Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

13.05.2021 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати незаконним та скасувати наказ № 632 Фонду державного майна України від 15.04.2021 про звільнення [PERSON] з посади виконувача обов`язків директора Державного підприємства «Вирівське» (код за ЄДРПОУ 00729646). Поновити [PERSON] на посаді виконувача обов`язків директора Державного підприємства «Вирівське», в тому числі, але не виключно, шляхом поновлення/внесення змін до відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Фонду державного майна України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 15 000 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі, сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що на підставі наказу Фонду державного майна України №1438 від 28.08.2020 він був призначений виконувачем обов`язків директора Державного підприємства «Вирівське» (далі ДП «Вирівське»). Відповідно до Листка непрацездатності серії АДР №780910 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у період з 01.04.2021 по 16.04.2021 включно. На час відсутності на роботі у зв`язку з хворобою, позивач видав наказ №5 від 01.04.2021 про призначення [PERSON] тимчасово виконуючим обов`язків директора ДП «Вирівське». В період тимчасової непрацездатності позивача, наказом № 632 Фонд державного майна України від 15.04.2021 [PERSON] звільнено з займаної посади. Позивач вважає, що між ним та відповідачем відповідно до ст. 21 КЗпП України було укладено трудовий договір. Посилаючись на вимоги ст. 36 КЗпП України, якою встановлено, що підставою для розірвання трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу на підставі ст. 40-41 КЗпП України, позивач [PERSON] вважає, що він звільнений з ініціативи уповноваженого власником органу. В той же час відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, тому позивач вважає, що звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства. 18.05.2021 ухвалою Київського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання 04.06.2021позивач та представник третьої особи не з`явились, представник відповідача Фонду державного майна України Зучек Є.Н. в судовому засіданні повідомив, що подав відзив на позову заяву, який на час проведення судового засідання на адресу суду не надходив, представник третьої особи ДП «Вирівське» подав заяву про відкладення розгляду справи, оскільки вони не отримали позовної заяви, тому оголошено перерву до 30.06.2021. 08.06.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача, 22.06.2021 до суду надійшли заперечення на позов третьої особи ДП «Вирівське» та заява про розгляд справи без участі представника третьої особи ДП «Вирівське». В судове засідання 30.06.2021 сторони не з`явились, про причину неявки суд не повідомили, в судовому засіданні оголошено перерву до 13.07.2021. 01.07.2021 до суду надійшла заява позивача від 23.06.2021 про відмову від частини позовних вимог, в якій він відмовляється від частини позовних вимог, а саме: щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Фонду державного майна України на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. та середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі. Також позивач подав клопотання про повернення судового збору, в зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог та звільнення позивача від сплати судового збору у справі про поновлення на роботі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.07.2021 задоволено заяву позивача про відмову від частини позовних вимог та відповідно до ст.255 ЦПК України закрито провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Фонду державного майна України на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. та середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі, в частині інших позовних вимог розгляд справи продовжено. Задоволено клопотання позивача про повернення судового збору. Продовжено розгляд справи за позовом [PERSON] до Фонду державного майна України, третя особа: ДП «Вирівське» в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 632 Фонду державного майна України «Про звільнення виконувача обов`язків директора ДП «Вирівське» від 15.04.2021, поновлення [PERSON] на посаді виконувача обов`язків директора ДП «Вирівське». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] , посилаючись на незаконність звільнення позивача 15.04.2021 в період його тимчасової непрацездатності. Також зазначила, що в заяві від 05.08.2020 позивач не давав згоду на укладання строкового трудового договору, з наказом Фонду державного майна України №1438 від 28.08.2020 про призначення [PERSON] виконувачем обов`язків директора ДП «Вирівське», позивач під підпис ознайомлений не був. Оскільки з позивачем не погоджувалось питання щодо укладання строкового трудового договору, вважає, що з позивачем укладено трудовий договір на невизначений строк, а тому його звільнення за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України є незаконним. Позивач подав письмові пояснення, в яких зазначив, що перед призначенням його виконувачем обов`язків директора, він написав заяву, що згоден на призначення його виконувачем обов`язків керівника ДП «Вирівське», але згоди на укладення строкового трудового договору - на строк «До прийняття суб`єктом управління Підприємством рішення про звільнення виконувача обов`язків Підприємства» позивач не давав. Вважає, що його незаконно звільнили на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, так як на цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Трудовий договір з позивачем був укладений всупереч правилам ст.23 КЗпП України, умова про строк є незаконною, тому трудовий договір вважається укладеним на невизначений строк і не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку. [PERSON] був впевнений, що працюватиме виконувачем обов`язків директора ДП «Вирівське» до призначення керівника ДП «Вирівське». Так як керівника ДП «Вирівське» до теперішнього часу не призначено, вважає, що звільнили його незаконно, тим більше з порушенням ч.3 ст.40 КЗпП України в період тимчасової непрацездатності. В разі задоволення позову, просить на підставі п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді виконувача обов`язків директора ДП «Вирівське». В судовому засіданні представник відповідача Фонду державного майна України (далі Фонду) просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на безпідставність позовних вимог. До суду надійшов письмовий відзив на позов, в якому представник відповідача зазначає, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 1365-р «Про передачу єдиних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Фонду державного майна України» прийнято рішення про передачу із сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства до сфери управління Фонду, зокрема, єдиний майновий комплекс ДП «Вирівське» (код за ЄДРПОУ 00729646). Наказом Фонду від 28.08.2020 № 1438 було призначено [PERSON] виконувачем обов`язків директора ДП «Вирівське» з дати видання цього наказу до прийняття суб`єктом управління Підприємством рішення про звільнення виконувача обов`язків або призначення керівника Підприємства у встановленому законом порядку. Наказом Фонду від 15.04.2021 № 632 було звільнено [PERSON] з посади виконувача обов`язків директора ДП «Вирівське» з дати видання наказу на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Наказом Фонду від 15.04.2021 № 642 призначено [PERSON] виконувачем обов`язків директора ДП «Вирівське» з 16.04.2021.Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і З статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. За пунктом 5 ст. 41 КЗпП України підставою для розірвання договору є рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Крім того згідно з п. 10.7.7. статуту ДП «Вирівське» від 01.07.2020 № 1125 до виключної компетенції суб`єкта управління Підприємством відповідно до покладених на нього завдань належить прийняти рішення про припинення повноважень Директора Підприємства. Отже, з урахуванням наведеного вище, Фонд державного майна України мав всі законні підстави видавати наказ від 15.04.2021 № 632. Заборона звільнення у період тимчасової непрацездатності, встановлена частиною третьою статті 40 КЗпП України, не розповсюджується на випадок звільнення за п.2 ч.1ст.36 КЗпП України (закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23). Закінчення терміну дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу або розпорядження про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто відсутність ініціативи встановити трудові відносини. В такому випадку звільнення має бути проведено саме на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України - закінчення строку дії контракту. Представник третьої особи ДП «Вирівське» в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву, в якій просив розгляд справи провести без участі представника ДП «Вирівське», тому суд розглядає справу за відсутності представника третьої особи. В письмових запереченнях на позов [PERSON] представник ДП «Вирівське» зазначає, що Наказом Фонду державного майна України №632 від 15.04.2021 «Про звільнення виконувача обов`язків директора ДП «Вирівське» [PERSON] звільнено з посади 15.04.2021 відповідно до п.2 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України. Відповідно до наказу Фонду №1438 від 28.08.2020 [PERSON] був призначений на посаду виконувачем обов`язків директора ДП «Вирівське» з дати видання наказу до прийняття суб`єктом управління Підприємством рішення про звільнення виконувача обов`язків Підприємства або призначення керівника Підприємства у встановленому законодавством порядку, тому представник третьої особи вважає, що між позивачем та Фондом державного майна України було укладено строковий трудовий договір, строк якого закінчувався з моменту прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління, а відтак [PERSON] мав усвідомлювати, що він виконуватиме такі обов`язки тимчасово до прийняття суб`єктом управління Підприємством рішення про звільнення виконувача обов`язків Підприємства або призначення керівника Підприємства у встановленому законодавством порядку. Оскільки, в даному випадку був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого визначався настанням юридичного факту - прийняттям відповідного рішення уповноваженим органом управління, а у встановленому законодавством порядку позивач не був призначений на посаду директора підприємства, тому його звільнення з урахуванням змісту наказу про призначення відповідає пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Наказ про звільнення позивача видано 15.04.2021, тобто у період, коли позивач був непрацездатний відповідно копії листка непрацездатності АДР №780910, але оригінал даного листка непрацездатності не був поданий до ДП «Вирівське», а так є сумніви, щодо наявності оригіналу даного документу. Оскільки, позивач звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, відповідно до вимог законодавства, відсутні підстави для його поновлення, тому просять відмовити в задоволені позову. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 1365-р «Про передачу єдиних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Фонду державного майна України» прийнято рішення про передачу із сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства до сфери управління Фонду, зокрема, єдиний майновий комплекс ДП «Вирівське» (код за ЄДРПОУ 00729646). Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про прийняття працівника на роботу, що встановлено ч. 3 ст. 24 КЗпП України. Наказом Фонду державного майна України №1438 від 28.08.2020 [PERSON] призначено виконувачем обов`язків директора Державного підприємства «Вирівське» з дати видання цього наказу до прийняття суб`єктом управління Підприємством рішення про звільнення виконувача обов`язків Підприємства або призначення керівника Підприємства у встановлено законодавством порядку. 07.04.2021 наказом Фонду державного майна України № 579 «Про проведення конкурсного відбору претендентів на заміщення вакантної посади директора Державного підприємства «Вирівське», оголошено конкурсний відбір претендента на заміщення вакантної посади директора ДП «Вирівське». До теперішнього часу конкурсний відбір претендента на заміщення вакантної посади директора ДП «Вирівське» не проведено. 15.04.2021 наказом Фонду державного майна України № 632 позивача [PERSON] звільнено з посади виконувача обов`язків директора Державного підприємства «Вирівське» на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Підставою припинення трудового договору згідно п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України є закінчення строку на який його укладено (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. В наказі Фонду державного майна України №1438 від 28.08.2020, яким позивач [PERSON] призначався виконувачем обов`язків директора Державного підприємства «Вирівське», зазначається, що він укладений на строк з 28 серпня 2020 року до прийняття суб`єктом управління Підприємством рішення про звільнення виконувача обов`язків Підприємства або призначення керівника Підприємства у встановлено законодавством порядку. Вказаний наказ № 1438 містить відомості про строк дії трудового договору, а саме: або до прийняття суб`єктом управління Підприємством рішення про звільнення виконувача обов`язків Підприємства, або до призначення керівника Підприємства у встановлено законодавством порядку. В той же час, в заяві від 05.08.2020 [PERSON] про надання згоди на призначення його виконувачем обов`язків керівника Державного підприємства «Вирівське», відсутні відомості про те, що [PERSON] погоджувався на укладання з ним строкового трудового договору та не зазначається будь який строк такого договору. На підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст.21 КЗпП України). Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Тобто ст. 23 КЗпП України визначено, що строковий трудовий договір може бути укладений тільки за погодженням сторін. Якщо ж строковий трудовий договір укладено без додержання вимог статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку. Таким чином, укладення строкового трудового договору можливе тільки за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим. Позивач зазначає, що з ним не погоджувалось питання укладання саме строкового трудового договору на строк - «До прийняття суб`єктом управління Підприємством рішення про звільнення виконувача обов`язків Підприємства», тому він був впевнений, що укладений з ним трудовий договір діятиме до призначення керівника ДП «Вирівське» за наслідками проведення конкурсного відбору претендентів на заміщення вакантної посади директора ДП «Вирівське». Доказів того, що при укладанні з позивачем трудового договору, з ним погоджувалось, що договір укладається на строк - «До прийняття суб`єктом управління Підприємством рішення про звільнення виконувача обов`язків Підприємства», суду не надано. Строк є істотної умовою трудового договору, відсутність строку є підставою вважати, що з працівником укладено безстроковий трудовий договір. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. В свою чергу, певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, є терміном. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Наказ Фонду державного майна України № 1438 від 28.08.2020 не містить вказівку ні на календарну дату - 15.04.2021 року (дата звільнення позивача), ні на подію, яка має неминуче настати. Вказаний у цьому наказі строк - «До прийняття суб`єктом управління Підприємством рішення про звільнення виконувача обов`язків Підприємства», обумовлюється вказівкою на дію суб`єкта правовідносин - до прийняття суб`єктом управління Підприємством рішення про звільнення виконувача обов`язків Підприємства, що суперечить вищенаведеним нормам права. Враховуючи викладене, доводи відповідача про те, що з [PERSON] було укладено строковий договір із строком - «До прийняття суб`єктом управління Підприємством рішення про звільнення виконувача обов`язків Підприємства», є помилковим. Наказом Фонду державного майна України №1438 від 28.08.2020 також передбачалось призначення [PERSON] виконувачем обов`язків директора ДП «Вирівське» до призначення керівника Підприємства у встановлено законодавством порядку. Проте, призначення керівника ДП «Вирівське» не відбулось. Оголошений 07.04.2021 наказом Фонду державного майна України № 579 «Про проведення конкурсного відбору претендентів на заміщення вакантної посади директора Державного підприємства «Вирівське» конкурсний відбір претенденті на заміщення вакантної посади директора ДП «Вирівське» не проведений і керівник ДП «Вирівське» до теперішнього часу не призначений. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язкових яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України, є зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 22.06.1982, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року №3933-XII. Однією з головних гарантій від незаконного звільнення, яка ґрунтується на положеннях Конвенції Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 22.06.1982 (далі Конвенція МОП №158), є те, що роботодавець не може діяти довільно, на власний розсуд визначаючи як підстави, так і процедуру звільнення. Стаття 9 Конвенції № 158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року» покладає на роботодавця тягар доказування законності підстав звільнення працівника. Аналогічний правовий висновок щодо принципу розподілу тягаря доказування у трудових спорах та застосування до спірних правовідносин Конвенції Міжнародної Організації Праці №158 міститься в постановах Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №235/3148/17-ц, від 23.01.2019 у справі №520/211/16-ц. Приймаючи до уваги вищевикладене, в тому числі, відсутність доказів погодження з позивачем строку дії укладеного з ним згідно наказу №1438 від 28.08.2020 трудового договору, а також не призначення на час звільнення позивача директора ДП «Вирівське» за результатами конкурсного відбору претенденті на заміщення вакантної посади директора ДП «Вирівське», оголошеного 07.04.2021 наказом Фонду державного майна України № 579, суд приходить до висновку, що звільнення позивача на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України відбулось з порушенням його трудових прав. Стосовно обґрунтованості позовних вимог про незаконність наказу про звільнення у зв`язку із звільненням позивача в період його тимчасової непрацездатності та знаходження на лікуванні, суд зазначає наступне. Частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Згідно наказу № 632 від 15.04.2021 позивача [PERSON] звільнено 15 квітня 2021 року. Згідно листка непрацездатності серія АДР №780910, виданого 16.04.2021, на день звільнення 15.04.2021 [PERSON] був тимчасово непрацездатний і перебував на лікуванні. Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, зокрема у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ч.1, ч.2 ст. 24 Конституції України). В рішенні № 14-рп/2004 від 7 липня 2004 року Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення). Положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Таким чином, положення ч.3 ст.40 Кодексу є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України. Наведене узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 у справі 3-425/2018(6960/18). В зазначеному рішенні Конституційного Суду України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі № 297/377/18. З урахуванням викладеного звільнення позивача відбулося з порушенням гарантій передбачених частиною третьою статті 40 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Тлумачення статті 5-1, частини першої статті 235 КЗпП України свідчить, що на особу, яка є виконуючим обов`язки, поширюється трудове законодавство, гарантії забезпечення права на працю, у тому числі й можливість захисту від незаконного звільнення. Приймаючи до уваги відсутність доказів погодження з позивачем строку дії укладеного з ним згідно наказу № 1438 від 28.08.2020 трудового договору, а також не призначення директора ДП «Вирівське» за результатами конкурсного відбору претенденті на заміщення вакантної посади директора ДП «Вирівське», оголошеного 07.04.2021 наказом Фонду державного майна України № 579, враховуючи, що позивач на день звільнення був тимчасово непрацездатний і перебував на лікарняному, суд приходить до висновку, що при звільнені [PERSON] відповідачем порушені вимоги трудового законодавства, відповідна процедура та гарантовані Конституцією України права позивача при звільненні, тому позовні вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі підлягають задоволенню. Суд допускає негайне виконання рішення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, так як згідно вищевказаної норми процесуального права суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави стягується судовий збір.

Outcome: approved