Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

14 лютого 2020 року [PERSON] звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачу на підставі договору дарування частки житлового будинку належить 2/5 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться у [ADDRESS] . У вказаному житловому приміщенні зареєстровані дві особи: син позивача - [PERSON] , [INFO] , та його колишня дружина - [PERSON] , [INFO] . З січня 2019 року відповідач у вказаному житловому приміщенні не проживає, участі в утриманні будинку не приймає. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Відповідач більше одного року без поважних причин не проживає у вищевказаному будинку, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 квітня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у вищевказаній справі та призначено судове засідання. 06 серпня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із заявою, в якій уточнила позовні вимоги, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування 2/5 частини житлового приміщення в будинку [ADDRESS] , яка належить позивачу на підставі договору дарування. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою, в якій просить розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримує, на їх задоволенні наполягає. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу її реєстрації, а також відповідно до вимог ч.10 ст.187 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб - порталі Судової влади України. Згідно ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, в судове засідання без поважних причин двічі не з`явилася, відзиву чи заперечень щодо позовної заяви суду не надала. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній даних та доказів та ухвалити, за результатами її розгляду, заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до договору дарування частки житлового будинку від 23 листопада 2018 року, [PERSON] безоплатно передав у власність, а [PERSON] прийняла в дар 2/5 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться у [ADDRESS] . (а.с. 8-9). Згідно копії витягу № 146696757 від 23 листопада 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є власником 2/5 частини будинку [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно довідки з місця проживання та про склад сім`ї від 29 січня 2020 року № 2226, виданої комітетом самоорганізації населення мікрорайону «Благовісний», в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , зареєстровані її син [PERSON] та його колишня дружина - [PERSON] , яка з січня 2019 року у вказаному домоволодінні не проживає(а.с. 11). Відповідно до відповіді Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 10 грудня 2019 року № 12932-2 про результати розгляду запиту [PERSON] , відповідно до адресної карки особи за адресою: [ADDRESS] , станом на 10 грудня 2019 року зареєстровані дві особи. Відповідно до копії заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2019 року по справі № 712/3501/19, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 09 червня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 145 - розірвано.(а.с. 13). Згідно з актом опитування сусідів від 10 вересня 2019 року, складеного головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Благовісний» Котенко Л.Г., який підписаний [PERSON] що проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована, але не проживає з січня 2019 року(а.с. 5). Згідно з актом опитування сусідів від 9 січня 2019 року, складеного головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Благовісний» Котенко Л.Г., який підписаний [PERSON] що проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована, але не проживає з січня 2019 року, її особисті речі в домоволодінні відсутні (а.с. 5). Відповідно до заяви [PERSON] від 13 серпня 2020 року, яка зареєстрована в 3/5 частини будинку [ADDRESS] , остання підтверджує, що [PERSON] зареєстрована в 2/5 частини будинку [ADDRESS] , проте за вказаною адресою не з`являється, не проживає з січня 2019 року і до цього часу , її речі в домоволодінні відсутні. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 та ч.2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилими приміщеннями нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно правового висновку Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 у справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. В позовній заяві позивач зазначає, що відповідач з нею однією сім`єю не проживає, спільного господарства вони не ведуть, договір найму житлової площі між ними не укладений, відповідач добровільно вибула із частини житлового будинку, що належить позивачу, постійно проживає в іншому не відомому позивачу місці з січня 2019 року, що підтверджується актами опитування сусідів, заявами та довідкою з місця проживання. Доказів, які б свідчили про те, що відповідач після звернення позивача до суду з даним позовом знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , матеріали справи не містять. Крім того, матеріали справи не містять та відповідачем не надано жодного доказу, який свідчить про її проживання в 2/5 частині будинку [ADDRESS] з січня 2019 року або вчинення перешкод будь-якими особами в її проживанні за зареєстрованим місцем проживання. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт постійної відсутності відповідача - [PERSON] , [INFO] , без поважних причин в будинку [ADDRESS] . Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника та/або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У справі Sejdiж and Finci v. Bosnia and Herzegovina (№27996/06 34836/06, рішення від 22 грудня 2009) ЄСПЛ визнав порушенням наявність законодавчо обумовлених передумов, які б перешкоджали Заявнику реалізувати свої права у разі, якщо останній виявить бажання реалізувати свої права у майбутньому. Суд виходив з того, що сукупність об`єктивних обставин справи дозволяє зробити припущення, що існує реальна можливість того, що Заявник може забажати реалізувати свої права у майбутньому (пар. 29). Факт реєстрації відповідача в 2/5 частині будинку [ADDRESS] , яка належить на праві власності позивачу, порушує право власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Позивач самостійно несе витрати, пов`язані з утриманням вказаного домоволодіння. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції №215600456654 від 14 лютого 2020 року, позивачем - [PERSON] при поданні позовної заяви до Соснівського районного суду м. Черкаси про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням сплачено судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений нею при подачі позовної заяви судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.41 Конституції України, згідно ст.ст.15, 16, 182, 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР та

Outcome: approved