Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

12 вересня 2017 року [PERSON]., (надалі лізингоодержувач, позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (надалі ТзОВ «Єврокар Україна» або лізингодавець, відповідач) про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу № 3115 від 10.08.2017 року (надалі Договір), укладеного між ним та ТзОВ «Єврокар Україна» недійсним, стягнення з відповідача на його користь грошових коштів в розмірі 18 000.00 грн., 500.00 грн., понесених витрат на правову допомогу при складанні позову та звільнити позивача від сплати судового збору у порядку ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.08.2017 року між ним та ТзОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 3115, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання передати йому придбаний для нього легковий автомобіль, марки «ZAZ Sens», комплектації «Standart», об'єм двигуна 1.3, тип КПП - МТ, привід 4х2, вартістю 6 826.25 доларів США, що становить 176 800.00 грн., на умовах та в порядку передбаченому договором. На виконання умов договору, 10.08.2017 року, позивачем здійснено авансовий платіж на рахунок ТзОВ «Єврокар Україна» в сумі 18 000.00 грн. Вважає, що договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним, оскільки положення Договору не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін, є несправедливими через застосування відповідачем нечесної підприємницької практики і призводять до істотного дисбалансу договірних прав, обов'язків сторін та завдають позивачу шкоди, як споживачеві. Відповідач при укладенні Договору не повідомив позивача про наявність у відповідача ліцензії з надання послуг і перебування на обліку у Національній комісії, посилаючись на ч.1 ст.227 ЦК України. Окремо вважає, що до вказаного Договору слід застосувати загальні положення про найм (оренду) ЦК України, в тому числі і ст.799 ЦК України, яка передбачає нотаріальне посвідчення договорів найму транспортних засобів, а тому недотримання цієї норми закону сторонами тягне за собою нікчемність договору. За таких обставин просить позов задовольнити. Позивач [PERSON]., заявлені у позові вимоги підтримав повністю, із підстав, що наведені у поданому до суду позові. Просить суд розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача - ТзОВ «Єврокар Україна» в судове засідання явки свого представника не забезпечив, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення про завчасне отримання судової повістки. Заяви щодо розгляду у його відсутності та/або відкладення розгляду справи до суду не подав. Заперечення щодо пред'явленого позову до суду не надіслав. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, з якої слідує, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, за відсутності заперечень відповідача, суд вважає вимоги позивача ґрунтовними частково з таких підстав. Так, згідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). У відповідності до вимог ст.ст.10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Приписами ст.57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. А згідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 10 серпня 2017 року між [PERSON]., та ТзОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 3115, згідно до умов якого Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування Лізингоодержувачу транспортний засіб: автомобіль, марки «ZAZ Sens», комплектації «Standart», об'єм двигуна 1.3, тип КПП - МТ, привід 4х2, а Лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі в сумі 157.37 доларів США, що становить 4075.88 грн., та інші платежі згідно з умовами цього Договору, (а.с.5-12). Відповідно до п.8.2. ст.8 Договору вартість предмета лізингу становить 6 826.25 доларів США, що на дату укладення договору в гривневому еквіваленті, згідно обмінного курсу долара США становило 176 800.00 грн. Відповідно до п.1.8 Договору, сторони погодилися укласти даний договір у простій письмовій формі. З п.9.1. Договору фінансового лізингу вбачається, що комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 10%, який Лізингоотримувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення Договору за його організацією протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Комісія за організацію договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які Лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання Предмету лізингу. Згідно з п.9.2 Авансовий платіж складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 23% від вартості Предмета Лізингу зазначеного у даному Договорі та у Додатку №1 до даного Договору. На виконання умов зазначеного Договору [PERSON]., як Лізингоодержувач, 10.08.2017 року перерахував на рахунок відповідача ТзОВ «Єврокар Україна» авансовий платіж у сумі 18 000 грн., 00 коп., (а.