Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

14 липня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особою, яка втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що їй на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 15 січня 2003 року належить квартира [ADDRESS]. Відповідач по даній справі, який зареєстрований у даній квартирі, є колишнім чоловіком позивача. Рішенням Івано-Франківськ від 16 вересня 2015 року шлюб між ними розірваний. Ще до розірвання шлюбу в травні 2015 року [PERSON], забравши свої особисті речі, добровільно залишив квартиру і виїхав з неї, перестав спілкуватися з позивачем та дітьми. За таких обставин позивач просить визнати відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач не прибула, попередньо подала заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, проте до суду надана заява, в якій позовні вимоги визнав, пояснив, що не проживає у даній квартирі, просив справу слухати у його відсутності. Суд, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 15 січня 2003 року укладений договір купівлі-продажу квартири між [PERSON], Продавцем, та [PERSON], Покупцем, згідно якого Продавець продав, а Покупець купила квартиру [ADDRESS] (а.с. 4). Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають [INFO] квартирі № 68 по вулиці Симоненка в місті Івано-Франківську, та відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Івано-Франківській області, у даній квартирі зареєстрований відповідач (а.с. 6-8, 16). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2015 року, що набрало законної сили 10 листопада 2015 року, розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON], малолітніх дітей залишено проживати з матірю (а.с. 9). Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що \~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-другої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, як зазначено у статті 391 Цивільного кодексу України. У відповідності з положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач заперечила наявність іншої домовленості між нею та відповідачем стосовно обставин права користування спірним житлом. За таких обставин суд вважає доведеними доводи позивача про те, що відсутність відповідача має постійний характер, підстави для визнання причин відсутності відповідача поважними відсутні, тому відповідача [PERSON] необхідно визнати особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 41, 129 Конституції України, статей 391, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved