Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

13 серпня 2019 року Банк звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Угода) б/н від 16 квітня 2015 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 9 530,82 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підписав угоду, ознайомився із умовами кредитування. Банк свої зобов`язання за Угодою виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому Угодою, а відповідач не сплачував своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Угоди, чим порушив свої зобов`язання. Банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Угодою у розмірі 33 202,81 грн. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог частин 7, 8 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника позивача та відповідача, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Ухвалою від 11 лютого 2020 року суд постановив проводити заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою усіх учасників справи, суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного. З матеріалів справи вбачається, що на підставі Угоди від 16 квітня 2015 року відповідачу було надано кредит у розмірі 9 530,82 грн. на строк 36 місяців, а саме з 16 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Погашення заборгованості повинно було здійснюватися починаючи з 1 по 25 число кожного місяця, позичальник щомісячно повинен сплачувати по 345,78 грн., що підтверджується її копією (а.с. 7). Відповідач погодився з тим, що Угода від 16 квітня 2015 року разом з умовами та правилами, а також тарифами складає між ним та Банком кредитний договір, про що свідчить його підпис на Угоді (зворот а.с. 7). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, в зв`язку з чим має загальну заборгованість по наданому кредиту, яка станом на 15 липня 2019 року складає 33 202,81 грн., з якої 9 213,41 грн. - заборгованість за кредитом, 6 176,40 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 17 391,44 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 421,56 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Угоди, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 5). Інші відомості щодо розміру заборгованості в матеріалах справи відсутні. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано суду доказів на спростування вказаного розрахунку заборгованості. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Тобто, згідно ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, який відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинен враховувати суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем нараховано пеню та комісію за порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту та штраф за порушення позичальником строків платежів. Тобто, АТ КБ «ПриватБанк» за одне й теж саме правопорушення застосовано два види цивільно-правової відповідальності, що є неприпустимим згідно ст. 61 Конституції України. Таким чином, вважаю, що стягненню з відповідача за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту за умовами договору підлягає пеня та комісія, а у стягненні штрафу за порушення строків платежів слід відмовити. За таких обставин приходжу до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за Угодою від 16 квітня 2015 року станом на 15 липня 2019 року у розмірі 32 781,25 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір у розмірі 1 921 грн., що підтверджується платіжним дорученням (а.с. 3). Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено на 98,73 %, а тому з відповідача на користь позивача підлягають присудженню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 896,60 грн.

Outcome: partial