с.13). Приписами ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При тому у частині другій ст.215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В силу ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічно у ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). В силу положень ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Ці положення не суперечать також ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. То ж, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно до ст.779 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2766 цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування усіма судами України. За таких обставин, оскільки укладений 10.08.2017 року між [PERSON]., та ТзОВ «Єврокар Україна» Договір є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому його укладення без нотаріального посвідчення суперечить положенням статтей 806 та 779 ЦК України. Відтак, у відповідності до положень ч.1 ст.220 ЦК України укладений між сторонами договір є нікчемним. Згідно з приписами ст.215 ЦК України, нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним судом. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину. З аналізу вищенаведеного випливає, що у разі встановлення підстав вважати правочин нікчемним, суд повинен вказати в резолютивній частині рішення про його нікчемність та застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Таким чином, оскільки, судом встановлено, що оспорюваний договір фінансового лізингу від 10.08.2017 № 3115 є нікчемним, тому підстав для задоволення позову про визнання його недійсним у суду немає. В той же час встановивши нікчемність правочину, слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до п.2 ч.1 ст.216 ЦК України стягнувши з відповідача на користь позивача грошові кошти отримані на виконання цього правочину. А саме слід стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 18 000.00 грн., авансового платежу. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд одночасно не приймає до уваги заявлені позивачем інші підстави недійсності правочину. Зокрема, позивач заявляючи вимоги про визнання недійсним зазначеного договору, також посилається на інші підстави визнання недійсності договору - здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, що призвело до укладення договору на невигідних для позивача умовах за відсутності досягнення згоди сторін щодо усіх істотних умов договору, а також введення його в оману щодо істотних умов договору. Однак, позивач у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України не довів перед судом жодними належними та допустимими доказами факту здійснення щодо нього відповідачем нечесної підприємницької практики, або введення його в оману щодо істотних умов договору. Як встановлено судом, позивач [PERSON]., своїм підписом, на кожній з сторінок оспорюваного договору, підтвердив свою згоду на умови які були викладені в ньому, зокрема щодо предмету лізингу, його вартості, порядку та розміру здійснення лізингових платежів, сплати комісії за організацію договору, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. При цьому, як зазначив позивач у своїй позовній заяві, єдиною причиною, чому він детально не ознайомився з умовами договору під час його укладення стало те, що представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала підписати Договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу, що не підтверджує наявності в діях відповідача будь яких проявів здійснення нечесної підприємницької практики чи приховування від клієнта істотних умов договору. Судом також не беруться до уваги посилання позивача на положення ч.1 ст.227 ЦК України щодо недійсності правочину з підстав його вчинення юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії), оскільки відповідно до ч.4 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про фінансовий лізинг», Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 22.01.2004 № 21, ТзОВ «Єврокар Україна» має право надавати послуги з фінансового лізингу. Також, згідно з п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 913, яка набрала чинності 10 грудня 2016 року, ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) у частині, що стосується суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою. Таким чином, на час укладення договору фінансового лізингу №3115 від 10.08.2017, наявність у відповідача ТзОВ «Єврокар Україна» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг не була обов'язковою. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача 500.00 грн., понесених витрат на правову допомогу при складанні позову, суд вважає дану вимогу позивача обґрунтованою, оскільки у відповідності до ч.1 ст.84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Так, у підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем до суду надано було угоду, укладену між адвокатом [PERSON], та замовником [PERSON]., про надання правової допомоги в цивільній справі від 08.09.2017 року, предметом якої є складання позову та квитанцію № 49 від 08.09.2017 року про понесення таких витрат. Внаслідок чого, у відповідача, в силу статті 84 ЦПК України виникає обов'язок відшкодувати позивачу понесені витрати на правову допомогу. Крім того, у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частин вимог. Оскільки позивача [PERSON]., відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» звільнено від сплати судового збору (ст.22), а його позовні вимоги підлягають задоволенню, з ТзОВ «Єврокар Україна» в дохід держави також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1600.00 грн. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі вищевикладеного та

Outcome: partial