Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

14.09.2018 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору дарування від 04.02.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Охтирської районної нотаріальної контори Воропай В.В., їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. 06.05.1989 року вона уклала шлюб з відповідачем, та з 03.08.1990 року зареєструвала його у вказаному будинку. Сімейне життя не склалося і 19.06.2012 року рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області шлюб між ними було розірвано. 25 листопада 2014 року відповідач забрав свої речі, виїхав з будинку і з того часу там не проживає, не оплачує комунальні послуги, однак продовжує бути в ньому зареєстрованим. Позивачка вказує, що на даний час вона позбавлена можливості оформити субсидію, оскільки відповідач добровільно не бажає зніматися з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Тому звернулася до суду з вказаним позовом, яким просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим будинком та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали, на ухвалення заочного рішення згодні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, будь-яких заяв, клопотань чи заперечень від нього не надходило, відзиву на позовну заяву не подавав. У зв'язку з цим суд вважає, що про розгляд даної цивільної справи відповідач повідомлений у відповідності до положень ст. 128 ЦПК України. За таких обставин відповідно до положень ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до норм ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів. Ухвалою суду від 14.09.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 08.10.2018 року з повідомленням сторін. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, на підставі договору дарування від 04.02.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Охтирської районної нотаріальної контори Воропай В.В., позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). 06.05.1989 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, та зареєструвала його у вказаному будинку (а.с.6). 03.08.1990 року у вказаному житловому будинку прописаний як чоловік позивачки за її згодою відповідач (а.с.6). 19.06.2012 року рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області шлюб між позивачкою та [PERSON] було розірвано (а.с.9). З матеріалів справи встановлено, що відповідач з 25 листопада 2014 року не проживає за вказаною адресою. Наведене підтверджується матеріалами справи. Згідно довідок Хухрянського старостинського округу Чернеччинської сільської ради №708 від 11.09.2018 року та №02-18/228 від 27.09.2018 року вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 03.08.1990 року, але фактично за вказаною адресою не проживає (а.с.10, 23). Згідно акту обстеження фактичного проживання в будинку [ADDRESS] від 10.09.2018 року, складеного мешканцями [ADDRESS], вбачається, що [PERSON], будучи зареєстрованим у вказаному житловому будинку, фактично в ньому не проживає з 25.11.2014 року (а.с.11). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що право позивачки порушено, оскільки, реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] за даною адресою тягне додаткові витрати з боку позивачки по сплаті за комунальні послуги, вона позбавлена можливості оформити субсидію, не має змоги розпоряджатися нею в повній мірі. Встановлено також, що відповідач не є власником будинку, не є членом сім'ї позивачки, після розірвання шлюбу з 25.11.2014 року не проживає у вказаному будинку. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Згідно ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, встановлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої та частиною четвертою ст.71 цього Кодексу. Окрім того, відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідач у судове засідання не з'явився, будь-яких заперечень суду не надав, доводи позивачки, викладені в позові, суду не спростував. З огляду на встановлені обставини, аналізуючи докази та даючи їм оцінку, вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються наданими у справі доказами, право позивачки порушується як власника житла і підлягає захисту, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, підлягає задоволенню повністю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені позивачкою та документально підтверджені судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 704,80 грн. (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved