Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

14 грудня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, [PERSON] з 09 червня 1985 року до теперішнього часу. Під час шлюбу ними був придбаний будинок [ADDRESS] та гараж № [NUMBER] в кооперативі «Олімпійський № 25», які на сьогоднішній день зареєстровані за відповідачем [PERSON] Зазначений будинок належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 червня 1990 року державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Папуш П.С. На даний час вона проживає у даному будинку, веде спільне господарство з відповідачем, оплачує комунальні послуги, проводе поточні ремонти для підтримки будинку у належному вигляді. Проте відповідач у розмовах висловлює думку, що це його будинок, та вона не має до нього ніякого відношення, з чим вона категорично не згодна, оскільки і будинок [ADDRESS], і гараж № [NUMBER] у гаражному кооперативі «Олімпійський 25» в місті Маріуполі були придбані ними під час шлюбу за спільні сумісні кошти. Домовленості з приводу розподілу зазначеного майна між ними не було, шлюбний договір не укладався. Просила суд визнати житловий будинок № [ADDRESS] загальною площею 108, 6 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м. та гараж № [NUMBER] по вулиці Пейзажній в місті Маріуполі, розташований в Автогаражному кооперативі «Олімпійський № 25», спільною сумісною власністю подружжя. Визнати за нею, [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], право власності на 1/2 частину житлового будинку № [ADDRESS] загальною площею 108, 6 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м., та на 1/2 частину гаражу № [NUMBER] по вулиці Пейзажній в місті Маріуполі, розташований в Автогаражному кооперативі «Олімпійський № 25». 25 січня 2018 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, в якій позивачем зазначено лише уточнення обґрунтування заявлених позовних вимог з урахуванням вимог цивільно-процесуального законодавства, без зміни предмету та правових підстав позову. В даній заяві позивач зазначала, що під час укладення договору купівлі-продажу від 26 червня 1990 року у період шлюбу, титульним володільцем будинку з її згоди був зазначений лише чоловік, [PERSON], оскільки на той час між ними були добрі сімейні стосунки. Після купівлі будинку за рахунок спільних коштів будинок було реконструйовано, для чого [PERSON] був отриманий дозвіл Орджонікідзевської районної Ради народних депутатів у вигляді рішення за № 386/3 від 28 серпня 1991 року. У зв'язку з чим право власності на реконструйований житловий будинок загальною площею 108,6 кв.м, житловою площею 40,1 кв.м також зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на ім'я [PERSON], хоча придбаний та реконструйований будинок був під час шлюбу за їх спільні кошти. Також в період шлюбу у 1992 році за спільні кошти ними був побудований гараж № [NUMBER] по вулиці Пейзажній в місті Маріуполі, розташований в Автогаражному кооперативі «Олімпійський 25», який також був оформлений на ім'я [PERSON] На даний час відповідач висловлює думку про те, що у документах тільки він зазначений власником, тому вказане майно є його особистою власністю, у зв'язку з чим вона вимушена звертатись до суду за захистом своїх майнових прав. Зокрема, в уточненій позовній заяві позивач [PERSON] у якості попереднього розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи, зазначала суму сплаченого судового збору за подачу позову у розмірі 640 гривень, та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 1500 гривень, а всього 2 140 гривень. Судові витрати просила стягнути з відповідача. Уточнена позовна заява позивачем [PERSON] одночасно була надіслана відповідачу [PERSON], про що свідчить квитанція про поштове відправлення. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, від якої надійшла заява про розгляд справи без її участі за участі її представника, адвоката [PERSON], уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі на договору про надання правової допомоги та ордеру, до суду не з'явилася, подавши заяву з проханням справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надіславши на адресу суду заяву, в якій зазначив, що уточнені позовні вимоги [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю визнає повністю, просив розгляд справи проводити без його участі. Згідно з п. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову та вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 червня 1985 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 1813, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим Палацом одруження міста Жданова Донецької області 09 червня 1985 року. 26 червня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 557 кв.м., посвідчений державним нотаріусом Третьої державної маріупольської нотаріальної контори П.С. Папуш, та зареєстрований в Маріупольському БТІ за реєстраційним номером 19993 від 17 червня 1994 року. У подальшому рішенням Виконавчого комітету Орджонікідзевської районної ради народних депутатів від 28 серпня 1991 року [PERSON] було надано дозвіл на будівництво та включення до складу домоволодіння нежитлових та господарських будівель, на підставі якого було проведено реконструкцію будинку № 3, розташованого по проспекту Свободи (колишня назва Ленінградський) у місті Маріуполі, що підтверджується технічним паспортом на зазначене домоволодіння, виданим 26 грудня 2017 року на ім'я [PERSON] з урахуванням проведеної реконструкції та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 січня 2018 року. Крім того, згідно даних Маріупольського БТІ, на ім'я [PERSON] видано технічний паспорт від 20 лютого 1992 року, на гараж № [NUMBER], розташований у гаражному кооперативі «Олімпійський 25» по вулиці Пейзажній в місті Маріуполі. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Надавши заяву про визнання позову відповідач [PERSON] не оспорював того факту, що і житловий будинок і гараж були придбані ними з [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В сенсі ч. 1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Таким чином, суд вважає доведеною ту обставину, що спірні житловий будинок та гараж є об'єктами спільної сумісної власності сторін у справі, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Сама по собі реєстрація права власності на житловий будинок і гараж лише на ім'я відповідача не спростовує презумпції належності їх до спільної сумісної власності подружжя. Водночас, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права і свободи чи інтереси інших осіб, що свідчить про досягнення між сторонами домовленості про добровільний розподіл сумісного майна в рівних частках, та відсутності будь-яких інших домовленостей. Зокрема, в уточненій позовній заяві позивач [PERSON] просила судові витрати стягнути з відповідача, зазначаючи за текстом, що попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку з розглядом справи, складається з суми сплаченого судового збору за подачу позову у розмірі 640 гривень, та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 1500 гривень, а всього 2 140 гривень. Так, згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Зокрема ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Водночас, ч. 3 цієї статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Проте позивачем [PERSON] не надано суду ані опису робіт, виконаних адвокатом [PERSON], ані підтвердження про сплату витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 1500 гривень, зазначених в позові. Таким чином, суд вважає, що з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] лише судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок, сплачені позивачем при зверненні до суду, що підтверджується відповідною квитанцією. На підставі викладеного,

Outcome: approved