Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

13 квітня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив винести рішення, яким визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позову він зазначив, що йому належить квартира [ADDRESS]. В зазначеній квартирі зареєстровані ще [PERSON] та [PERSON], які не проживають у ній, а лише прописані, тому у нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних платежів. Крім того, реєстрація відповідачів перешкоджає йому в оформленні субсидії, у зв'язку з чим він вимушений звернутися до суду. Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити його у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, причин неявки суду не повідомили. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Павлоградської міської ради у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, причин неявки суду не повідомила. Третя особа - [PERSON] (законний представник дітей) у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши представника позивача та вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS], що підтверджується копією витягу за № 26765431 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 липня 2010 року (арк.с.7). Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У вищезазначеній квартирі, крім власника [PERSON] зареєстровані ще [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], хоча з 2013 року та по теперішній час не проживають у ній, що підтверджується довідкою, яку було складено 06 березня 2017 року головою ОСББ «Гагаріна 17» (арк.с.11). Позивач був опікуном [PERSON] та [PERSON], на підставі рішення Виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 495 та № 496 від 08 червня 2011 року. Однак, 16 грудня 2013 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області (арк.с.20,21) було визнано [PERSON], [INFO], батьком малолітніх дітей [PERSON], [INFO] і змінено прізвище на «[PERSON]» та [PERSON], [INFO] і змінено прізвище на «[PERSON]». Тому, 08 січня 2014 року рішенням Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області було вирішено питання про втрату чинності рішення Виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 495 та № 496 від 08 червня 2011 року та передано малолітніх дітей батькові [PERSON]. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Отже, позивач відповідно до ст.10 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини того, що в квартирі [ADDRESS], відповідачі не проживають більше року, а лише прописані в ній, тому суд вважає слід визнати їх такими, що втратили право користування вищезазначеною квартирою. У задоволені іншої частини позовних вимог необхідно відмовити за їх необґрунтованістю, так як позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку відповідачів не ґрунтується на законі в даному випадку, оскільки питання та підстави для зняття з реєстрації визначені ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на жиле приміщення, або право користування жилим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням є саме по собі достатньої правовою підставою для зняття їх з реєстраційного обліку. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, позивач не просив суд стягнути з відповідачів судові витрати, тому суд вважає, що витрати по сплаті судового збору (арк.с.1) необхідно покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial