Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

13 жовтня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач є її колишнім чоловіком однак у вказаному жилі фактично не проживає, реєстрація відповідача створює перешкоди позивачу у реалізації права власності на житло, вона змушена сплачувати щомісячні поточні комунальні рахунки з урахуванням непроживаючої зареєстрованої особи, а тому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивач не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату, місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відзиву від відповідача на позовну заяву [PERSON] до суду також не надходило. На підстав вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд дійшов до наступного. Позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири укладеного 09.09.1997 року. 31 грудня 2011 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23.04.2020 року./а.с.8,9/ З довідки про склад сім`ї [PERSON] вбачається, що відповідач з 19.04.2019 року зареєстрований в належній позивачу квартирі, яка розташована за адресою [ADDRESS] . Факт реєстрації у вказаному помешканні відповідача також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи наданої сектором реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб./а.с.7,13/ Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника квартири і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/10/18. Отже, [PERSON] , будучи чоловіком позивача, проживав у квартирі [ADDRESS] , як член сім`ї власника житла. В подальшому він втратив статус члена сім`ї власника житла, з наявністю якого існувало відповідне сервітутне право, а тому суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] втратив право користування спірним житлом. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. Судові витрати згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved