Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

12 травня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Комунального закладу «Дніпропетровський обласний клінічний центр кардіології та кардіохірургії» Дніпропетровської обласної ради про відшкодування шкоди, скасування наказу, анулювання запису у трудовій книжці. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що позивач є інвалідом ІІ групи пори та ходьби. Від серпня 1999 року по серпень 2015 року позивач працював у відповідача на лікаря функціональної діагностики. Навесні 2014 року позивач склав іспити і був рекомендований для присвоєння ІІ кваліфікаційної категорії за спеціальністю «функціональна діагностика». Підтвердити згодом категорію позивач не зміг у звязку з травмою, подальшими операціями й тривалим реабілітаційним періодом. У серпні 2015 року позивача було звільнено за власним бажанням. Між тим, після отримання трудової книжки позивач дізнався, що наказом від 25.05.2015 року його було переведено на посаду лікаря-стажиста функціональної діагностики. Такі дії відповідач пояснив тим, що позивач вчасно не пройшов переатестацію та не підтвердив категорію. На думку позивача, такі дії відповідача повязані із вкрай негативним ставленням до нього керівництва закладу, а наказ виданий з порушенням трудового законодавства. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди (у виді сум, на які зменшилася заробітна плата) шкоди в сумі 200\~000,00 грн., скасування наказу від 25.05.2015 року № 81-к, анулювання запису про переведення на посаду лікаря-стажиста функціональної діагностики у трудовій книжці (а.с.а.с. 1 7). 08 липня 2016 року представник позивача зменшив позовні вимоги, виключивши вимогу про відшкодування матеріальної шкоди. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі, а представник відповідача заперечувала проти його задоволення. Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що від 02.08.1999 року позивач працював у відповідача на посаді лікаря функціональної діагностики у відділенні функціональної діагностики. Від 09.12.2008 року позивачу присвоєно другу кваліфікаційну категорію (а.с. 10). Від 01.11.2008 року позивач має статус інваліда ІІ групи за загальним захворюванням з порушенням функцій опори та ходьби (від 01.11.2010 року безстроково) (а.с.а.с. 9, 59, 72). 07 липня 2014 року позивач за результатами складеного іспиту отримав свідоцтво про проведений передатестаційний цикл «функціональна діагностика» з рекомендацією присвоєння другої кваліфікаційної категорії зі спеціальності «функціональна діагностика» (а.с.а.с. 11, 61). 25 серпня 2014 року позивач зазнав травми у виді вентоподібного перелому на межі середньої та нижньої третин діафізу зі зміщенням дистального уламку дозаду на ширину кортикального шару. Позивачу було накладено гіпс, і до кінця 2014 року він перебував на лікарняному (а.с.а.с. 12, 13, 16). Від 09.02.2015 року по 25.02.2015 року позивач перебував у відділенні травматології та ортопедії № 1 КЗ «Обласна клінічна лікарня імені [PERSON]» з діагнозом «рефрактура н/з лівої великогомілкової кістки», де йому було проведено операцію у виді відкритої репозиції, накостного металоостеосінтезу н/з лівої великогомілкової кістки компресійною пластиною. При цьому позивачу було рекомендовано ходьбу з милицями без опори на ліву ногу до 2,5 місяців (а.с.а.с. 14 16). 25 травня 2015 року позивача на підставі наказу № 81-к було переведено на посаду лікаря-стажиста з функціональної діагностики відділення ультразвукової та функціональної діагностики з пониженням окладу до 9 тарифного розряду (запис № 12 трудової книжки). Позивача із цим наказом ознайомлено не було (а.с.а.с. 10-звор., 18). Від 25.06.2015 року по 25.07.2015 року позивач перебував в основній щорічній відпустці як інвалід ІІ групи (а.с.а.с. 43, 74). Від 27.07.2015 року по 31.07.2015 року позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати (а.с. 45). Від 03.08.2015 року по 07.08.2015 року, від 10.08.2015 року по 14.08.2015 року та від 17.08.2015 року по 21.08.2015 року позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати (а.с. 44). 21 серпня 2015 року позивача було звільнено за власним бажанням згідно зі статтею 38 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) (а.с.а.с. 10-звор., 17). Від 03.10.2015 року по 29.10.2015 року позивач перебував у відділенні травматології та ортопедії № 1 КЗ «Обласна клінічна лікарня імені [PERSON]» з діагнозом «закритий оскольчастий перелом с/з та н/з лівої стегнової кістки із зміщенням уламків», де йому було проведено операцію у виді відкритої репозиції, накостного металоостеосінтезу лівої стегнової кістки пластиною з кутовою стабільністю. При цьому позивачу було рекомендовано ходьбу з милицями без опори на ліву ногу до 3 місяців (а.с. 8). Дотепер позивач рухається з милицями й проходить реабілітацію вдома. Основними доводами позовної заяви є: -запис у трудовій книжці про переведення на посаду лікаря-стажиста обумовив заборону іншим медичним закладам працевлаштувати позивача, що має статус інваліда; -запис у трудовій книжці суперечить висновкам медико-соціальної експертної комісії щодо дозволеного позивачу характеру праці; -переведення позивача на нижчу посаду свідчить про упередженість керівництва відповідача; -переведення позивача на нижчу посаду та внесення відповідного запису до трудової книжки є протиправними, оскільки були вчинені за його відсутності з поважних причин; -переведення позивача на нижчу посаду свідчить про дискримінацію позивача за ознакою інвалідності. Відповідно до абзацу 1 пункту 10 розділу І Положення про порядок проведення атестації лікарів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя від 19.12.1997 року № 359 « Про подальше удосконалення атестації лікарів» (далі Положення) атестація на присвоєння (підтвердження) кваліфікаційних категорій проводиться за бажанням лікаря протягом року після закінчення 5-річного строку від дати попередньої атестації. Лікарі, які не виявили бажання пройти атестацію підлягають атестації лише після проходження стажування. Виходячи із змісту приведеної норми і ураховуючи те, що попередня атестація позивача відбулася 09.12.2008 року, чергова атестація мала відбутися до 09.12.2014 року. При цьому позивач виявив бажання пройти таку атестацію, про що свідчить отримання ним 07.07.2014 року свідоцтва про проведений передатестаційний цикл «функціональна діагностика». Між тим, суд критично ставиться до підстав переведення позивача на посаду лікаря-стажиста непроходження ним чергової атестації. Так, судом встановлено, і не заперечувалося у судових засіданнях представником відповідача, що як до кінця 2014 року, так і до дня звільнення (і дотепер), позивач не був працездатним і проходив курс лікування у звязку з отриманою ним травмою, її рецидивами й післяопераційними ускладненнями, про що свідчать численні письмові докази медичного характеру тощо, отже не мав обєктивної можливості скласти атестаційні іспити. Відтак, оскільки непроходження позивачем чергової атестації було повязано з винятково поважною причиною, обумовленою станом його здоровя, переведення його на посаду лікаря-стажиста й відповідне пониження у категорії та заробітній платі є протиправними. При цьому суд критично ставиться до доводів представника відповідача щодо відсутності у Положенні норми, яка б дозволяла через настання непереборних обставин (таких, як тривала хвороба) відкласти складання атестаційних іспитів, оскільки заборона обмежувати право людини на працю за наявності у неї поважних причин обумовлена загальними засадами трудового законодавства України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. При цьому з обставин, встановлених судом, вбачається, що, незважаючи на закінчення строку для проходження позивачем чергової атестації у грудні 2014 року, відповідач перевів позивача на посаду лікаря-стажиста не одразу, а лише за півроку, ймовірно знайшовши відповідні підстави для відтермінування атестації. Таким чином, за умови непрацездатності (хвороби) позивача, той факт, що відповідач не зачекав на його одужання, а видав наказ № 81-к, є сумнівним та нелогічним. Такий висновок суду дає законні підстави для скасування наказу від 25.05.2015 року № 81-к, яким позивача було переведено на посаду лікаря-стажиста, і внесення відповідних змін до трудової книжки позивача. Разом з цим чинне законодавство не передбачає такого способу захисту порушеного права як анулювання запису у трудовій книжці. Натомість інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (пункт 2.10) визначає такий спосіб, як визнання запису недійсним. Між тим, з аналізу правового змісту запропонованого позивачем способу (анулювання запису) вбачається, що його юридичними наслідками, за змістом позовної заяви, є саме втрата дійсності (недійсність). Згідно з частиною 1 статті 2371 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом було встановлено, що переведення позивача на іншу посаду відбулося з порушенням закону, і таке порушення безумовно вплинуло на його моральний стан. З урахуванням тривалої хвороби позивача, який не видужав й дотепер, суд вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду. Між тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений позивачем, є завищеним, оскільки більшість доводів позовної заяви не знайшли свого підтвердження. Так, обґрунтованість доводів щодо запису у трудовій книжці про переведення на посаду лікаря-стажиста, що обумовив заборону іншим медичним закладам працевлаштувати позивача, що має статус інваліда, та суперечить висновкам медико-соціальної експертної комісії щодо дозволеного позивачу характеру праці, упередженість керівництва відповідача, а також щодо дискримінації позивача за ознакою інвалідності, судом встановлено не було. Відтак, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу про відшкодування моральної шкоди частково, у сумі 50\~000,00 грн. У порядку статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 102,40 грн.

Outcome: partial