Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

13 грудня 2019 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовною заявою до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що відповідач за вказаною адресою зареєстрована, але фактично не проживає. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.12.2019 залишено без руху та запропоновано позивачу в триденний строк з дня отримання копії ухвали усунути вказані в ній недоліки. 20.12.2019, на виконання вимог ухвали судді від 16.12.2019 про залишення позовної заяви без руху, позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 08.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 21.01.2020. 21.01.2020 розгляд справи відкладено на 10.02.2020, у зв`язку з неявкою сторін. Позивач та представник позивача у судове засідання 10.02.2020 не з`явилися, у поданій через канцелярію суду письмовій заяві представник позивача просила розглядати справу за її відсутності, зазначивши про підтримку позову, дала згоду на заочний розгляд справи. Відповідач, яка повідомлялася судом про дату, час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов та жодних заяв чи клопотань до суду не подала. За письмовою згодою представника позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України). У відповідності до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належало 3/4 частин квартири [ADDRESS] , а [PERSON] - 1/4 її частини. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 15 січня 2019 року, припинено право власності [PERSON] , зареєстрованої у [ADDRESS] , на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , яке вона набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане 11.07.2016 державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори та зареєстроване у реєстрі за № 1-602, і визнано за [PERSON] , мешканцем [ADDRESS] , право власності на цю частину квартири. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 97 181 (дев`яносто сім тисяч сто вісімдесят одну) грн 00 коп. компенсації вартості 1/4 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 5-8). Таким чином, [PERSON] являється єдиним власником квартири [ADDRESS] , де зареєстрована [PERSON] , що підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області від 03.01.2020. Позивач зазначив, що відповідач у вказаній вище квартирі не проживає, але зареєтрована, що перешкоджає йому розпоряджатися власним майном на свій розсуд. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, вимога позивача про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням з підстав, передбачених частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, підлягає задоволенню. Також, позивач просить стягнути судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу на загальну суму 3 000 грн, попередній розрахунок яких зазначено у акті прийому-передачі виконаних робіт. Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 15, 62 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. Суд встановив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, і тому дійшов висновку про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу. Витрати ж, понесені позивачем на оплату судового збору в розмірі 768,40 грн підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: approved