави для задоволення позову відсутні. Встановлення розміру відшкодування моральної шкоди можливе лише після встановлення факту заподіяння моральної шкоди. Таким чином вбачається, що оскільки відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві не залежало від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави покладення на Фонд обов`язку здійснювати таку виплату. Позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди саме відповідачем, а тому просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] з 01.02.1993 р. по 19.03.2002 р. на шахтах «Кривбасшахтобуд», «Первамайська», «Гвардійська», трест «Кривбасшахтобуд» правонаступником якого є Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат». що підтверджується копією трудової книжки, Звільнений 19.03.2002 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію (копія трудової книжки.(а.с.8-10). Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання №66 від 25.12.2001 року на підприємстві ТОВ «Криворізький залізорудний комбінат», Шахтобудівельне управління, проведено розслідування виникнення у [PERSON] професійного захворювання, а саме вібраційна хвороба 2 ст. з вираженим периферичним ангіодистонічним синдромом. Інфільтративний туберкульоз нижньої долі лівої легені, фаза ущільнення, яка виникла за обставин праці в умовах наявності шкідливих виробничих факторів протягом 21 року прохідником горно капітальних виробок з виконанням всіх видів робіт по прохідці ствола та горизонтальних виробіток шахти, буріння шурупів, прибирання породи вантажними машинами. Винних осіб не встановлено (а.с.11). Висновком МСЕК від 05.02.2002 позивачу первинно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 40% за вказаним професійним захворюванням та третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 01.02.2003 року позивачу повторно підтверджено стійку втрату працездатності в розмірі 40% за професійним захворюванням та третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 01.02.2005 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 40% за професійним захворюванням та третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 01.02.2006 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 40% за професійним захворюванням та третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 17.01.2008 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 40% за професійним захворюванням та третю групу інвалідності безстроково (а.с. 12,13,14). Згідно ст.ст.15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з частиною першою статті 1168 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та первинного встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і ІІІ групи інвалідності 05.02.2002 року, у разі настання вказаного випадку Фонд був зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції). Професійне захворювання встановлено позивачу з 05.02.2002 року. Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пов`язував з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 23 лютого 2007 року (далі - Закон № 717-V), згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (надалі -Закон № 717-V) скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі. Аналогічні висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Доводи відповідача про те, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди є необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1). Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає. Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконання трудових обов`язків, у подібних правовідносинах. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 05.02.2002 року та врахувавши, що останній на підставі статей 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка була чинна на момент встановлення стійкої втрати працездатності, суд дійшов висновку, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди має бути покладений виключно на відповідача Криворізьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з ПАТ «Кривбасзалізрудком» у розмірі 100 000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки з урахуванням встановлених правовідносин, не гуртуються на законі. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості та незворотності наслідків, які настали у здоров`ї позивача, ступеню втрати професійної працездатності - 40 %, який встановлений безстроково та ІІІ групу інвалідності, відсутності наявності динаміки покращення стану здоров`я та постійний характер страждань позивача, який переносить фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням тривалого періоду роботи в умовах впливу шкідливих факторів, суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію моральної шкоди з відповідача Відділення Фонду в розмірі 80 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача Відділення Фонду підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 800 грн., виходячи з відповідної ставки судового збору станом на день звернення позивача до суду з позовом. На підставі ст. ст.23 ЦК України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» ,

Outcome: partial