Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

14.01.2020 заявник звернулась до суду з заявою, про видачу обмежувального припису, посилаючись на те, що заінтересована особа є чоловіком останньої. [PERSON] та [PERSON] подали в суд заяву про розірвання шлюбу в липні 2019 року та припинили спільне проживання. [PERSON] зазначає, що регулярно піддавалась домашньому насиллю з боку [PERSON] , внаслідок чого неодноразово зверталась до правоохоронних органів. [PERSON] слідкує за [PERSON] та направив їй відеозапис з камери спостереження розташованої на парадному будинку, де проживає [PERSON] з коментарями, що останній слідкує за [PERSON] . Крім того, [PERSON] спричинив останній фізичні ушкодження, а також виламував двері орендованої квартири, внаслідок чого [PERSON] зверталась до правоохоронних органів. Також внаслідок неправомірних дій [PERSON] , останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, насильство в сім`ї. Враховуючи зазначене [PERSON] потребує захисту від фізичного та психологічного домашнього насильства від [PERSON] , у зв`язку з чим звернулась до суду з даною заявою. В судовому засіданні заявник та представник останньої заяву підтримали та просили задовольнити. [PERSON] та представники останнього проти задоволення заяви заперечували, надали письмові заперечення, посилаючись на те, що з боку [PERSON] створюються штучні докази того, що [PERSON] є кривдником, оскільки між останнім та [PERSON] має місце довготривалий конфлікт з приводу того, що [PERSON] перешкоджає [PERSON] бачитися з дитиною. [PERSON] заначив, що встановлення обмежувального припису необхідно [PERSON] для того, щоб позбавити його будь якої можливості приймати участь у виховуванні сина. Також, [PERSON] та представники останнього зазначили, що [PERSON] незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, дана постанова оскаржена в апеляційному порядку, рішення не прийнято. Крім того, всі заяви [PERSON] до правоохоронних органів не дістали кінцевого результату щодо встановлення вчинення [PERSON] протиправних дій по відношенню до [PERSON] . Враховуючи наведене підстави для встановлення обмежувального припису відсутні. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Заявник та заінтересована особа перебувають в шлюбі у зареєстрованому 02.08.2013 /а.с. 8/. З липня 2019 року перебувають на стадії розірвання шлюбу у судовому порядку та проживають окремо. Вказані обставини визнані учасниками справи і ці обставини не викликають обґрунтованого сумніву у судді щодо їх достовірності і зазначені учасниками справи у заявах по суті справи, тому дані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Заявник та [PERSON] мають спільного сина [PERSON] , [INFO] /а.с. 6/. Як вбачається з чисельних відповідей Дарницького УПГУНП в м. Києві між [PERSON] та [PERSON] має місце неврегульований спір щодо участі у вихованні дитини, внаслідок чого [PERSON] неодноразово звертався до правоохоронних органів щодо чинення йому перешкод у спілкуванні з сином з боку [PERSON] /а.с. 61-66/ та до Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві Державної адміністрації з аналогічних питань /а.с. 72 -76/. Зазначені обставини підтверджуються також і зверненнями до правоохоронних органів з боку [PERSON] , яка викликала працівників поліції з приводу протиправних дій [PERSON] , проте за результатами проведення перевірок відповідно до Закону України «Про звернення громадян», не встановлено обставин, які б підтверджували відомості викладені [PERSON] . В свою чергу перевірками встановлено, що між заявником та [PERSON] має місце конфліктна ситуація з приводу участі батька у вихованні сина, зокрема вчинення перешкод у спілкуванні батька з сином. Таким чином, [PERSON] не було притягнуто до відповідальності за вчинення насильства в сім`ї у встановленому законом порядку і рішення з даного приводу не набрали законної сили. Постанова Дарницького районного суду від 04.12.2019 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП не може бути взята до уваги як доказ вчинення насильства по відношенню до [PERSON] , оскільки не набрала законної сили. Крім того, з самої постанови не вбачається встановлених судом обставин вчинення [PERSON] домашнього насильства та не визначено його форму. Оглянутий в судовому засіданні відеозапис з відеокамери, розташованої на будинку де проживає [PERSON] із зображенням того як [PERSON] входить до будинку та коментарями [PERSON] , а також прослуханий запис розмови [PERSON] та [PERSON] , зроблений останньою на мобільний телефон не підтверджують того, що [PERSON] вчинює домашнє насильство. Дані докази не містять дати вказаних подій, і такі поодинокі випадки, зокрема розмова у присутності дитини, також підтверджує наявність конфлікту щодо дитини. Доводи [PERSON] щодо неспроможності даних доказів в частині того, що останній до записаної розмови не причетний не заслуговують на увагу, оскільки повністю підтверджують обставини причини конфлікту описаного вище. Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Заявник не надала доказів, які б можна було б охарактеризувати як психологічне насильство, оскільки розмова [PERSON] та [PERSON] , який допускав по відношенню до [PERSON] словесні образи обумовлена наявністю гострого конфлікту обох сторін з причини наведеної вище. Разом з тим, причина конфліктної ситуації має місце не через протиправну поведінку [PERSON] , а є відповідною емоційною різкою реакцію на оспорювані останнім у встановленому порядку дії [PERSON] . Таким чином вважати, що [PERSON] є постраждалою особою в якої є побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, емоційно невпевнена, нездатна захистити себе або завдано шкоди її психічному здоров`ю підстави відсутні. Згідно п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Заявник не надала належних та допустимих доказів вчинення [PERSON] фізичного насильства по відношенню до неї. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Заявник та представник останньої не надали доказів вірогідності вчинення [PERSON] домашнього насильства, можливе настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Як зазначено вище наразі конфліктна ситуація щодо визначення способу та участі батька у вихованні сина вирішується в межах правового поля і конфліктних ситуацій між [PERSON] та [PERSON] , не виникає. Суд вважає, що в разі дотримання сімейного законодавства [PERSON] та [PERSON] щодо участі у вихованні спільного сина конфілкти і в подальшому не будуть мати місця. У зв`язку з наведеним оцінюючи ризики можливості вчинення протиправних дій (насильства) [PERSON] по відношенню до [PERSON] , суд не вважає вірогідними, а тому легітимна мета застосування обмежувального припису не вбачається. Надаючи оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні в цілому, так і кожного доказу окремо, суд вважає, що доводи заявника не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, вимоги є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed