Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

13.02.2019 року заступник Генерального прокуратура в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння до [PERSON] , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОК ЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка», [PERSON] , [PERSON] 15.02.2019 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Шкірай М.І. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, в порядку загального позовного провадження. Підготовче провадження закрито 04.12.2019 року. 28.05.2020 року керівником апарату Голосіївського районного суду міста Києва видано розпорядження № 393 про призначення автоматизованого розподілу цивільної справи № 752/3089/19, провадження 2/752/1508/20 на підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу у Голосіївському районному суді м. Києва. Відповідно до повторного автоматизованого розподілу справ у Голосіївському районному суді м. Києва, 04.06.2020 року справа № 752/3089/19, провадження 2/752/1508/20 передана до провадження судді Плахотнюк К.Г. 10.06.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження. В обґрунтування заявлених вимог, позивачем зазначено, що рішенням Київської міської ради від 01.10.2007 року № 355/3189 земельні ділянки загальною площею 74,69 га передано ОКЖК «Котміст» у власність для житлової забудови та у довгострокову оренду. На передані у власність ОКЖК «Котміст» земельні ділянки площами 34 , 3740 га, 30, 5199 га та 0, 2402 га кооперативу видано державні акти, які зареєстровані 08.01.2008 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - ГУ земельних ресурсів КМДА). Вказані земельні ділянки ОКЖК «Котміст» вніс до статутного капіталу ТОВ «Будівельна спілка», що підтверджується рішенням загальних зборів цього товариства від 21.02.2008 року. Земельну ділянку площею 6, 0799 га, яка входила до складу земельної ділянки площею 34, 3740 га, що належала ТОВ «Будівельна спілка», за договором дарування від 29.01.2009 року № 183 відчужено [PERSON] . Останній отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6, 0799 га, який зареєстрований ГУ земельних ресурсів КМДА 27.04.2009 року. У подальшому, [PERSON] поділив вказану земельну ділянку площею 6, 0799 га на 32 земельні ділянки, у зв`язку з чим державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6, 0799 га повернув до ГУ земельних ресурсів КМДА. Водночас [PERSON] отримано 32 державні акти на право власності на ці земельні ділянки, зокрема й акти на чотири спірні земельні ділянки площею по 0, 1970 га кожна, які зареєстровано 17.03.2010 року. За договорами купівлі-продажу від 24.10.2013 року [PERSON] відчужив три спірні земельні ділянки [PERSON] , а одну [PERSON] , який 29.10.2013 року продав її [PERSON] . Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.12.2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 року у справі № 910/3724/14 задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави, визнано недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 року № 355/3189 «Про передачу земельних ділянок ЛКЖК «Котміст» для житлової забудови на 21-му км Столичного Шосе у Голосіївському районі м. Києва», видані ОКЖК «Котміст» державні акти на право власності на земельні ділянки площами 34 , 3740 га, 30 , 5199 га та 0, 2402 га, зареєстровані ГУ земельних ресурсів КМДА 08.01.2008 року, а також відсутнім в ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка», ТОВ «Срібна затока» права власності на спірні земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 року в частині визнання недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 року № 355/3189 про надання земельних ділянок ОКЖК «Котміст», державних актів на право власності на земельні ділянки площами 34 , 3740 га, 30 , 5199 га та 0, 2402 га, а також визнання відсутнім в ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка» права власності на спірні земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , залишено без змін. Рішення суду в цій частині набрало законної сили. Посилаючись на те, що оскільки судовим рішенням встановлено незаконне вибуття з власності територіальної громади м. Києва земельної ділянки площею 34, 3740 га, до складу якої входять чотири спірні земельні ділянки площею по 0,197 га кожна та вказані земельні ділянки протиправно відчужено Київською міською радою поза волею територіальної громади м. Києва, право власності територіальної громади на це майно не припинялося, а відповідно ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] його не набули, земельні ділянки площею по 0, 1970 га кожна, загальною вартістю за нормативно-грошовою оцінкою 9 544 278, 73 грн., на підставі статті 388 ЦК України підлягає витребуванню у [PERSON] на користь Київської міської ради. Відзив [PERSON] на позовну заяву аргументовано тим, що позивачем пропущено строки звернення до суду з позовом з тих підстав, що Київській міській раді і органам прокуратури, зокрема, й заступнику Генерального прокурора України про передачу землі ОКЖК «Котміст» на підставі рішення від 01.10.2007 року № 355/3189 було відомо ще в 2011 році. Просила відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Будучи присутніми у судових засіданнях, представники позивача - заступника Генерального прокурора та Київської міської ради підтримали заявлені позовні вимоги, просили задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позову. Треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОК ЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка», [PERSON] , [PERSON] , у судові засідання не з`являлися, явку своїх представників також не забезпечили, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. Заслухавши думку представників позивача, відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Київської міської ради від 01.10.2007 року № 355/3189 земельні ділянки загальною площею 74,69 га передано ОКЖК «Котміст» у власність для житлової забудови та у довгострокову оренду. На передані у власність ОКЖК «Котміст» земельні ділянки площами 34 , 3740 га, 30, 5199 га та 0, 2402 га кооперативу видано державні акти, які зареєстровані 08.01.2008 року ГУ земельних ресурсів КМДА. Вказані земельні ділянки ОКЖК «Котміст» вніс до статутного капіталу ТОВ «Будівельна спілка», що підтверджується рішенням загальних зборів цього товариства від 21.02.2008 року. Земельну ділянку площею 6, 0799 га, яка входила до складу земельної ділянки площею 34, 3740 га, що належала ТОВ «Будівельна спілка», за договором дарування від 29.01.2009 року № 183 відчужено [PERSON] . Останній отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6, 0799 га, який зареєстрований ГУ земельних ресурсів КМДА 27.04.2009 року. У подальшому, [PERSON] поділив вказану земельну ділянку площею 6, 0799 га на 32 земельні ділянки, у зв`язку з чим державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6, 0799 га повернув до ГУ земельних ресурсів КМДА. Водночас [PERSON] отримано 32 державні акти на право власності на ці земельні ділянки, зокрема й акти на чотири спірні земельні ділянки площею по 0, 1970 га кожна, які зареєстровано 17.03.2010 року. За договорами купівлі-продажу від 24.10.2013 року [PERSON] відчужив три спірні земельні ділянки [PERSON] , а одну [PERSON] , який 29.10.2013 року продав її [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказані земельні ділянки на даний час зареєстровано за [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 24.10.2013 року та 29.10.2013 року. Законність рішення Київської міської ради від 01.10.2007 року № 355/3189 про передачу земельних ділянок ОКЖК «Котміст» для житлової забудови на [ADDRESS] загальною площею 74, 69 га перевірялась у судовому порядку. Постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017 року залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 року в частині визнання недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 року № 355/3189 про надання земельних ділянок ОКЖК «Котміст», державних актів на право власності на земельні ділянки площами 34 , 3740 га, 30 , 5199 га та 0, 2402 га, а також визнання відсутнім в ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка» права власності на спірні земельні ділянки, розташовані по [ADDRESS] . Рішення суду в цій частині набрало законної сили. Стороною відповідачки подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Предметом спору у справі є витребування у [PERSON] чотирьох земельних ділянок площею по 0, 1970 га кожна, які перебувають у власності останньої з 2013 року, на підставі ст. 388 ЦК України. Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, із чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом). Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України). Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула із володіння її власника поза його волею на підставі рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого поза межами його компетенції, яке визнано судовим рішенням недійсним, суд доходить висновку про те, що позивач має право витребувати спірну земельну ділянку від добросовісного набувача [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України. Однак, заявляючи клопотання про застосування строків позовної давності, відповідачка [PERSON] посилалася на те, що про незаконну передачу землі ОКЖК «Котміст» на підставі рішення від 01.10.2007 року № 355/3189 було відомо і Київській міській раді, і органам прокуратури, зокрема й заступнику Генерального прокурора ще в 2011 році, оскільки 15.09.2011 року заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради, Державного агентства земельних ресурсів України було подано позов про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення, в тому числі, і щодо спірних чотирьох земельних ділянок. На підтвердження наведеного надано копію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року (т. 3, а.с. 131-137). У свою чергу, представник позивача, заперечувала проти доводів вказаної заяви, наполягала на тому, що строк не пропущено, оскільки право на звернення з віндикаційним позовом виникло лише з 05.04.2017 року, тому саме ця дата є початком перебігу строку позовної давності. Питання поновлення строку на подачу позову позивачем не порушувалось. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Правилами частини 2 ст. 4 ЦПК України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави у в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до правил ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Разом з тим, згідно з частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Виходячи зі змісту ст. ст. 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову, як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду з заявою про захист державних інтересів. Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є незмінною. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017 року) та ст. 81 діючого ЦПК України (у редакції, чинній з 15.12.2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до правил частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 року у справі № 711/802/17 та від 06.06.2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.10.2018 року року у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України», заява № 5876/15, суд зауважив, що питання наявності «суспільного інтересу» у втручанні тісно пов`язане з пропорційністю втручання тому суд розглянув його у контексті пропорційності (див., рішення у справі «Волчкова та Міронов проти Росії» (Volchkova and Mironov v. Russia), заяви № 45668/05 та № 2292/06, пункт 114, від 28.03.2017 року). Суд вважав несуттєвим, що прокурор нібито не знав про договір 2002 року до 2011 року. Дійсно, після укладення заявником договору у 2002 році державні органи зареєстрували його право власності на придбане майно та ця інформація була доступною у відповідному реєстрі. Іншими словами, державі було відомо або мало бути відомо про договір 2002 року та реєстрацію права власності заявника на спірне майно задовго до 2011 року. Проте держава не реагувала наступні дев`ять років. Суд також урахував про той факт, що у 2007 році ВСУ відмовив у задоволенні подання Генерального прокурора України про перегляд постанови від 17.06.1997 року, якою було залишено без змін рішення від 20.01.1997 року. Крім того, Суд зазначив, що сторони не заперечували, що законність права власності заявника була належним чином перевірена та підтверджена органами державної реєстрації. У зв`язку з цим Суд повторив, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо у разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи (див. рішення у справі «Томіна та інші проти Росії» (Tomina and Others v. Russia), заява № 20578/08 та 19 інших заяв, пункт 39, від 01.12.2016 року). Відповідачка [PERSON] набула чотири спірні земельні ділянки у власність 24.10.2013 року та 29.10.2013 року на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, які відповідно того ж дня зареєстровано в установленому законом порядку. Дійсність правочинів не оспорювалась. Законність відчуження спірних земельних ділянок перевірялась у судовому порядку. Оскільки порушення прав позивача було предметом судового розгляду в іншій справі за позовом прокурора, діючого в інтересах держави в особі Київської міської ради, Державного агентства земельних ресурсів України про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання права власності та відновлення становище, яке існувало до порушення, то позивачу було відомо про таке порушення ще на час звернення з указаним позовом у зазначеній справі - 15.09.2011 року. Встановивши, що про незаконну передачу землі ОКЖК «Котміст» на підставі рішення від 01.10.2007 року № 355/3189, і про те, що з 2013 року саме [PERSON] є власницею спірних земельних ділянок Київській міській раді і органам прокуратури було відомо відповідно ще в 2011 та 2013 роках, суд приходить до висновку, що до поданого 13.02.2019 року заступником Генерального прокурора в інтересах Київської міської ради, права якої порушені позову до [PERSON] , позовна давність має відраховуватись саме з 2013 року. Відповідно до ч. 3 ст 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Прокурор, звертаючись з позовом, не просив поновити строк. Враховуючи подану відповідачкою [PERSON] заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). З урахуванням відмови у задоволенні позову та відповідно до правил ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed