Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

13.08.2020 р. до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , у якій вона просила визнати заповіт, складений від імені [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. 12.01.2019 р. за реєстровим № 44, - нікчемним. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що відповідач [PERSON] є її рідним братом, а [PERSON] їх матір`ю. [PERSON] померла [INFO] , залишивши заповіт на користь [PERSON] . У спадкову масу ввійшлов житловий будинок по [ADDRESS] . [PERSON] просить визнати цей заповіт нікчемним з наступних підстав. Заповіт був укладений у будинку матері [PERSON] у зв`язку з її поганим станом здоров`я та в присутності свідків. Мати останній час була дуже хвора та прикута до ліжка, тому не могла запросити свідків, щоб були присутні на час посвідчення заповіту. Тому всіх свідків викликав [PERSON] , який є спадкоємцем. Даний заповіт посвідчено 18.01.2018 р. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . При цьому, [PERSON] є падчерка відповідача, яку він виховав як власну дочку, через що вона не могла бути свідком при посвідченні заповіту. Стаття 1253 ЦК України зазначає, що свідками не можуть бути члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом. Падчерка [PERSON] відноситься до кола близьких родичів. Посвідчення заповіту здійснено всупереч Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Правовими підставами позивач вказала статті 1253 і 236 ЦК України (далі - ЦК). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Стаханова М.Д. підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, надавши відзив на позовну заяву. На його думку посилання позивача на ч. 1 п. 1 ст. 3 КПК України та намагання поширити значення терміну на цивільно-правові відносини неправильне. Члени сім`ї не обов`язково є близькими родичами і навпаки, однак КПК України не розмежовує ці поняття, оскільки такий підхід є доцільним саме для кримінального провадження. Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.1999 р. у справі № 5-рп/99 надано офіційне тлумачення терміна «член сім`ї». При цьому визначено (розділено) поняття близькі родичі та інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках, серед яких падчерка. Отже падчерка у цивільному праві це не близький родич, а особа, що перебуває у безпосередніх родинних зв`язках та може бути членом сім`ї. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. також розділяє поняття родичі (баба, дід, прабаба, прадід, повнорідні брат і сестра) та член сім`ї (мачуха, вітчим, які проживають однією сім`єю з малолітніми або неповнолітніми пасинком, падчеркою). З матір`ю [PERSON] - [PERSON] відповідач перебував у шлюбі з 26.12.1992 р. до дня її смерті [INFO] [PERSON] відповідач не удочеряв, однак твердження про відносини між ними як батьком та донькою є безпідставними. Близько 10 років до реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] жили однією сім`єю без шлюбу у житлі [PERSON] у [ADDRESS] , а її донька жила за іншою адресою зі своєю бабусею по лінії матері - [ADDRESS] . Після реєстрації шлюбу відповідач з дружиною продовжили проживати по [ADDRESS] . Орієнтовно 1992-1994 р. з ними проживала [PERSON] , оскільки у неї були тимчасові непорозуміння з бабусею, у цей період вона була підлітком. [PERSON] у цей період не виконував роль батька, адже [PERSON] не потребувала цього від нього. Через пару років [PERSON] повернулась до бабусі. Орієнтовно за чотири роки до смерті дружини [PERSON] та [PERSON] переселились до квартири по [ADDRESS] , жили там з донькою, оскільки матір дружини потребувала допомоги та догляду. Після смерті дружини у 2002 р. [PERSON] переселився до квартири на [ADDRESS] . Станом на 2002 р. [PERSON] мала вік 23 роки, тому залишилась проживати по [ADDRESS] сама. 28.08.2013 р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та має власну сім`ю. Заповіт [PERSON] підписувала зі спливом близько 12 років від припинення спільного проживання з [PERSON] , а тому немає підстав стверджувати, що вона була членом сім`ї та близькою родичкою відповідача. Таким чином [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову та стягнути на його користь витрати за надання професійної правничої допомоги у загальному розмірі 10000 грн. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні фактичні обставини. У провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа № 521/20488/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.06.2020 р., яке набрало законної сили, у зазначеній цивільній справі у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного 12.01.2018 року [PERSON] і посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. - відмовлено. Сторони неодноразово посилались на вказане рішення і справу, в тому числі представником позивача адвокатом Стахановою М.Д. в порядку надання доказів надано протокол судового засідання від 12.03.2020 р., складений в межах справи № 521/20488/19. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.06.2020 р. у справі № 521/20488/19, що також підтверджується наданими доказами у цій справі, встановлено наступне. Сторони по справі є рідними сестрою та братом, а спадкодавець [PERSON] їх рідною матір`ю, що не оспорюється ними та підтверджується відповідними документами, зокрема свідоцтвом про народження [PERSON] серії VII-0999795, [PERSON] серії ГД № 999129. [PERSON] , 1932 року народження, тривалий час, одна проживала в житловому будинку [ADDRESS] , який належав їй на праві приватної власності на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 08.05.2002 р., право власності було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за № 41544 в кн. 282-196. (а.с. 81) 12.01.2018 року [PERSON] підписала заповіт у присутності обраних нею свідків: [PERSON] та [PERSON] . У заповіті [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким спадкоємцем всього її майна, у повному обсязі без будь-яких винятків, призначила свого сина [PERSON] . На звороті заповіту, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І., є примітка нотаріуса про те, що заповіт записаний зі слів [PERSON] , а також у зв`язку з тим, що [PERSON] має вади зору та не може особисто прочитати текст заповіту уголос, за її дорученням, в присутності її та нотаріуса текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними нею свідками [PERSON] та [PERSON] . Заповіт власноручно підписаний заповідачем [PERSON] , свідками у присутності нотаріуса о 13.30. Цей заповіт, посвідчений у будинку [ADDRESS] за місцем фактичного проживання [PERSON] у зв`язку з похилим віком заповідача та неможливістю дістатись до приміщення, яке є робочим місцем нотаріуса. [INFO] у віці 86 років померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . На підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини № 45 від 23.04.2019 року приватним нотаріусом Пачевою І.І. відкрита спадкова справа, яка зареєстрована в спадковому реєстрі за № 19/2019. 09.09.2019 року з заявою про прийняття спадщини за законом № 113 після смерті [PERSON] звернулась [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 23.04.2019 року заповіт [PERSON] від 12.01.2018 року є чинним. (а.с. 58). 02.10.2019 року приватним нотаріусом Пачевою І.І. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Спадщина складається з житлового будинку [ADDRESS] . Таким чином, між сторонами по справі виникли спірні правовідносини щодо визнання заповіту [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. 12.01.2019 р. за реєстровим № 44 нікчемним. Одним із свідків, який був присутнім під час посвідчення заповіту була [PERSON] [PERSON] народилася [INFO] , її батьками записано [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Внаслідок укладення шлюбу з [PERSON] прізвище дружини змінено на « [PERSON] », про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . З 01.02.1997 р. [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] та [PERSON] одружился 26.12.1992 р., на підставі чого видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . [INFO] у віці 51 рік померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] була допитана у якості свідка 12.03.2020 р. у цивільній справі № 521/20488/19. З її показань видно, що [PERSON] доглядав за її матір`ю, допомогав їй у всьому багато років. Під час посвідчення заповіту була свідком за проханням [PERSON] та спадкодавця [PERSON] , яку вона знала. [PERSON] бажала заповісти майно сину. Раніше вона проживала з [PERSON] . З 2005 р проживає окремо. Крім того, [PERSON] була допитана у якості свідка 10.12.2020 р. у даній справі. Відповідно до її показань у [PERSON] була у гостях приблизно 3 рази. [PERSON] їй сказав, що його мати просить її бути свідком при посвідченні заповіту. Після розірвання шлюбу між її батьками і позбавлення матері батьківських прав, вона приблизно з 1982 року жила з бабусею за адресою: [ADDRESS] . З 1994 р. по 1998 р. вона навчалась в училищі і в цей період проживала з матір`ю та її чоловіком [PERSON] у кв. [ADDRESS] . З 1998 року вона постійно проживає в кв. [ADDRESS] . З цього часу до дня смерті матері, яка померла у 2002 році, вони з [PERSON] проживали в цій квартирі, здійснюючи догляд за хворою бабусею. Після смерті матері [PERSON] повернувся в свою квартиру по [ADDRESS] . [PERSON] допомагав ії сплатити кредит, вона йому повернула борг. З 2008 року вона знаходилась у фактичних шлюбних відносинах, а у серпні 2013 року зареєструвала шлюб. До цього часу вона має рідного батька, з яким підтримує родинні стосунки. До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Відповідно до ст. ст. 1217, 1218 ЦК України (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК). Відповідно до ст. 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Цивільний Кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповіт є одностороннім правочином і на нього поширюються загальні правила ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. Частиною першою статті 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. (ч. 1 ст. 216 ЦК) Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Згідно зі статтею 1253 ЦК на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Згідно з пунктом 1 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, заповіт особисто підписує заповідач. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Таким чином, діючим законодавством передбачено випадки, коли заповіт від імені заповідача та за його дорученням може підписати інша особа. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 ст. 12 ЦПК). Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ключовим у справі є питання чи була свідок [PERSON] під час посвідчення заповіту [PERSON] членом сім`ї та близьким родичем спадкоємця за заповітом [PERSON] . З`ясування змісту правових категорій «член сім`ї» та «близький родич» здійснюється судом в цій справі на підставі норм приватного права, в якому містяться загальноприйняті у цій сфері відносин значення термінів. В ЦК України зміст категорії «член сім`ї» не розкривається. Згідно з Сімейним кодексом України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства; сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. В ч. 2 ст. 3 СК України вказується, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Для більш широкого розуміння поняття «член сім`ї» Конституційний Суд України навів у своєму Рішенні від 03 червня 1999 року (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї»). Так, до кола членів сім`ї, наприклад, військовослужбовця, належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні. Членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи за умов постійного проживання разом з суб`єктом права на пільги і ведення з ним спільного господарства, тобто не лише його (її) близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі або особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (неповнорідні брати, сестри; зять, невістка; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Згідно ст. 64, 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо ці особи постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. З наданих суду та досліджених доказів суд вбачає, що [PERSON] , проживала окремо від [PERSON] , має власну сім`ю, рідного батька, вона не пов`язана з [PERSON] спільниим побутом та не веде спільного господарства. Вказані обставини свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї, що виключає можливість задоволення позову з цієї підстави. Крім того, поняття «родич» використовується у різних законах, а отже і у галузях, таким чином має міжгалузевий характер. Така категорія як родичі включає в себе саме такі категорії, як близькі родичі та інші родичі та є загальним поняттям. Такі категорії, як родичі та близькі родичі використовує ЦК України. Так, у ст. 68 ЦК України містяться положення про те, що опікун, його дружина, чоловік та близькі родичі (батьки, діти, брати, сестри) не можуть укладати з підопічним договорів, крім передання майна підопічному у власність за договором дарування або у безоплатне користування за договором позички. Ця стаття за своєю направленістю є близькою до ст. 1253 ЦК України, тому що в них обмежується коло осіб, котрі або не можуть укладати договори з певними особами або не можуть бути свідками при посвідченні заповітів (праочинів) певних осіб. Законодавець прямо визначає осіб, які відносяться до близьких родичів: батьки, діти, брати, сестри. За ч. 1 ст. 1 СК України згадує поняття «родичі» визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Отже, є категорія інші члени сім`ї та можливо інші родичі. У свою чергу іншими родичами будуть всі ті особи, які не входять до поняття «близькі родичі». КПК України від 13.04.2012 у ст. 3 ототожнює такі поняття, як близькі родичі та члени сім`ї це - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Застосування положень кримінально-процесуального та іншого публічного або/та процесуального законодавства до спірних правовідносин неможливе, оскільки ці нормативні акти регулюють публічні, процесуальні правовідносини, а між сторонами по справі виник спір щодо приватних, матеріальних правововідносин. Отже, [PERSON] не є близьким родичем [PERSON] , а тому мала право бути свідком при посвідченні заповіту [PERSON] . Не заслуговують на увагу доводи позивача, що один зі свідків є близьким родичем спадкоємця за заповітом [PERSON] , оскільки позивачем не доведено вказаних обставин. Відомості про свідків внесено до тексту заповіту, свідки є дієздатними особами та не є членами сім`ї та близькими родичами спадкоємця за заповітом. Стороною позивача не доведено, що [PERSON] мала особисту зацікавленість під час підписання заповіту. Суд також враховує, що заповіт складений 12 січня 2018 року, [PERSON] до смерті, яка наступила [INFO] , не оспорювала його будь-яким способом, отримуючи догляд і турботу лише від сина [PERSON] . Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглянув справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Стороною відповідача не доведені обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні як, в цілому, так і кожного доказу окремо, суд прийшов до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні позову. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора сусільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (абзац третій підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Таке рішення на переконання суду буде відповідати засаді справедливості. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, а саме стягнення на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення. До судових дебатів представником позивача адвокатом Чорнуцьким В.П. заявлено про необхідність стягненння на користь відповідача 10000 грн. відкодування витрат на професійну правничу допомогу. Представник позивача адвокат Стаханова М.Д. заперечувала проти задоволення заяви, вказуючи, що не дотримано вимог про стягнення грошових коштів щодо стадії подання такої заяви. Судом встановлено, що згідно договору про надання правової допомоги № 1/23 від 10.09.2020 р. видно, що його укладено між адвокатом Чорнуцьким В.П. (Адвокат) та [PERSON] (Клієнт) (далі - Договір), предметом якого є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення позовів, інших процесуальних документів, представництво інтересів у суді у справі № 521/13093/20 щодо визнання заповіту нікчемним. Відповідно до п. 3.1 Договору розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокатові складає суми, що будуть зазначені у Акті приймання-передачі виконаних послуг за даним Договором. У Акті прийому-передачі виконаних послуг від 14.12.2020 р. за Договором визначено перелік юридичних послуг виконавцем, а саме консультації по 30 хвилин та вартістю 500 грн. кожна, проведені: 10.09.2020 р., 18.09.2020 р., 28.09.2020 р., 06.10.2020 р., 22.10.2020 р., 03.11.2020 р., 16.11.2020 р., 24.11.2020 р., 03.12.2020 р., 10.12.2020 р., загальною вартістю 5000 грн. Крім того, складення відзиву на позовну заяву 14.09.2020 р. тривалістю 5 годин оцінено у 5000 грн. Таким чином, загальна вартість виконаних послуг 10000 грн. Аналогічні відомості про розмір витрат вказано у орієнтовному розрахунку витрат, які вказані у відзиві на позовну заяву, наданому [PERSON] . На підтвердження здійснення оплати у визначеному розмірі додано квитанції до прибуткового касового ордера № 18 від 14.09.2020 р. на суму 5000 грн. (підготовка відзиву) та № 32 від 14.12.2020 р. на суму 5000 грн. (проведення консультацій в рамках виконання Договору), згідно яких грошові кошти сплачено [PERSON] АО «Перша юридична консультація Малиновського району м. Одеси», учасником якого є [PERSON] . Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу (професійну правничу допомогу). Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, оформлені у встановленому законом порядку, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Адвокатом Чорнуцьким В.П. підготовлено лише один процесуальний документ, а саме відзив на позовну заяву. Крім того, [PERSON] був присутнім у судових засіданнях разом з адвокатом Чорнуцьким В.П. Тому суд приймає до уваги відсутність необхідності проведення такої кількості консультацій, зазначених відповідечем, враховуючи, що судові засідання були проведені лише 28.09.2020 р., 22.10.2020 р., 10.12.2020 р. та 14.12.2020 р. за участю адвоката. Отже, проведення консультацій у зазначній кількості та вартості не обґрунтовані. Вказана обставина свідчить про необхідність пропорційного зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь відповідача. Отже, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з конкретних обставин справи, суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру стягнення цих витрат до суми 6000 грн. 00 коп. Така позиція суду ґрунтується також на постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року. (справа № 752/23814/17-ц) На підставі зазначеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved