Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

13 квітня 2021р. до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі: ТОВ «Вердикт Капітал») до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №490930859 від 15.01.2015 у сумі 37 526,01 грн., судового збору у сумі 2270 грн. та витрат на правничу допомогу у сумі 20 000 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір №490930859 від 15.01.2015, за яким [PERSON] отримав кредит у сумі 13 295,52 грн. під 39,9 % річних строком до 16.01.2020. 14.11.2016 між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу №4-АБ/КІ, за яким ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги, у тому числі за кредитним договором №490930859 від 15.01.2015. 26.12.2018 між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» укладений договір факторингу №2019-1КІ/ВЕСТА, за яким ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги, у тому числі за кредитним договором №490930859 від 15.01.2015. 16.01.2019 між ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір відступлення права вимоги №16-01/19/1, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги, у тому числі за кредитним договором №490930859 від 15.01.2015. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 11.03.2021 за ним утворилась заборгованість у сумі 37 526, 01 грн., з яких - 12 471,61 заборгованість за тілом кредиту, 16 130, 93 грн. - заборгованість за відсотками, 7 800 грн. - заборгованість за пенею, 2 470, 88 грн. - інфляційні витрати, 1 123, 47 грн. - три відсотки річних. Також позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2270 грн. та витрати з оплати правничої допомоги. 10.06.2021 представник відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення заперечувала. Зазначила, що докази переходу права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Альфа-Банк» до правонаступників відсутні, а тому наявність у позивача права вимоги до відповідача не підтверджена; не доведено, що під час укладання кредитного договору його сторони погодили всі його істотні умови; розмір заборгованості, як і факт видачі відповідачу коштів, - не доведені; просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності (а.с.92-104). 01.07.2021 представник позивача подав клопотання про долучення доказів; відповідь на відзив не подавав (а.с.117-133). Представник позивача до судового засідання не з`явився, про дату та час судового розгляду повідомлений належним чином; до позовної заяви долучене клопотання, в якому представник позивача просив розглянути справу за своєї відсутності. Представник відповідача до судового засідання не з`явилась, подала заяву, в якій проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила судове засідання провести за своєї відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, доходить наступного: Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю природою містить ознаки договору приєднання, що вбачається з наведеного у статті 634 ЦК України визначення. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 355/1284/18. Так, у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку про правомірність відмови у задоволенні позовних вимог, вказавши, що розміщена на сайті інформація не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Судом встановлено, що 15.01.2021 між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір №490930859, за яким [PERSON] отримав кредит у сумі 13 295,52 грн. під 39,9 % річних строком до 16.01.2020 (а.с.11). Згідно п. 1 кредитного договору , цей договір складається з двох розділів: розділу №1 «Базові умови кредитування» та розділу № 2 «Загальні умови рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов`язані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які складають невід`ємну частину цього Договору. Відповідно до пункту 3 кредитного договору всі відносини між позичальником та банком, що виникають на підставі цього Договору врегульовуються Розділом № 2 «Загальні умови рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» № 1577 від 10 червня 2014 року. Вказані в цьому пункті «Загальні умови рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа-Банк» є невід`ємною частиною цього договору та визначають інші істотні умови цього договору, зокрема, але не виключно, порядок і умови нарахування процентів за користування кредитом, умови здійснення платежів, умови настання відповідальності за неналежне виконання зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом та/або комісійної винагороди та/або інших платежів, що вказані в цьому Договорі, а також будь-які інші умови. З аналізу пунктів 1, 3 кредитного договору вбачається, що у вказаному кредитному договорі наявні не всі істотні умови, оскільки інша їх частина міститься в документі (розділ № 2 «Загальні умови рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа-Банк»), який не підписано відповідачем та який не доданий до позовної заяви. Таким чином, позивач не довів, що під час підписання кредитного договору позичальник ознайомлений саме з тими умовами, на які є посилання в кредитному договорі. Умови кредитного договору (пункт 5) про те, що «підписанням цього кредитного договору позичальник підтверджує, що він в письмовій формі ознайомлений із загальними умовами рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» № 1577 від 10.06.2014, оприлюдненими на Інтернет-сторінці Банку за електронною адресою alfabank.com.ua, та які йому роз`яснені, зрозумілі, та з якими він цілком згодний» не свідчать про обізнаність позичальника про всі істотні умови договору, та є такими, що суперечать наведеній вище правовій позиції Верховного Суду. Посилання в пунктах 1, 3 кредитного договору, що інші істотні умови містяться в іншому джерелі, підпис відповідача на якому відсутній, свідчать не лише про необізнаність відповідача з такими умовами, але й про можливість позивача встановлювати інші, порівняно з викладеними в розділі № 1 договору, умови як щодо порядку виконання основного зобов`язання, так і щодо відповідальності позичальника за неналежне виконання своїх зобов`язань. Крім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що порядок нарахування кожної заявленої до стягнення суми - не зазначений. Зокрема, у розрахунку не зазначено, яка відсоткова ставка застосована для визначення розміру відсотків за користування коштами, що також може свідчити про використання кредитором для такого розрахунку розміру процентної ставки, не погодженої сторонами. Також згідно п. 2.4. кредитного договору, кредит надається позичальнику шляхом перерахування грошових коштів у сумі кредиту, що вказана в пункті 2.1. розділу № 1 цього Договору на рахунок Клієнта № [NUMBER] , відкритий останньому в ПАТ «Альфа-Банк» для зарахування коштів на повернення заборгованості за Договором про відкриття кредитної картки. Видача грошових коштів шляхом зарахування коштів на банківський рахунок є господарською операцією в розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Згідно зі ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Втім, первинних документів на підтвердження видачі кредитних коштів відповідачу позивач не надав. Суд звертає увагу, що сам по собі розрахунок заборгованості, наявний в матеріалах справи, без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості, оскільки такий документ не підтверджує вчинення господарської операції. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 355/1284/18, де суд зазначив, що розрахунок заборгованості за договором не є належним та допустимим доказом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій. Відсутність в матеріалах справи первинних документів, що підтверджують видачу банком кредитних коштів позичальнику за кредитним договором, свідчать про недоведеність факту виникнення у відповідача зобов`язання з повернення грошових коштів та, як наслідок, - право відповідача на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача основного боргу, відсотків за правомірне користування кредитними коштами, 3 % річних, інфляційних втрат та пені. Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Вердикт Капітал» додало до позовної заяви Витяг із договору факторингу № 4-АБ/КІ від 14.11.2016, що містить лише пункти щодо предмета договору та назви, адреси, реквізитів сторін, а також витяг з додатку № 1 до договору (а.с.9, 119). Відповідно до пункту 1.1 договору факторингу від 14.11.2016 в порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор (ТОВ «Кредитні ініціативи») зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ПАТ «Альфа-Банк») за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в додатку № 1 до договору. Згідно з пунктом 1.2 договору факторингу за основним договором відступаються наступні права: право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно. Суд звертає увагу, що додаток до договору є його невід`ємною частиною, а тому також має бути підписаний сторонами такого договору. Втім, наданий позивачем витяг з додатку №1 до договору факторингу від 14.11.2016 підписів сторін договору факторингу, а саме: ПАТ «Альфа-Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи» - не містить. Натомість вказаний витяг засвідчений підписом генерального директора ТОВ «Вердикт Капітал» (а.с.119). Таким чином, за відсутності повного тексту як самого договору факторингу від 14.11.2016, так і додатку №1 до договору факторингу від 14.11.2016, - перехід від ПАТ «Альфа-Банк» до ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за кредитним договором №490930859 від 15.01.2015, - не доведений. Додане позивачем до клопотання про долучення доказів платіжне доручення № 21388 від 14.11.2016 на суму 2 601 341, 36 грн. виникнення у ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за кредитним договором також не підтверджує, оскільки позивачем не доведено, що єдиною умовою переходу прав вимоги за вказаним договором є здійснення оплати у відповідному розмірі. Крім того, факт переходу прав за кредитним договором від ТОВ «Кредитні ініціативи» до ТОВ «ФК «Веста» відповідно з договором факторингу № 2019-1КІ/Веста від 26.12.2018, - позивачем також не доведений. Так, згідно з пунктом 2.3 Договору факторингу № 2019-1КІ/Веста від 26.12.2018, право вимоги вважається відступленим фактору (ТОВ «ФК «Веста») з дати повної (остаточної) оплати фактором ціни прав вимоги відповідно до п. 4.2 цього договору у розмірі 13 222 441,49 грн. з урахуванням додаткової угоди до договору від 14.01.2019 (з яких 1 336 500,00 грн. упродовж трьох днів з моменту підписання цього Договору, 11 885 941, 49 - до 14.01.2019 включно) (а.с.20-30). Посилання позивача на підписання сторонами договору факторингу від 26.12.2018 акту приймання-передачі реєстру боржників, - факту повної оплати ТОВ «ФК «Веста» за договором не підтверджує, оскільки такий акт не належним доказом здійснення господарської операції в розумінні ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Таким чином, первинних документів в розумінні ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» на підтвердження здійснення ТОВ «ФК «Веста» повної оплати за договором факторингу № 2019-1КІ/Веста від 26.12.2018 у сумі 13 222 441, 49 грн. - матеріали справи не містять. Крім того, під час встановлення обставин справи суд також враховує правову позицію Верховного Суду щодо форми договору, за яким відбувається відступлення права вимоги. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 638/22396/14-ц зазначено, що оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги. З урахуванням викладеного, за відсутності належних та допустимих доказів переходу прав вимоги за кредитним договором від ПАТ «Альфа-Банк» до ТОВ «Кредитні ініціативи» та від ТОВ «Кредитні ініціативи» до ТОВ «ФК «Веста» - наявність у позивача відповідного права вимоги до позивача на підставі договору про відступлення права вимоги № 16-01/19/І від 16.01.2019, укладеного між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «ФК «Веста» також недоведена. Окрім того, суд звертає увагу, що ТОВ «Вердикт Капітал» просить стягнути з відповідача: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 12 471,61 грн.; заборгованість за відсотками в розмірі 16 130,93 грн.; 3 % річних у розмірі 1 123,47 грн.; інфляційні втрати в розмірі 2 470,88 грн.; пеню у розмірі 7 800 грн. Як вбачається з наявного в матеріалах справи кредитного договору, розмір та порядок нарахування пені за порушення зобов`язань за кредитним договором, сторони не встановили. Відповідно, підстави для стягнення з відповідача пені у сумі 7 800 грн. - відсутні. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18. За відсутності належних доказів наявності у ПАТ «Альфа-Банк» права нараховування пені за кредитним договором, таке право не могло бути передане в подальшому наступним кредиторам - ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «ФК «Веста», ТОВ «Вердикт Капітал». Таким чином, вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» в частині стягнення пені також є безпідставними та недоведеними. Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено право на стягнення з відповідача суми боргу за основною вимогою (тілом кредиту), вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних, інфляційних втрат, відсотків за правомірне користування коштами та пені також не підлягають задоволенню. Відмова у задоволенні вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат як похідних вимог у зв`язку з відмовою у задоволенні основних вимог щодо стягнення основної суми боргу узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема у постановах від 03.04.2019 № 756/9094/15, від 20.02.2019 № 910/19565/17. З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову не знайшли підтвердження під час судового розгляду, - підстави задоволення позову відсутні. У відзиві на позовну заяву представник позивача заявила про застосування наслідки спливу строків позовної давності. Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Застосування наслідків спливу позовної давності за заявою сторони у справі здійснюється судом лише у випадку встановлення факту порушення прав позивача. Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено порушення його прав, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 911/1437/17, постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 910/23396/17. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується згідно ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed