Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

12 червня 2015 року прокурор Томашпільського району Вінницької області [PERSON] звернувся до суду з цією заявою, в якій просить визнати відумерлою спадщину, що залишилась після смерті [PERSON], яка померла 18 жовтня 1987 року в с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області, що складається житлового будинку загальною площею 30 кв.м. вартістю 11340,00 гривень, який розташований по вул..Радянській, 242 в с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області, а також визнати право власності за державою в особі Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області на житловий будинок загальною площею 30 кв.м. вартістю 11340,00 гривень та розташований по вул..Радянській, 242 в с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області Заяву прокурор району обґрунтував наступним. Прокуратурою Томашпільського району у травні 2015 року проводилося вивчення стану додержання вимог законодавства у сфері захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів під час виявлення, зберігання та реалізації безхазяйного майна та відумерлої спадщини на території Олександрівської сільської ради. Під час вивчення встановлено, що на території Олександрівської сільської ради наявний житловий будинок та земельна ділянка, які входять до складу спадщини [PERSON], яка померла 18 жовтня 1987 року, які повинні бути визнані відумерлою спадщиною. Відповідно до довідки Олександрівської сільської ради від 26 травня 2015 року № 213 [PERSON] являється власником житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 30 кв.м., а також земельної ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,25 га, переданих безкоштовно у приватну власність Олександрівською сільською радою. Відповідно до п.1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» сільським, селищним, міським Радам народних депутатів було встановлено забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Субєктами права на одержання земельних ділянок у приватну власність були громадяни України. Передача земельних ділянок громадянам України проводилася радами, на території яких розташовані земельні ділянки. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», на підставі абз.2 п.1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-У) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу Х доповнено абз.2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-УІ). Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч.3 ст. 116 ЗК). Заявник зазначає, що відсутність правовстановлюючих документів на спадковий будинок повязана з тим, що на час введення в експлуатацію будинку був відсутній правовий механізм щодо обовязкової реєстрації житлових будинків в сільській місцевості. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, обовязковою була реєстрація житлових будинків, які розташовані тільки в містах та селищах міського типу. В сільській же місцевості, в якій розташований будинок, всі відомості про власників житлових будинків та інших обєктів нерухомості заносилися в погосподарські книги виконавчого комітету сільської ради. Сільські ради відповідно до Інструкції з проведення погосподарського обліку, що затверджувалися Міністерством статистики України, один раз на пять років проводять закладку погосподарських книг станом на 1 січня. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюються в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначення року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно ч.3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальної громади села, та згідно ст.. 69 Бюджетного кодексу України до доходів місцевих бюджетів належать кошти від реалізації спадкового майна, власники яких невідомі. Враховуючи інформацію про те, що сільською радою при встановленні наявності такої категорії майна, не використовувався процесуальний порядок визнання спадщини відумерлою, дає підстави вважати, що сільською радою грубо порушуються вимоги чинного законодавства. Так, внаслідок невиконання Олександрівською сільською радою свого обовязку щодо подачі до суду заяви про визнання спадщини відумерлою, вищевказане майно не перейшло у власність територіальної громади та бюджет села недоотримує кошти за її використання, що є порушенням інтересів держави. Окрім того, невжиття посадовим особами Олександрівської сільської ради передбачених законодавством заходів, не сприяє поліпшенню матеріальної основи Олександрівської сільської ради. Визнання спадщини відумерлою дозволить належно використати та розпорядитися майном для суспільних потреб, враховуючи і те, що на території району перебувають особи з тимчасово окупованої території АР Крим та районів проведення анти терористичної операції, які потребують житла та мають право на безпечні умови життя і здоровя та створення належних умов для її постійного чи тимчасового проживання. З урахуванням вищевикладеного прокуратурою району подається заява в інтересах держави в особі Олександрівської сільської ради. Право на звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено ст.. 121 Конституції України, ст..ст. 20, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ст.. ст.. 45, 46 ЦПК України. В судовому засіданні старший прокурор прокуратури Томашпільського району [PERSON] заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у заяві, попросив заяву задовольнити. Представник Олександрівської сільської ради Томашпільського району в судове засідання не зявився, однак секретар Олександрівської сільської ради [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути у відсутність представника сільської ради, заяву підтримує. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділу містобудування та архітектури Томашпільської районної державної адміністрації в судове засідання не зявився, однак начальник відділу містобудування та архітектури Томашпільської РДА [PERSON] подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутність, заяву підтримує. Заслухавши пояснення прокурора Томашпільського району, розглянувши заяви інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно частини 2 цієї статті, заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Частина 3 ст. 1277 ЦК України, передбачає, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Судом встановлено, що на запит прокурора Томашпільського району сільським головою Олександрівської сільської ради було надано відповідь про наявність будинків на території сільської ради, спадкоємці на які відсутні або невідомі. В даному списку значиться і [PERSON], яка проживала [INFO] та померла 18 жовтня 1987 року. [PERSON] відомості підтверджуються і актовим записом про смерть на [PERSON], в якому значиться, що остання померла 18 жовтня 1987 року в с.Олександрівка Томашпільського району. Начальник комунального підприємства Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації [PERSON] на запит прокурора Томашпільського району надав відповідь про те, що на майно, зареєстроване за адресою [INFO], права власності зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, видане Олдександрівською сільською радою 18.01.1989 року. Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 11.06.2015 року, право власності на будинок по вул..Радянській, 242 в с.Олександрівка Томамшпіфльського району Вінницької області відомості відсутні. Як вбачається із погосподарської книги Олександрівської сільської ради, [PERSON] у будинку одиноко. Згідно відповіді державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори [PERSON], спадкова справа після смерті [PERSON] не заведена. Оглянувши матеріали цивільної справи, судом встановлено, що [PERSON] мала правовстановлюючий документ на будинок, а саме свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок. Згідно інформації сільського голови Олександрівської сільської ради [PERSON], будинок по вул. Радянській, 242 в с.Олександрівка загальною площею 30 кв.м. є глинобитним. Вказаний будинок був побудований батьками [PERSON] в 1926 році власними. Біля будинку наявна земельна ділянка, передана у власність гр..[PERSON] в 1993 році для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,25 га, відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, обовязковою була реєстрація житлових будинків, які розташовані тільки в містах та селищах міського типу. В сільській же місцевості, в якій розташований будинок, всі відомості про власників житлових будинків та інших обєктів нерухомості заносилися в погосподарські книги виконавчого комітету сільської ради. Сільські ради відповідно до Інструкції з проведення погосподарського обліку, що затверджувалися Міністерством статистики України, один раз на пять років проводять закладку погосподарських книг станом на 1 січня. Відповідно до п.1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» сільським, селищним, міським Радам народних депутатів було встановлено забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Субєктами права на одержання земельних ділянок у приватну власність були громадяни України. Передача земельних ділянок громадянам України проводилася радами, на території яких розташовані земельні ділянки. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», на підставі абз.2 п.1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-У) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу Х доповнено абз.2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-УІ). Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч.3 ст. 116 ЗК). Враховуючи, що з часу відкриття спадщини померлої [PERSON] пройшло більше ніж один рік, спадкова справа після смерті останньої не заведена, спадкоємці за заповітом та за законом відсутні, спадщина відкрита на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району, відповідно дане спадкове майно, а саме житлового будинку загальною площею 30 кв.м. вартістю 11340,00 гривень, який розташований по вул. Радянській, 242 в с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області, повинно бути визнано відумерлою спадщиною, право власності на вищевказане спадкове майно необхідно визнати за державою в особі Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, а тому суд вважає за необхідне заявлені вимоги прокурора Томашпільського району задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved