Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

13 грудня 2018 року позивач звернулась до суду із позовною заявою до Перелюбської сільської ради Корюківського району Чернігівської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Корюківська районна державна нотаріальна контора Чернігівської області, про визнання права власності на спадкове майно та просить: Встановити факт родинних відносин між фізичними особами, а саме: встановити той факт, що померлий [INFO] [PERSON] є її рідним сином; визнати за нею в порядку спадкування право власності на спадкове майно, що належало спадкодавцеві [PERSON], який помер [INFO] року, а саме на: - земельну ділянку площею 3,29 га, рілля, кадастровий номер [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Перелюбської сільської ради Корюківського району Чернігівської області; - земельну ділянку площею 0,72 га, пасовище, кадастровий номер [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Перелюбської сільської ради Корюківського району Чернігівської області. В судове засідання позивач не прибула, в позові просила розгляд справи провести без її участі. Від відповідача в судове засідання подано письмову заяву про слухання справи без їх участі, заперечень не мають. Від Корюківської районної державної нотаріальної контори в судове засідання заперечень не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. По справі встановлено, що [INFO] син позивача [PERSON] у віці 32 роки помер, про що Перелюбської сільської ради Корюківського району Чернігівської області видано свідоцтво про смерть (серія [NUMBER]) та складено 18.06.2007 року відповідний актовий запис № 14. За життя покійний був членом колективного сільськогосподарського підприємства «Зоря» на території Перелюбської сільської ради, тому до спадкового майна належать земельні ділянки (колишня земельна частка (пай), власність на які підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 817264, до яких увійшли земельні ділянки: - земельна ділянка площею 3,29 га, рілля, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, нормативна грошова оцінка на момент смерті 12646,19 грн.; - земельна ділянка площею 0,72 га, пасовище, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, нормативна грошова оцінка на момент смерті 443,41 грн. Саме на дане майно після смерті спадкодавця відкрилась спадщина. На сьогоднішній день фактичним власником спадкового майна є [PERSON] так як після смерті сина прийняла спадщину та вважала, що є повноправним власником земельних ділянок, але коли виявила бажання реалізувати своє право власності, а саме розпорядитися майном, виявилося, що без свідоцтва про право на спадщину вона цього зробити не зможе. Отримати свідоцтво про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, можливо лише після подання нотаріусу правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, а також перевірки нотаріусом відсутності заборони або арешту вказаного майна (п. 4.15 гл. 10 р. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.12 р. № 296/5). Проте виникла така ситуація, що в документах нотаріус виявила розбіжності і потрібно встановити факт родинних відносин із померлим [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження мого сина [PERSON] його батьками на російській мові зазначені «[PERSON]» та «[PERSON]». При отримані паспорта громадянина України її прізвище на українській мові зазначено як «[PERSON]». Прізвище ж її сина в його особистих документах було відображене як «[PERSON]». Таке ж прізвище як «[PERSON]» було вказано і в державному акті на право власності на земельну ділянку, що був виданий на ім'я покійного сина. Також у свідоцтві про смерть її сина його прізвище зазначене як «[PERSON]». На російській мові вони однаково вимовлялися, а українською мовою, у зв'язку з перекладом, отримали деяку відмінність, але залишились співзвучними. Відповідно до ч. ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності, посвідчується свідоцтвом про право на спадщину. При набутті права власності на земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Порядок проставляння відмітки про перехід права власності затверджений Постановою КМУ від 06.05.2009 року №439. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 05.03.2009 року, передбачено вилучення державного акту на право власності на земельну ділянку, на підставі якого відбувся перехід права власності, із справ нотаріальної контори, проставляння відмітки про перехід права власності, та доручення державного акту на право власності на землю до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності. Отримати свідоцтво про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, можливо лише після подання нотаріусу правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, а також перевірки нотаріусом відсутності заборони або арешту вказаного майна. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З викладеного видно, що позивач є спадкоємцем, тобто власником майна померлого і має право успадкувати державний акт на право власності на земельну ділянку, так як відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1225 ЗК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності , якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з вимогами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За таких умов суд вважає, що за даних обставин справи, вимоги позивача про визнання за ним права власності на спадкове майно, не суперечать вимогам діючого законодавства, є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки відповідачем позов визнано під час підготовчого судового засідання до початку розгляду справи по суті, а позивач сплатила 50% відсотків судового збору, що становить 352 грн. 40 коп., тому ці витрати слід залишити за нею.

Outcome: approved