Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

13.05.2020 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів до відповідача [PERSON] 27.05.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 28.05.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 23 липня 2020 року. 24.06.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 23.07.2020 року розгляд справи відкладений за клопотання відповідача на 17.08.2020 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 17.08.2020 року в с удовому засіданні оголошена вступна і резолютивна частина рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 08 жовтня 1994 року виконавчим комітетом Пушкарівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 16 та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі заяви і до повноліття дитини В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 08 жовтня 1994 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований виконавчим комітетом Пушкарівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 16. В період шлюбу у них народилося двоє дітей: донька - [PERSON] , 1996 року народження і донька - [PERSON] , [INFO] . На сьогоднішній день вони проживають разом, але шлюбні відносини не підтримують протягом року. Причиною розпаду сімейних відносин стало відсутність взаємопорозуміння між ними, наявність протилежних поглядів на шлюб та сім`ю, що мало наслідком наявність систематичних сварок між ними на ґрунті взаємної неприязні, що призвело до втрати любові та взаємоповаги між ними. На час пред`явлення позову між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо матеріального утримання їх неповнолітньої доньки. Її матеріальне становище не дозволяє самостійно утримувати дитину, що й стало причиною звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також уточнила, що шлюбні відносини з відповідачем вона припинила з травня цього року та підтвердила наявність захворювання (травми) у відповідача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання , суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно поданого відзиву на позовну заяву відповідач позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав, просив розірвати шлюб між ним та позивачкою без надання строку для примирення, вказавши, що шлюбні відносини між ним та позивачкою припинені в травні цього року. Аліменти на утримання доньки просив стягнути в мінімальному розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку посилаючись на те, що в зв`язку із карантинними заходами на запобігання поширенню COVID-19 він втратив роботу та вичерпав ліміти з відкритих йому кредитних рахунків у банківських установах, які витратив на потреби сім`ї. В подальшому при влаштуванні на роботу він отримав травму. А дружина не надала йому необхідної фінансової допомоги, тому він змушений був позичати грошові кошти у своїх знайомих на лікування. Крім того він намагався врегулювати питання щодо матеріального утримання дитини та відкрити на її ім`я пластикову картку Юніора, на яку б він міг перераховувати грошові кошти, щоб дитина мала кишенькові кошти на необхідні їй витрати, але позивачка проти цього категорично заперечувала. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли сімейні правовідносини, пов`язані із розірванням шлюбу та наданням матеріального утримання на дітей. Судом встановлено, що 08 жовтня 1994 року позивач уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований виконавчим комітетом Пушкарівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 16, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: донька - [PERSON] , 1996 року народження, яка на даний час є повнолітньою і донька - [PERSON] , [INFO] ., що підтверджується копіями свідоцтв про народження, в яких сторони записані батьками. Судом встановлено, що шлюбні відносини, ведення спільного господарства та спільне проживання сторони припинили з травня місяця 2020 року, що підтверджено обома сторонами, тому даний факт суд вважає встановленим. Причиною розпаду шлюбних відносин стало те, що між сторонами відсутнє взаємопорозуміння в результаті протилежних поглядів на сімейне життя, що створило неможливі умови для спільного проживання сторін та збереження шлюбних стосунків, та має наслідком втрату любові та взаємоповаги один до одного. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, - чоловіки та жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознаками раси, національності або релігії одружуватись і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання шлюбу. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим, шлюб між сторонами потрібно розірвати так як подальше перебування сторін у шлюбі на думку суду суперечитиме їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України - Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України - Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Обидві сторони наполягають на розірванні шлюбу не надаючи строку для примирення посилаючись на те, що як сім`я вони не існують, тому виходячи із принципу добровільності (вільної згоди чоловіка і жінки) шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше перебування сторін у шлюбі буде мати наслідком примушення сторін до шлюбних відносин, та втратить одну з основних його підстав - добровільність. За вищенаведених обставин суд вважає за можливе прийняти рішення про розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше перебування сторін у шлюбі на думку суду суперечитиме їхнім інтересам та інтересам їхньої неповнолітньої дитини. Дане рішення приймається судом у відповідності із способом захисту обраним позивачем та передбаченим нормами Сімейного кодексу України. Після розірвання шлюбу суд, відповідно до прохання позивачки, вважає за можливе залишити їй прізвище, обране при реєстрації шлюбу - « [PERSON] » Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Враховуючи вину обох із сторін у розірванні шлюбу суд вважає, що понесені судові витрати по сплаті судового збору за необхідне покласти на позивача, а витрати за реєстрацію розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану покласти на відповідача. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Судом встановлено, що на даний час судом ухвалюється рішення про розірвання шлюбу між ними. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини за доводами позивача в добровільному порядку не надає. Будь-яких доказів на спростування даного факту відповідач не надав. Доводи відповідача про те, що ним пропонувалось відкрити банківську картку на ім`я дитини, куди б він міг перераховувати кошти дитині не може бути розцінене судом, як надання відповідачем необхідної матеріальної допомоги на утримання дитини, так як на даний час дитина є ще неповнолітньою, тому матеріально утримати дитину зобов`язанні батьки, а не перекладати даний обов`язок на саму дитину. За таких обставин знайшов своє підтвердження факт порушення прав позивачки, щодо участі другого із подружжя в матеріальному забезпеченні доньки. З чого суд приходить до висновку, що існують підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки відповідно до способу захисту порушених прав, обраному позивачкою та який передбачений нормами Сімейного кодексу України. Так як відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 182 СК України - При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України - Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З наданих відповідачем доказів судом встановлено, що на даний час відповідач не працює та проходить лікування з приводу отриманої травми. Доказів того, що в подальшому відповідач буде позбавлений можливості працювати за станом здоров`я суду не надано, тому суд приходить до висновку, що відповідач не позбавлений можливості матеріально утримувати дитину до досягнення повноліття. Доказів про наявність інших обставин, які враховуються при визначенні розміру аліментів, сторони суду не надали. Позивачем обраний спосіб стягнення аліментів у частці від заробітку відповідача. Тому суд приходить до висновку, що аліменти повинні бути стягнені саме у такий спосіб, оскільки спосіб стягнення аліментів обирається стягувачем аліментів . За наведених обставин суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на ім`я позивачки аліменти на утримання двох дитини в розмірі ј частини всіх видів його заробітку (прибутку), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів в такому розмірі з урахування обов`язку матері матеріально утримувати дитину на думку суду буде необхідною та достатньою для гармонійного розвитку дитини даного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Відповідно до реєстраційного номеру позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 13.05.2020 року. Проте враховуючи той факт, що з 09.06.2020 року відповідач перебував на стаціонарному лікуванні з приводу отриманої травми та на даний час продовжує проходити амбулаторне лікування, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення аліментів з дати ухвалення рішення суду. Тобто судом враховується стан здоров`я відповідача та неможливість його у період з травня по липень 2020 року працювати. Також суд враховує, що в травні місяці сторони ще проживали разом, відповідно ними спільно вирішувалось і питання матеріального забезпечення дитини. Відповідно п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України - Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах платежу за один місяць. Тому суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду про стягнення з відповідача аліментів в межах платежу за один місяць Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в суму 840.80 грн., так як позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до ЗУ «Про судовий збір» . На основі ст. 110, 112, 180, 182, 183, Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved