Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

13 вересня 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно. В обґрунтування вимог зазначили, що 16 травня 2012 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали договір про спільну діяльність, домовившись обєднати власні кошти для придбання цілісного майнового комплексу, що належить підприємству-банкруту ТОВ «Шепетівський цегельний завод» та знаходиться в м.Шепетівці по вул. П'яскорського,6, маючи намір в подальшому розділити обєкти нерухомого майна між учасниками договору в рівних частках, відповідно до грошового вкладу кожного, що становив по 320000 грн. Керівництво спільною діяльністю доручили [PERSON], уповноваживши його на укладення договору купівлі-продажу вказаного майнового комплексу, для чого передбачили можливість видачі довіреності [PERSON] для представництва інтересів сторін. 25 червня 2012 року між [PERSON], що діяв на підставі виданої [PERSON] довіреності, та ліквідатором майна підприємства-банкрута ТОВ «Шепетівський цегельний завод» укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу, право власності на який оформлено на [PERSON] відповідно до умов договору про спільну діяльність. 30 липня 2012 року [PERSON] помер, що стало перешкодою для розподілу спільного майна між учасниками спільної діяльності. Вказуючи на те, що у звязку із смертю [PERSON] договір простого товариства припинився, а відповідач, як дружина померлого, є спадкоємцем першої черги за законом після його смерті, просили позов задовольнити, визнати за ними право спільної часткової власності на 4/5 частини придбаного майна, по 1/5 частині за кожним. Решту 1/5 частину приміщення залишити за відповідачем. В судовому засіданні позивачі, [PERSON], який діяв в своїх інтересах та в інтересах позивача [PERSON] згідно наданої довіреності, [PERSON], [PERSON] позов підтримали, з підстав, викладених у ньому, не заперечили проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України викликалася до суду через оголошення в пресі, про що в матеріалах справи міститься відповідне оголошення, заяви про відкладення слухання справи не подала, уповноваженого представника до суду не направила. За таких обставин, враховуючи згоду позивачів, суд вважає можливим ухвалити у справі заочне рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, відповідно до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч.1 ст.355 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 16 травня 2012 року уклали договір про спільну діяльність, за умовами якого домовились обєднати власні кошти для придбання цілісного майнового комплексу, що належить підприємству-банкруту ТОВ «Шепетівський цегельний завод» та знаходиться в м.Шепетівці по вул. П'яскорського,6 (а.с.14-16). Відповідно до ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобовязуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі обєднання вкладів учасників (просте товариство). Так, для цілей, визначених у договорі простого товариства, сторони зобовязалися внести грошові кошти у спільну діяльність в сумі 320000 грн. кожен, визначивши, що вклади кожного учасника є рівними та становлять 20% від загальної суми (розділ 6). За умовами договору ведення спільних справ здійснюється Сторонами за їх спільною згодою, а керівництво спільною діяльністю доручено Стороні-2 [PERSON], якого уповноважено отримати внески сторін та здійснити необхідні юридичні дії для придбання цілісного майнового комплексу, оформлення договору купівлі-продажу та перерахування коштів. Грошові кошти в сумі по 320000 грн. передані 17 травня 2016 року кожним учасником спільної діяльності [PERSON], що підтверджується оригіналами розписок, виданих [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], копії яких містяться в матеріалах справи (а.с.26-29). Крім того, сторони домовилися, що протягом 45 діб з часу підписання договору, [PERSON], якого уповноважили на керівництво спільною діяльністю мав видати довіреність Стороні-1 [PERSON], що був визначений повноважним представником сторін цього договору (п.5.5. договору). 18 травня 2012 року [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність, зареєстровану в Єдиному реєстрі довіреностей, [PERSON], уповноваживши останнього представляти інтереси довірителя, який в свою чергу, відповідно до укладеного договору про спільну діяльність представляє інтереси сторін договору, в усіх органах з питань придбання та укладання договорів купівлі-продажу, за ціну та на умовах за власним розсудом, будь-яких обєктів нерухомості та обєктів рухомого майна, належного ТОВ «Шепетівський цегельний завод», що розташовані в м.Шепетівці по вул. Пяскорського, 6 (а.с.22,23). 25 червня 2012 року між [PERSON], що діяв на підставі виданої [PERSON] довіреності, та [PERSON], що був призначений постановою Господарського суду Хмельницької області ліквідатором майна підприємства-банкрута ТОВ «Шепетівський цегельний завод», укладено договір купівлі-продажу комплексу загальною площею 10860,1 кв.м., що знаходиться по вул. Пяскорського,6 в м.Шепетівці Хмельницької області та належить ТОВ «Шепетівський цегельний завод», вартістю 1\~520 440,31 (один мільйон пятсот двадцять тисяч чотириста сорок гривень тридцять одна копійка). Вказаний договір в установленому законом порядку посвідчений нотаріально та внесений до Державного реєстру правочинів (а.с.17-19). Як слідує з позовної заяви та пояснень позивачів, право власності на придбане майно було зареєстроване за [PERSON], який керував спільною діяльністю сторін, оскільки в подальшому, сторони мали намір замовити висновок спеціаліста з метою визначення варіантів розподілу майнового комплексу між учасниками спільної діяльності в рівних частках та зареєструвати право власності кожного учасника на його частку, уклавши угоду про розподіл майна у нотаріальній конторі. 30 липня 2012 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-НО № 627174, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьонівського районного управління юстиції у м.Донецьку (а.с.21). Вказаний факт став перешкодою для розподілу спільного майна між учасниками простого товариства. Після смерті [PERSON] заведено спадкову справу, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с.60). Спадкоємцем першої черги за законом є дружина померлого [PERSON] [PERSON], з якою позивачі після спливу шестимісячного строку, визначеного законом для прийняття спадщини, не змогли досягти згоди щодо поділу майна, оскільки остання не оформила свідоцтво про право власності на спадкове майно. В подальшому поділ спільного майна у добровільному порядку став неможливим, оскільки м. Донецьк, де проживає відповідачка, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють в повному обсязі повноважень» входить до вказаного переліку, знаходиться під повним контролем незаконних військових формувань. Відповідно до ст.392 ЦК України власник має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами. За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах. Спір щодо права власності на нерухоме майно виник між позивачами та відповідачем як сторонами та правонаступником сторони договору про спільну діяльність, між сторонами не існує зобовязальних відносин, у звязку із смертю сторони договору [PERSON], позивачі, що є сторонами договору, позбавлені можливості достроково припинити договір про спільну діяльність та поділити майно, що належить їм на праві спільної часткової власності у добровільному порядку. У звязку з чим порушене право позивачів підлягає захисту шляхом визнання права власності на майно у звязку з припиненням договору про спільну діяльність внаслідок смерті фізичної особи учасника простого товариства. Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти. У звязку з чим, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб сторона набула права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту у порядку заявленому позивачем, в даному випадку в порядку, передбаченому ст.1141 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.1141 ЦК України у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. За загальним правилом договір простого товариства припиняється у разі смерті фізичної особи учасника договору простого товариства, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників або заміщення учасника, який його помер його спадкоємцями (п. З ч. 1 ст. 1141 ЦК України). Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Статтею 1131 ЦК України визначена форма та умови договору про спільну діяльність та передбачено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Згідно ст.1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно (ст. 1133 ЦК України) Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення сторонами у належній формі згоди з усіх істотних умов договору. [PERSON] є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Сторонами було дотримано форми укладення договору про сумісну діяльність та досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору. Отже, договір про спільну діяльність від 16 травня 2012 року укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним. За правилами ч.1 ст.1134 ЦК України внесене учасниками майно є частковою власністю учасників, якщо інше не передбачено договором простого товариства або законом. Крім того, як слідує з позовної заяви та пояснень позивачів [PERSON] про спільну діяльність укладався з метою придбання сторонами цілісного майнового комплексу, що є предметом спору, оскільки у кожного із сторін не вистачало коштів на його придбання, а обєкти, що входять до цілісного майнового комплексу не підлягали окремому продажу. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини, тобто в день смерті особи, а згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а тому відповідач є належною стороною, оскільки відповідно до п.27 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р., отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Разом з тим, відповідач має право претендувати на частку у майновому комплексі, що належала [PERSON] у порядку спадкування, а тому позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст.ст.328,355,356,392,629,1130-1134,1141,1296 ЦК України,

Outcome: partial