Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

13 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та в цілому складається з будинку літ. «А», загальною площею 139,1 кв. м, житловою площею 80,6 кв. м, сараю літ. «Б», гаражу літ. «Е», укладеного 29 грудня 2015 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]), який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1360; визнання недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,0349 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у тому числі за земельними угіддями: капітальна - 0,0112 га, тимчасова - 0,001 га, прибудинкова територія - 0,0227 га, кадастровий номер [NUMBER], укладений 29 грудня 2015 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]), який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1362. В обґрунтування своєї позовної заяви [PERSON] посилається на те, що 29 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться у [ADDRESS] та в цілому складається з будинку літ. «А», загальною площею 139,1 кв. м, житловою площею 80,6 кв. м, сараю літ. «Б», гаражу літ. «Е», який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1360. У той же день, 29 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було також укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,0349 га, яка знаходиться у [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у тому числі за земельними угіддями: капітальна - 0,0112 га, тимчасова - 0,001 га, прибудинкова територія - 0,0227 га, кадастровий номер [NUMBER], який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1362. Зазначені договори укладались, оскільки у [PERSON] були наявні борги, станом на 2015 рік вони становили у загальному розмірі 310000 доларів США, які вона не мала можливості повернути, тому така ситуація загрожувала їй банкрутством та втратою єдиного житла, яке вона мала намір зберегти, в зв'язку з чим позивачка передала у власність зазначене майно відповідачеві. Позивач [PERSON] та її представник у судовому засіданні підтримали позову заяву. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовної заяви. Також, представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якій посилається на те, що позивач, яка була ФОП та здійснювала господарську діяльність, посилається на борги, при цьому процедуру банкрутства не запровадила. Також, позивач не надала до суду підтвердження того, що кредитори звертались до суду з вимогою щодо стягнення з неї боргів. А також, відповідач вказував на те, що позивачка не задекларувала запозичені кошти кредиторів, що на його думку доводить відсутність підстав для задоволення позову. У відзиві вказано, що відповідач вбачає склад злочину у діях позивача щодо знищення оригіналів розписок. Знищення оригіналів документів на думку відповідача підтверджує їх сфальсифікованість та недостовірність. Також, він вважає, що звернення позивача до правоохоронних органів щодо погроз розправи та підпалення будинку є надуманими. Відповідач у відзиві вказував, що відсутній причинно-наслідковий зв'язок між росписками, банкрутством та оскаржуваними договорами, а також укладення розписок не є обставинами, які слугували підставою для банкрутства. Відповідач вважає, що оскільки [PERSON] мала у власності автомобіль TOYOTA Yaris, 2007 року випуску, але не подарувала цей автомобіль, посилання позивачки на тяжкі обставини є безпідставним, оскільки на нього також можливо звернути стягнення, але були подаровані лише будинок та земельна ділянка, а позивачка не вживала заходів зі стягнення боргів з свого боржника. Крім того, відповідач ставить під сумнів твердження позивачки про те, що з неї вимагали гроші та їй погрожували кредитори, оскільки вона знаючи кредиторів в своїй заяві до поліції не вказала прізвища потенційних вимагачів коштів. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться у [ADDRESS] та в цілому складається з будинку літ. «А», загальною площею 139,1 кв. м, житловою площею 80,6 кв. м, сараю літ. «Б», гаражу літ. «Е», який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1360. У той же день, 29 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було також укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,0349 га, яка знаходиться у [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у тому числі за земельними угіддями: капітальна - 0,0112 га, тимчасова - 0,001 га, прибудинкова територія - 0,0227 га, кадастровий номер [NUMBER], який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1362. Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами ст. 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Водночас, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до приписів ЦК України, зокрема ст. 16 цього Кодексу, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 328 ЦК України чітко прописує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225ЦК України тощо). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперчує його дійсність на підставах встановлених законом , такий правочин може бути визнаний судом недійсними (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі застосування реституції за недійсними договорами одержувач майна за договорами дарування, визнаним недійсним, зобов'язаний повернути власнику майно. Так, [PERSON] була приватним підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ФОП та свідоцтвом платника єдиного податку та мала 2 контейнера (один на одному, один для торгівлі, інший як склад) на Промринку «7-мий кілометр» - торгове місце № 4279, що підтверджується довідкою ТОВ «Промтоварний ринок» № 901 від 31 липня 2018 року. Відповідно до розписки від 01 жовтня 2013 року, [PERSON] позичила 10 000 доларів США у [PERSON] Згідно з договором позики від 23 жовтня 2013 року, [PERSON] позичила у [PERSON] - 800000 грн. (за курсом НБУ 100087 доларів США), які повинна була повернути 23 жовтня 2017 року. Відповідно до розписки від 29 жовтня 2013 року громадянин [PERSON] надав позивачці 1438000 грн. 00 коп., що за курсом НБУ становило 180000 доларів США. 01 листопада 2013 року [PERSON] уклала договір з [PERSON] договір комісії, за яким [PERSON] зобов'язався за дорученням від [PERSON] за винагороду вчинити від свого імені за рахунок Комітента наступні дії: - придбати обладнання для виробництва взуття від імені Комітента загальною вартістю 305450 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на у день укладання договору складало 2441461,85 грн. (курс НБУ за 1 долар США дорівнює 7,993 гривні) у два етапи: - І-й етап закупівлі обладнання на загальну суму 140150 доларів США, що на день укладення договору складає 1120218,95 грн. Термін поставки товару: до 01 березня 2014 року; - ІІ-й етап закупівлі обладнання на загальну суму 165300 доларів США, що на день укладення договору складає 1321242,90 грн. Термін поставки товару: до 01 квітня 2014 року. На виконання договору комісії [PERSON] за розпискою від 01 листопада 2013 року отримав від [PERSON] грошову суму у розмірі 305450 доларів США, що на день укладення договору складало 2441461,85 грн. 16 січня 2014 року [PERSON] позичила 20000 доларів США у [PERSON] згідно розписки, оскільки зазначене обладнання подорожчало на 15 відсотків. Зазначені кошти також були передані [PERSON] Проте, [PERSON] свої зобов'язання до цього часу не виконав. [PERSON] не зверталась з позовними вимогами до [PERSON], оскільки він проживав у Криму, на території якого не здійснюють повноваження органи влади України та не виконуються рішення українських судів. 30 грудня 2015 року [PERSON] зверталася до Київського ВП ГУНП в Одеській області з приводу з приводу вимагання з неї грошей. Дана заява була зареєстрована в Журналі Єдиного обліку Київського ВП за №2015007775 від 30 грудня 2015 року. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2018 року по справі № 520/13290/18 зобов'язано внести дані про кримінальне правопорушення до ЄДРДР. Після цього, а саме 31 грудня 2015 року невідома особа за допомогою пальної суміші намагалася підпалити будинок [PERSON] В зв'язку з чим, [PERSON] 31 грудня 2015 року зверталася до Київського ВП ГУНП в Одеській області з приводу підпалу її будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] До Єдиного Реєстру Досудових Розслідувань 31 грудня 2015 року було внесено данні про те, що 31 грудня 2015 року приблизно о 1.30 годин невстановлена особа, знаходячись за адресою: [ADDRESS] за допомогою пальної суміші намагалася підпалити будинок [PERSON], чим причинила останній матеріальну шкоду на суму 15000 грн. Правова кваліфікація кримінального правопорушення за ст. 194 ч.2 КК України (2001 р.) - Умисне знищення або пошкодження майна, Кримінальне провадження №1201616048000001. Пізніше Кримінальне провадження № 1201616048000001 було об'єднане з кримінальним провадженням № 12015160480007490. 09 березня 2016 року [PERSON] надав заяву, яка посвідчена нотаріусом [PERSON] (Реєстр. № 240) про те, що гр. [PERSON] виконала усі зобов'язання перед громадянином [PERSON], будь-яких матеріальних претензій та майнових вимог, які б стосувалися розрахунків між громадянином [PERSON] та [PERSON] немає, будь-які зобов'язання [PERSON] відсутні, після того, як [PERSON] передала у його власність автомобіль марки «TOYOTA Yaris», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та торгове місце - контейнер на «Промтоварному ринку 7-мий кілометр» № 4279, а також 5000 доларів США. 09 червня 2016 року [PERSON] повернула [PERSON] грошову суму 10 000 доларів США, що підтверджується розпискою. 18 січня 2018 року [PERSON] повернула [PERSON] грошову суму 20 000 доларів США, що підтверджується розпискою, копія якої також була надана разом із позовом. Під час розгляду справи відповідач просив витребувати у позивачки оригінали доказів (розписок). Стосовно надання оригіналів доказів позивачка письмово повідомила суд про те, що деякі оригінали розписок не можуть бути надані, оскільки були знижчені після розрахунку та про вказані обставини було зазначено у позові. А також, у своїх поясненнях представник позивачки в судовому засіданні пояснив, що знищення розписок після розрахунку з кредитором є поширеною практикою у суспільстві. Відповідно до ч.6 ст. 95 ЦПК України, суд не бере до уваги копії документів, оригінали яких позивачка не змогла надати на вимогу відповідача. Разом із тим, відповідач, який був допитаний як свідок не зміг спростувати доказів, які підтверджують обставини, на які посилалася позивачка, а також не навів переконливих фактів на спростування того, що позивачкою після укладення спірних договорів вчинялися дії по поверненню кредиторам майна та грошей в значних сумах, що свідчить про наявність у неї суттєвих боргових зобов'язань, доводить її тяжкий матеріальний стан та загрозу банкрутства на час укладення спірних договорів. Як видно з матеріалів справи після укладення спірних договорів позивачка для того, щоб погасити заборгованість перед громадянином [PERSON] досягла домовленості передати довіреній особі останнього - [PERSON] та визначеним ним особам належного позивачці майна, що було отримане в якості погашення заборгованості та оформлено нотаріально. Громадянин [PERSON], погодившись з пропозицією позивачки та надав [PERSON] довіреність/доручення на представництво його інтересів в Україні з метою отримання заборгованості від [PERSON] Відповідачем не було спростовано те, що 09 березня 2016 року [PERSON] надав заяву, яка була посвідчена нотаріусом [PERSON] (Реєстр. № 240) про те, що гр. [PERSON] виконала усі зобов'язання перед громадянином [PERSON], будь-яких матеріальних претензій та майнових вимог, які б стосувалися розрахунків між громадянином [PERSON] та [PERSON] немає, будь-які зобов'язання [PERSON] відсутні, після того, як [PERSON] передала у його власність автомобіль марки «TOYOTA Yaris», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та торгове місце - контейнер на «Промтоварному ринку 7-мий кілометр» № 4279, а також 5000 доларів США. Про те, що [PERSON] в рахунок погашення заборгованості перед громадянином [PERSON] передала [PERSON] свій автомобіль TOYOTA Yaris, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], передала своє торгове місце - контейнер на «Промтоварному ринку 7-мий кілометр» №4279, а також передала 5 000 доларів США, 09.03.2016 р. [PERSON] було додатково складено розписку, копія якої знаходиться у матеріалах справи. Представник позивачки пояснив, що фактично [PERSON] в рахунок погашення заборгованості перед громадянином [PERSON] передала [PERSON] свій бізнес на «Промтоварному ринку 7-мий кілометр». За час судового розгляду розписка [PERSON] від 09.03.2016 р. про передачу вказаного майна позивачкою на користь громадянина [PERSON], як доказ не спростована стороною відповідача. Також, відповідач не зміг спростувати той факт, що 09 червня 2016 року [PERSON] повернула [PERSON] грошову суму 10 000 доларів США, яка була запозичена нею за розпискою від 01.10.2013 р., що підтверджується розпискою, копія якої надавалася з позовом. Суду також не доведено інше ніж те, що 18 січня 2018 року [PERSON] повернула [PERSON] грошову суму 20 000 доларів США (заборгованість за распискою від 16.01.2014 р.), що підтверджується розпискою, копія якої знаходиться у матеріалах справи. Відповідач в свою чергу не надав вагомих доказів, які б могли переконати суд в іншому. Тому, суд не може погодитись з твердженнями відповідача про те, що у позивачки не було боргів на час укладення спірних договорів. Суд вважає, що в справі є належні та допустимі докази, які спростовують таку думку відповідача, а саме: -розписка [PERSON] від 09.03.2016 р.; -заява [PERSON] від 09.03.16 року, яка посвідчена нотаріусом [PERSON] (Реєстр. № 240) про те, що гр. [PERSON] виконала усі зобов'язання перед громадянином [PERSON]; -розписка [PERSON] від 18 січня 2018 року про повернення [PERSON] грошової суми 20 000 доларів США за борговою розпискою від 16.01.14 р., -розписка [PERSON] від 09 червня 2016 року про те, що [PERSON] повернула йому грошову суму 10 000 доларів США, яка була запозичена нею за розпискою від 01.10.2013 року. Вказані докази підтверджують наявність боргових зобов'язань в суттєвому розмірі на день укладення спірних договорів, що вказує на загрозу банкрутства та втрати житла [PERSON]. На час укладення спірних договорів сума боргових зобов'язань позивачки складала 310 000 доларів США. Вказана сума боргу на думку позивачки перевищувала вартість її майна, вона не могла знайти гроши для розрахунку, і тому внаслідок загрози банкрутства та втрати житла, вона здійснила відчуження такого житла на безоплатній основі своєму сину, тобто на вкрай невигідних для себе умовах. Крім того, на день подання позову та розгляду справи у позивачки наявний борг в сумі 100 000 доларів США перед [PERSON], що за курсом НБУ дорівнює приблизно 2 800 000 гривень, що також не спростовано відповідачем. Тільки в зв'язку з тим, що [PERSON] досягла домовленості з [PERSON] про те, що вона зможе повернути останньому в рахунок погашення боргу суму у розмірі 800 000 гривень і зазначена сума буде повним погашенням її боргу перед [PERSON] за договором позики від 23.10.2013 року в повному обсязі, без урахування індексу інфляції, пені або застосування курсу долара США на день повернення, позивачка отримала вигідну можливість розрахуватися з останнім кредитором. Таким чином, загроза банкрутства та втрати єдиного житла для позивачки була на час укладення спірних договорів, а також залишається реальною та існує на час розгляду справи. Тому, суд вважає, що на час укладення спірних договорів у позивачки були вагомі причини для втрати житла та загрози банкуртсва. Єдиним виходом, який вона для себе знайшла для себе, було переоформлення за договором дарування спірного майна на свого сина, який був єдиною довіреною особою для позивачки. Позивачка вимушена була укласти спірні договори через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, а тому волевиявлення її не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Крім того, як видно з матеріалів справи дії позивачки були направлені на повернення грошей та передачу майна за боргами, при тому, що [PERSON] після укладення спірних договорів не мала у власності будь-якого іншого нерухомого майна та житла, але при цьому вона весь час користувалася спірним будинком та земельною ділянкою та користується на час розгляду справи, що ставить під сумнів добровільність дарування майна відповідачу. А відповідач не проживає у спірному будинку. Крім того, оскільки позивачка спочатку подарувала спірне майно, а після зменшення загрози стягнення майна звернулася з позовом про визнання договорів недійсними також свідчить, що дарування спірного майна відповідачу не відповідало її внутрішній волі, а було зроблено вимушено. Оскільки договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру, тому вони вчинені на вкрай невигідних для умовах для позивачки. Свідок [PERSON], як колишній чоловік позивачки, також не спростував вказаних фактів. Під час допиту вказаний свідок зазначив, що у [PERSON] не було боргів та вона добровільно хотіла подарувати спірне майно відповідачу. Крім того, відповідач [PERSON] був допитаний як свідок, який виклав своє бачення, як версію вказаних подій, зазначивши, що [PERSON] мала намір добровільно подарувати йому спірне майно, а йому не було відомо про борги позивачки, але при цьому докази повернення майна позивачкою в суттєвому розмірі іншим кредиторам також не спростував. Суд вважає, що посилання відповідача [PERSON] щодо недійсності боргів у [PERSON] не знайшли свого підтвердження. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні вказав, що знає про всі справи його матері [PERSON], проте йому не відомо про її борги та не надав зрозумілих пояснень щодо того, чому саме вона передала свій автомобіль та контейнер на «Промтоварному ринку 7-мий кілометр» №4279, а також віддівала борги за розписками. Крім іншого зазначив, що він не визнає вказані позивачкою обставини. З'ясувавши свідчення та заперечення відповідача, який також вказував, що позивачка з 2011 року планувала подарувати йому будинок, суд оцінює їх в сукупності з іншими матеріалами справи та вважає їх такими, що вони не підтверджені належним чином, оскільки у справі відсутні докази того, що позивачка колись планувала добровільно дарувати будинок відповідачу. Представник [PERSON] вказує, що їй протягом 2015 року постійно погрожували розправою та знищенням її майна, що було для неї тяжкою обставиною, а також спонукало позивачку шукати захист та можливість врятувати своє майно. А коли позивачка подарувала спірне нерухоме майно своєму сину посилилися погрози з боку кредиторів, та невстановлена особа за допомогою пальної суміші намагалася підпалити спірний будинок. 30.12.2015 року [PERSON] зверталася до Київського ВП ГУНП в Одеській області з приводу з приводу вимагання з неї грошей. Дана заява була зареєстрована в Журналі Єдиного обліку Київського ВП за №2015007775 від 30.12.2015 року Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2018 року по справі №520/13290/18 зобов'язано внести дані про кримінальне правопорушення до ЄДРДР. Після цього, а саме 31.12.2015 року невідома особа за допомогою пальної суміші намагалася підпалити будинок [PERSON] В зв'язку з чим [PERSON] 31.12.2015 року зверталася до Київського ВП ГУНП в Одеській області з приводу підпалу її будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] До Єдиного Реєстру Досудових Розслідувань 31.12.2015 року було внесено данні про те, що 31.12.2015 року приблизно о 1.30 годин невстановлена особа, знаходячись за адресою: [ADDRESS], за допомогою пальної суміші намагалася підпалити будинок [PERSON], чим причинила останній матеріальну шкоду на суму 15 000 гривень. Таким чином, після укладення спірних договорів 29.12.15 року, будинок, який [PERSON] подарувала сину намагалися підпалити, що посилило реальність загроз, яких вона побоювалася. Вказані кримінальні провадження не розслідувані, і тому правова оцінка вказаним обставинам не надана в межах кримінального провадження, але звернення позивачки до поліції свідчать про те, що вона отримувала погрози та з неї вимагали гроші. Але при цьому суд звертає увагу на те, що позов розглядається в межах заявлених вимог за ст. 233 ЦК України, що виключає застосування ст. 231 ЦК України як до правочинів, які вчинені під впливом насильства. Як видно позивачка уклала договір дарування будинку, який є її житлом та постійним місцем її проживання, а також подарувала земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок. З матеріалів справи вбачається, що після дарування майна відповідачу дії позивачки були направлені на повернення грошей та передачу майна за боргами, при тому, що [PERSON] після укладення спірних договорів не мала у власності будь-якого іншого нерухомого майна та житла, яке вона могла залишити у своїй власності. Також, [PERSON] була членом Товариства «Сонячний» Причал-79» та володіла огородженою територією - земельною ділянкою та використовувала як житлове приміщення контейнери на своъй території. Вона мала право приватизувати вказану земельну ділянку. Для погашення боргів позивачка вирішила переуступити права та отримати грошову компенсацію від нового власника - члена товариства. 09 червня 2016 року [PERSON] з метою отримання компенсації вийшла з членів Товариства «Сонячний» за своєю заявою та за її проханням у члени товариства був включений [PERSON]. Зазначений факт, суд сприймає, як підтвердження дій позивачки по збереженню майна. Таким чином, [PERSON], маючи борги подарувала спірні будинок та земельну ділянку свому сину, а за борги віддала свій бізнес на «Промтоварному ринку 7-мий кілометр», свій автомобіль TOYOTA Yaris, 2007 року випуску, переуступила членство у Товаристві «Сонячний» Причал-79», де володіла огородженою територією та земельною ділянкою, віддавала гроші кредиторам, а собі не залишила ніякого вартісного майна, а на день подання позову та розгляду справи має борг перед [PERSON], що підтверджує обставини, на які вона посилається. Фактично позивачка віддала кредиторам великий обсяг належного їй майна та грошей, а своєму сину подарувала спірну нерухомість, що свідчить про те, що вона діяла свідомо та її дії були направлені з одного боку на збереження від стягнення спірного будинку та земельної ділянки, а з другого боку на повернення боргів кредиторам. При тому, що позивачка діяла добросовісно та від своїх обов'язків перед кредиторами не ухилялася. Спірні будинок та земельну ділянку позивачка подарувала відповідачу, як сину та довіреній особі для того, щоб не втратити єдине житло, яке вона мала намір зберегти від вимог кредиторів. Також, позивачка не отримала будь-якої компенсації укладаючи спірні договори з відповідачем, що свідчить про те, що вказані договори укладені нею на вкрай невігідних умовах. Суду не доведено те, що [PERSON] при інших обставинах все одно би подарувала спірне нерухоме майно відповідачу. Суд приходить до висновку, що у справі відсутні докази того, що позивачка будь-кому планувала дарувати спірне майно, оскільки вона весь час користувалася спірним будинком та земельною ділянкою та користується по теперішній час. Посилання відповідача [PERSON] на те, що [PERSON] не має заборгованості, оскільки кредитори не звертались до суду з відповідними позовними вимогами не береться судом до уваги, оскільки звернення до суду це право кредиторів, а не їх обов'язок. Тому, відсутність звернення кредиторів позивачки до суду не спростовує наявність у неї боргів на момент укладення спірних договорів. А також, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] протягом двох років після укладення спірних договорів розраховувалася з усіма кредиторами крім [PERSON] При цьому позивачка [PERSON] довела наявність у неї заборгованості на час укладення спірних договорів, а відповідач [PERSON] не спростував зазначені твердження. Той факт, що [PERSON] не зверталася до суду з метою стягнення з [PERSON] заборгованості за договором комісії від 01.11.2013 року, суд вважає, що таке право належить виключно позивачці, а той факт, що [PERSON] не має зареєстрованого майна, на яке можливо звернути стягнення є доведеним, оскільки в матеріалах справи знаходиться Витяг з реєстру речових прав на нерухомість на [PERSON] Стосовно інших заперечень відповідача суд зазначає наступне. Відповідач як на підставу відмови у позові вказував на те, що позивачкою не було надано до позову документів обліку та звітності запозичених коштів від кредиторів, як доходів. З цього приводу суд погоджується з позивачкою з приводу того, що розписки по своїй правовій природі відносяться до договорів займу, які укладаються на поворотній основі, а тому вони не є доходом в розумінні ст. 177 розділу IV Податкового Кодексу України. У своєму відзиві представник відповідача також вказував, що він заперечує свою обізнаність про тяжкі обставини та що він сам пропонував позивачці укласти спірні договори. Суд вважає, що необізнаність відповідача як іншої сторони договору про наявність у позивачки великого обсягу боргів, як ознаки тяжких обставин не мають суттєвого правового значення, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 233 ЦК України, обізнаність іншої сторони правочину про наявність тяжкої обставини, якою така сторона скористалась, є підставою для вирішення питання про стягнення з такої сторони моральної шкоди, проте зазначені вимоги позивачем не заявлялись. Крім того, не погоджуючись з позовом відповідач вказував, що позивачка раніше зверталася до суду з вимогами про визнання спірних договорів недійсними з підстав їх фіктивності відповідно до ст. 234 ЦК України. На теперішній час спірні договори фіктивними не визнані, а суд розглядав позовні вимоги, заявлені відповідно до ст. 233 ЦК України. Основною підставою для визнання договорів недійсними за ст. 233 ЦК України є наявність тяжких обставин, які вимусили [PERSON] укласти договори на вкрай невигідних умовах. Якщо би не було тяжких обставин, договори не було б укладено. На думку суду позивачкою доведено наявність тяжких обставини, які стали причиною укладення спірних договорів. Суд також не вбачає зловживань з боку [PERSON], які на думку представника відповідача виразилися у її неодноразових зверненнях до суду з вимогами до [PERSON], оскільки підстави звернення до суду та спосіб захисту обирає виключно позивач, а тяжкій матеріальний стан не може бути підставою для відмови у доступі до правосуддя, що прямо передбачено ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Суд відхиляє заперечення представника відповідача, який в судовому засіданні звертав увагу на те, що позивачка мала інше житло, коли дарувала спірне майно, маючи на увазі, що [PERSON] була членом Товариства «Сонячний» Причал-79» та володіла огородженою територією - земельною ділянкою та використовувала як житлове приміщення контейнеру на своєї території. З цього приводу суд вважає, що використання контейнеру для житла не відповідає житловому законодавству та контейнер не може бути визнаний житлом. Контейнер не відноситься до житлового фонду в розумінні ст. 4 ЖК України, яка встановлює, що житлові будинки, а також жилі приміщення в інших спорудах, що розташовані на території держави, створюють житловий фонд. До житлового фонду не входять нежилі приміщення у житлових будинках, що призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. А стаття 6 ЖК України вказує, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. В матеріалах справи відсутні докази того, що контейнер позивачки у Товаристві «Сонячний» Причал-79» використовувався нею як місце проживання та був основним житлом. Суд вважає, що контейнер не може розглядатися як житлове приміщення, оскільки не віднесений до житлового фонду та не відповідає Державним будівельним та санітарним нормам, які висуваються до житла. (ДБН В.2.2-15:2019 - Житлові будинки. Основні положення або Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**) Наявність іншого житла у позивачки в період укладення спірних договорів за час розгляду справи відповідачем не доведена. Крім того, суд не погоджується з представником відповідача, який у судовому засіданні вказував на те, що суд у рішенні по справі № 521/9257/14-ц (ухвала ВССУ від 25.10.2017р.) дійшов до висновку про те, що наявність боргових зобов'язань дарувальника не може вважатися тяжкою обставиною в розумінні ч.1 ст. 233 та ст. 717 ЦК України. З цього приводу суд, враховуючи думку відповідача звертає увагу на те, що статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи договору дарування зокрема. (Постанова ВСУ від 19.03.2014р. у справі №6-2цс14). Також ст. 233 ЦК України не має вказівки на те, що може бути тяжкою обставиною. У кожному випадку суд з'ясовує обставини справи та надає їм оцінку в залежності від того, як вони впливали на волю особи або сторін правочину та чим вони керувалися в своїх діях. Постанова Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами серед іншого можуть бути загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти правочин. Як видно постанова Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відносить до обставин, які відповідно до статті 233 ЦК України можуть визнаватися тяжкою обставиною не тільки банкрутство, а також і загрозу банкрутства. Суд вважає, що у цій справі [PERSON] довела не тільки наявність боргових зобов'язань на момент укладення спірних договорів, але і загрозу банкрутства та втрати єдиного житла, що є тяжкими обставинами в розумінні ст. 233 ЦК України. Що стосується посилання відповідача [PERSON] щодо того, що позивачка [PERSON] не запровадила процедуру банкротства, що передбачено законодавством, слід вказати наступне. Суд повторює, що Постанова Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами серед іншого можуть бути загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти правочин. Перелік тяжких обставин, зазначених у постанові Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є вичерпним. Як було зазначено постанова Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відносить до обставин, які відповідно до статті 233 ЦК України можуть визнаватися тяжкою обставиною не тільки банкрутство, а також і саму загрозу банкрутства. Банкрутство (від італ.(італійський) bancarotta, буквально - зламана лава, розбитий банк) боргова неспроможність, припинення платежів за борговими зобов'язаннями, неспроможність, крах планів, провал, розорення, нездатність виконати взяті зобов'язання.), Фінансова неспроможність, розорення, що призводить до припинення виплат по боргових зобов'язаннях, Неспроможність, провал у чому-небудь. В цивільному праві відмова або неможливість фізичної або юридичної особи (компанії, фірми) платити кредиторам по своїх боргових зобов'язаннях по мотивах відсутності засобів. Таким чином, в суспільстві термін Банкрутство має широке значення, а позивачка під загрозою банкрутством розуміє свою фінансову неспроможність розрахуватися за борговими зобов'язаннями перед кредиторами. Станом на час укладення спірних договорів 29.12.2015 р. у позивачки нараховувалася заборгованість перед кредиторами, яка дорівнювала 310 000 доларів США. Фактично позивачка не мала можливості погасити борги перед кредиторами, оскільки у 2015 році у неї не вистачало майна та грошей, що вказує на загрозу банкрутства. В зв'язку з чим вона за стягненнями кредиторів могла лишитися всього майна та єдиного житла. Те, що позивачка не зверталася до суду за порушенням справи про банкрутство не свідчить, що в неї не було тяжкого матеріального становища, загрози банкрутства та втрати житла, а також не може бути підставою для відмови у позові. Тому, суд дійшов висновку, що позивачкою доведені тяжкі обставини, які загрожували їй банкрутством та втратою єдиного житла. Для визнання правочину недійсним із підстав «впливу тяжкої обставини» та «вкрай невигідні умови», в сукупності необхідно мати такі підстави, які будуть використанні в суді, як докази, зокрема: 1) наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Суд визнає наявність у [PERSON] боргових зобов'язань в суттєвому розмірі - 310 000 доларів США, як тяжку обставину, яка загрожувала для неї банкрутством та втратою єдиного житла. Суд вбачає причино-наслідковий зв'язок між наявними у позивачки боргами та укладенням спірних договорів дарування, які були оформлені на відповідача, як на довірену особу, які були укладені вимушено з метою усунення або зменшення тяжких обставин для того, щоб врятувати єдине житло позивачки. Таким чином, суд прийшов до висновку, що у позивачки через її неможливість повернути борги кредиторам виникли тяжкі обставини, які реально загрожували їй банкрутством та втратою єдиного житла за вимогами кредиторів, правочини вона вчинила обізнано на вкрай невигідних для себе умовах, без отримання для себе будь-якої матеріальної компенсації, а також правочини вчинені нею на її сина, як на довірену особу усвідомлюючи, що таким чином вона зможе врятувати спірне майно від стягнень кредиторів, тобто такі дії вчинені позивачкою з метою усунення або зменшення тяжких обставин, а також вона не планувала укладати спірні правочини та не вчинила би дарування спірного майна за відсутності тяжких обставин. У п. 5 постанови Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної заяви у повному обсязі. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач була звільнення від сплати судового збору, суд вважає, що слід стягнути з відповідача у дохід держави у розмірі 1409 грн. 60 коп.

Outcome: approved