Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

13.05.2017р. позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь борг у загальному розмірі 174\~398,52 грн., в тому числі: 100 000 грн. основний борг за договором позики; 7\~010,96 грн. 3% річних; 67\~387,56 грн. інфляційного збільшення суми боргу. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 15.05.2014р. між ним та відповідачем було укладено договір позики. За умовами договору позики позивач позичив відповідачеві грошові кошти в сумі 100\~000 грн., які відповідач зобовязувався повернути позивачеві в повному обсязі в строк до 31.12.2014р. На підтвердження укладення договору позики, а також факту одержання грошових коштів відповідач власноруч написав розписку в момент передачі суми позики. Розпискою від 15.05.2014р. відповідач підтверджував отримання ним від позивача грошових коштів в сумі, що обумовлена договором позики. В обумовлену договором дату відповідач суму позики позивачу не повернув. Більш того, відповідач ухиляється від повернення позики і до цього часу. На неодноразові звернення позивача до відповідача з проханням повернути грошові кошти, позичені за договором позики, відповідач відповідає відмовою з посиланням на фінансові проблеми. Так, відповідач має перед позивачем прострочене грошове зобовязання, у звязку з чим останній просить суд стягнути з [PERSON] не тільки суму основного боргу за договором позики у розмірі 100\~000 грн., 3% річних у розмірі 7\~010,96 грн. та інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 67\~387,56 грн. Представник позивача [PERSON] (довіреність від 26.07.2017р. а.с. № 21) в судове засідання не зявилася, 22.11.2017р. надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Окрім того, представник позивача просила суд розглянути справу за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с. № 27). Відповідач [PERSON] в судові засідання, які призначалися на 18.09.2017р. та 22.11.2017р., двічі поспіль не зявився, про дату та час розгляду справи кожного разу був повідомлений належним чином за адресою наданою ВАДР Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області від 16.06.2017р. (а.с. № 13), проте до суду повертаються конверти з відміткою: «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 17, 24), що відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України є належним повідомленням. Крім того, відповідач повідомлявся за допомогою засобів масової інформації, через оголошення у пресі (а.с. № 26). Про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. За ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку глави 8 розділу III ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд розглянув справу за правилами ст. 169 та ч.2 ст. 197 ЦПК України без участі сторін (їх представників) та без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріли справи, наявні у справі докази, вирішивши належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 15.05.2014р. [PERSON] отримав від позивача грошові кошти у розмірі 100 000 грн., які останній зобовязався повернути 31.12.2014р., що підтверджується борговою розпискою, складеною відповідачем, оригінал якої був оглянутий судом 22.11.2017р. (а.с. № 11). В обумовлену договором позики дату відповідач суму позики позивачу не повернув. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. В контексті викладеного, судом встановлено, що спірні правовідносини по справі врегульовані, окрім укладеного між сторонами договору позики, нормами ЦК України. Відповідно до ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтями 525 та 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязань. Нормами статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Статтею 527 ЦК України передбачено зобовязання боржника виконати свій обовязок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобовязанні вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непредявлення такої вимоги. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Нормою статті 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі. Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, в порушення умов укладеного між сторонами договору позики та положень ст. 1049 ЦК України відповідач до цього часу не повернув суму позики позивачу, у звязку з чим має прострочену грошову заборгованість із застосуванням санкцій, встановлених нормами ЦК України. Розрахунок інфляційних втрат: Період заборгованості з 31.12.2014р. по 01.05.2017р.; сума боргу 100\~000 грн.; Сукупний індекс інфляції 1.674; інфляційне збільшення - 67\~387,56 грн. Розрахунок 3% річних: Період прострочення з 31.12.2014р. по 01.05.2017р.; сума боргу 100\~000 грн.; кількість днів прострочення 853; загальна сума процентів 7\~010,96 грн. З огляду на викладене, загальна сума боргу відповідача перед позивачем складає 174\~398,52 грн., в тому числі: 100 000 грн. основний борг за договором позики; 7\~010,96 грн. 3% річних; 67\~387,56 грн. інфляційне збільшення суми боргу. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт отримання відповідачем грошових коштів згідно укладеного договору позики від 15.05.2014р., а також встановлено факт невиконання відповідачем, на відміну від позивача, своїх зобовязань за даним договором позики, аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість та задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 744 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією №0.0.762105532.1 від 11.05.2017р. (а.с. № 2). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved