Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

14.11.2017 р. до Скадовського районного суду Херсонської області з Криворізького районного суду Дніпропетровської області надійшов вказаний позов, в обґрунтування якого зазначено, що [PERSON] та [PERSON] з 20.10.2006 року по 14.09.2010 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. [PERSON] визнана інвалідом з дитинства з приводу аплазії зорового нерву, міопії високого ступеню. Дитина проживає з позивачем та потребує постійного медичного спостереження у невролога. офтальмолога, педіатра їй потрібна постійна реабілітація та лікування за кордоном. Відповідач вихованням дитини не займався і не займається, з дитиною не спілкується, не цікавиться життям та духовним розвитком [PERSON], матеріальну допомогу не надає, ухиляється від сплати аліментів, заборгованість за якими становить 36271,96 грн. станом на 01.03.2017 року. Декілька разів, з метою оздоровлення та культурного розвитку дитини, позивач разом з дочкою бажала виїхати за кордон, але відповідач не з'являвся до нотаріальної контори для надання дозволу на виїзд дитини. Просить суд надати дозвіл на оформлення документів на тимчасовий виїзд дочки [PERSON], за межі України до досягнення дитиною повноліття, в наступні країни: Болгарію, Туреччину, Єгипет та Грецію. Позивач та представник позивача в судовому засіданні повністю підтримали заявлені позовні вимоги, та просили задовольнити позов з вказаних підстав. Додатково пояснили, що для лікування за кордоном України позивачці необхідний дозвіл на виїзд до досягнення дитиною повноліття, оскільки не знають коли та в якій клініці будуть лікуватись. Відповідач в судовому засіданні проти надання дозволу до повноліття дитини та без зазначення конкретної країни виїзду та часу перебування заперечував. Пояснив, що у 2017 році позивачка зверталась до нього з проханням надати дозвіл на виїзд дитини до Туреччини, але на той час в Туреччині було складне політичне становище, Міністерство закордонних справ України не рекомендувало відвідування Туреччини громадянами України, тому він, побоюючись за життя та здоров'я доньки відмовив у наданні дозволу на виїзд. Взагалі він не заперечує надавати дозвіл для виїзду доньки, в конкретну країну, на конкретний час, якщо політичне становище в країні виїзду буде безпечним для дитини. Також повідомив що він приймає участь у утриманні дитини, на даний час він офіційно працює та перераховує 50% заробітку для виплати аліментів та погашення заборгованості по аліментам. Борг по аліментам у 2017 році скоротився з 334793,52 грн. у лютому 2017 р. до 21651,45 грн. у жовтні 2017 р. Представник третьої особи, служба у справах дітей Саксаганської районної у місті ради вважав за необхідне надати позивачу тимчасовий дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON] без згоди батька, оскільки це в інтересах здоров'я дитини. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 СК дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89, яка набрала чинності для України 27.09.91, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.141 СК мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК). Згідно зі ст.157 СК питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.3 ст.313 Цивільного кодексу фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст.4 закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пп.1 п.4 правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.7). Шлюб сторони розірвали 14.09.2010 р. (а.с. 8). [PERSON] визнана інвалідом з дитинства, та має захворювання: аплозія зорового нерву, міопія високого ступеню (а.с. 11). Згідно індивідуальній програмі реабілітації їй потрібна медична реабілітація та санаторно-курортне лікування (а.с. 12-15). Відповідно до довідки-розрахунку від 31.05.2017 р. [PERSON] станом на 01.03.2017 р. має борг по сплаті аліментів в розмірі 36271,96 грн. (а.с. 9-10). Відповідно до звіту про здійснені відрахування борг за аліментами [PERSON] станом на 01.10.2017 р. становить 21651,45 грн. Таким чином надання дозволу на виїзд за кордон дитини [PERSON] до досягнення повноліття, в декілька країн, без визначення початку та закінчення поїздки не передбачено діючим законодавством України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed