Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

12 січня 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, який зареєстрований 03 липня 2018\~року\~в Республіці Туреччина, міжнародне свідоцтво про укладення шлюбу видане Відділом реєстрації шлюбу муніципалітету [PERSON] , серія [NUMBER] , реєстраційний номер 693, визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 03 липня 2018 року між нею та відповідачем зареєстрований шлюб. В шлюбі у сторін народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Підставою для розірвання шлюбу позивач зазначила різні погляди на шлюб, сім`ю, спільний побут, виховання дитини. Примирення та подальше збереження шлюбу позивач вважає неможливим. 10 березня 2021 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому просив суд у задоволенні позову відмовити. У даному відзиві наведені доводи лише щодо вимог позовної заяви в частині визначення місця проживання дитини. 10 березня 2021 року представником відповідача надано заяву про надання строку для примирення. 29 березня 2021 року позивачем надано до суду заяву про залишення позову без розгляду в частині вимог щодо визначення місця проживання дитини та заперечення проти заяви про надання додаткового строку для примирення. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд справи призначено в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2021 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини залишено без розгляду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2021 року у задоволенні заяви представника відповідача щодо надання строку для примирення відмовлено. Позивач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначив, що відповідач проживає та працює в іншій країні, має обмежену можливість навідувати Україну, у зв`язку з встановленням карантину з причини поширенням гострої респіраторної хвороби\~COVID-19. Відповідач працює та утримує дитину. Відповідач вважає за доцільне відмовити у розірванні шлюбу з підстави наявності у нього бажання щодо примирення та збереження шлюбу. Враховуючи наведені сторонами доводи та категоричне заперечення позивача проти надання додаткового строку для примирення, суд відхилив доводи та аргументи відповідача відносно необхідності надання строку на примирення подружжя, про що була постановлено зазначену вище ухвалу суду. Суд враховує, що позивач звернулась до суду з даним позовом 12 січня 2021 року. Таким чином, з часу звернення позивача до суду з даним позовом і до моменту ухвалення рішення минуло більше пів року. Відповідно, відповідач мав достатній строк для примирення та відновлення відносин з позивачем, проте такого примирення не відбулось. Враховуючи категоричне заперечення позивачем проти будь-яких подальших спроб примирення з відповідачем, доводи позивача щодо окремого проживання подружжя значний час, засади добровільності шлюбу, а також завдання розгляду справи протягом розумного строку, яке випливає із\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~ст. 129 Конституції України,\~ст. 2 ЦПК України, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки відмова у задоволенні позову фактично означає примушування позивача до подальшого перебування в шлюбі з відповідачем, що суперечитиме конституційним засадам добровільності шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 03 липня 2018 року між [PERSON] , (дівоче прізвище « [PERSON] »), [INFO] , та [PERSON] , [INFO] у Республіці Туреччина, що підтверджується міжнародним свідоцтвом про укладення шлюбу видане Відділом реєстрації шлюбу муніципалітету [PERSON] , серія [NUMBER] , реєстраційний номер 693 (а.с. 29). В шлюбі у сторін народилась дитина: [PERSON] , [INFO] . Згідно ст. 16 Закону України\~«Про міжнародне приватне право»\~особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний зв`язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю. Особистим законом особи без громадянства вважається право держави, у якій ця особа має місце проживання, а за його відсутності - місце перебування. Відповідно до ст. 63 Закону України\~«Про міжнародне приватне право»\~припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно ст. 60 Закону України\~«Про міжнародне приватне право», яка має назву\~«Правові наслідки шлюбу», подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Як вбачається з матеріалів справи та досліджених судом документів, позивач є громадкою України та проживає в Україні, а відповідач громадянином Лівану, який проживає в інші країні, зважаючи на що відсутній спільний особистий закон подружжя, також подружжя спільно не обрали право, яке буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, підстави для висновку, що є право держави, з яким обоє з подружжя мають найбільш тісний зв`язок, відсутні, зважаючи на що, в розумінні зазначених вище норм, до припинення шлюбу має застосовуватись право України. Згідно\~ст. 51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 24 Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК) також передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до\~ст. 110 СК, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно\~ст. 112 СК, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, сімейне життя позивача та відповідача не склалось, шлюбно-сімейні відносини сторін припинено, розірвання шлюбу відповідає інтересам позивача. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу порушуватиме засади добровільності шлюбу та суперечитиме інтересам позивача, у зв`язку з чим шлюб підлягає розірванню. З наведених вище підстав суд відхиляє доводи відповідача відносно того, що він заперечує проти розірвання шлюбу та бажає зберегти сім`ю.

Outcome: approved