Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

14.12.2017 р. [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м.Києва за позовом до [PERSON] про виділення у натурі житлового приміщення та земельної ділянки що є у спільній частковій власності, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що на підставі договорів дарування посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 07.05.2010 р. [PERSON] належить 47/100 частини будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та 1/2 частина земельної ділянки, загальною площею 0,0507 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ). Зазначив, що батьком на користь його брата [PERSON] був складений заповіт на 53/100 частини будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ). [INFO] помер після смерті якого відкрилась спадщина на 53/100 частини спірного домоволодіння. 05.12.2017 р. державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Мельник М.П. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 159/400 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Крім того, зазначив, що у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку спірної земельної ділянки за законом та за заповітом позивачу та відповідачу було відмовлено в зв`язку з невідповідністю даних з Державного акту на право приватної власності на землю та Витягу з Державного земельного кадастру. Також вказав, що між ним та [PERSON] склався порядок користування жилим приміщенням, який він хоче узаконити в установленому законом порядку, тобто через суд. Відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м.Києва від 18.12.2017 р. відкрито провадження по справі. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Представники відповідача в судовому засіданні позов визнали, та не заперечували проти його задоволення. Суд, вислухавши сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено в судовому засіданні, що на підставі договору дарування частини житлового будинку посвідченого 07.05.2010 р. приватним нотаріусом КМНО Коновал З.Ф. [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 47/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] ) (а.с. 17-19 т.1). На підставі договору дарування земельної ділянки посвідченого 07.05.2010 р. приватним нотаріусом КМНО Коновал З.Ф., [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0507 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ) (а.с. 21-23 т.1). Відповідно до договору про внесення змін до договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Коновал З.Ф. було внесено зміни до п. 1.1 Договору дарування земельної ділянки, від 07.05.2010 р. якими [PERSON] передав у власність [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки від земельної ділянки загальною площею 0,0507 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ) (а.с. 24-25 т.1). З матеріалів справи вбачається, що державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 05.12.2017 р. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 159/400 часток житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) (а.с. 210 т.1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2018 р. по даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 27.05.2020 р. складеного КНДІСЕ, з урахуванням часток та фактичного користування майном було запропоновано наступний варіант поділу земельної ділянки між співвласниками: І варіант: співвласнику [PERSON] - 3/4 частки - 380,25 кв.м., в тому числі: дві ділянки спільного користування, загальною площею 21,2 кв.м. (7,8 кв.м. та 13,4 кв.м.), які необхідні співвласникам для проходу по ділянці та обслуговування будівель; співвласнику [PERSON] - 1/4 часток - 126,75 кв.м., в тому числі: дві ділянки спільного користування, загальною площею 21,2 кв.м. (7,8 кв.м. та 13,4 кв.м.), які необхідні співвласникам для проходу по ділянці та обслуговування будівель. Лінії розподілу прокладені таким чином: І лінія: від точки Б, яка розташована на межі з боку [ADDRESS] на відстані 13,68 м. від лівої межі домоволодіння 3,22 м в точку В1; від точки В1 0,81 м в точку А1, розташовану на стіні гаража; від точки А1 2,32 м + 6,42 м в точку А3, розташовану на стіні прибудови, на відставні 1,0 м від місця примикання прибудови до основної частини будинку; від точки А3 по лінії розподілу будинку в точку Ж; від точки Ж, вздовж стіни прибудови у точку К; від точки К перпендикулярно стіні будинку 1,41 м у точку Л; від точки Л перпендикулярно 1,5 м в точку М; від точки М паралельно стіні прибудови 1,8 м в точку Н, від точки Н 1,3 м в точку П; від точки П 8,93 м в точку Р, розташовану на боковій межі домоволодіння на відстані 7,42 м від тильної межі. ІІ лінія: від точки Б, Яка розташована на межі з боку [ADDRESS] на відставні 13,68 м від лівої межі домоволодіння 3,22 м + 1,0 м в точку Г, розташовану на розі будинку; від точки Г вздовж стіни будинку в точку Д (місце поєднання основної частини будинку з прибудовою); від точки Д по лінії розподілу будинку в точку Ж1; від точки Ж1, вздовж стіни самочинної забудови 4,77 у точку К1; від точки К1 перпендикулярно стіні будинку 1,42 м у точку Л; від точки Л перпендикулярно 1,5 м в точку М; від точки М 1,8 м в точку Н; від точки Н 1,13 м в точку П; від точки П 8,93 м в точку Р, розташовану на боковій межі домоволодіння на відстані 7,42 м від тильної межі. Крім того, виділяються дві ділянки спільного користування загальною площею 21,2 кв.м.: І - зазначена літерами А1-В1-Г-Д-А3-А2-А1, площею 7,8 кв.м., розташована вздовж стіни основної частини будинку, призначена для обслуговування будівлі та проходу по ділянці. ІІ- зазначена літерами Ж-Ж1-К1-К, площею 13,4 кв.м., розташована з тильного боку основної частини будинку та призначена для обслуговування будівель та проходу по ділянці. ІІ варіант: співвласнику [PERSON] - 3/4 частки - 380,25 кв.м., в тому числі: дві ділянки спільного користування, загальною площею 21,2 кв.м. (7,8 кв.м. та 13,4 кв.м.), які необхідні співвласникам для проходу по ділянці та обслуговування будівель; співвласнику [PERSON] - 1/4 часток - 126,75 кв.м., в тому числі: дві ділянки спільного користування, загальною площею 21,2 кв.м. (7,8 кв.м. та 13,4 кв.м.), які необхідні співвласникам для проходу по ділянці та обслуговування будівель. Лінії розподілу прокладені таким чином: І лінія: від точки Б, яка розташована на межі з боку [ADDRESS] на відстані 13,68 м. від лівої межі домоволодіння 3,22 м в точку В1; від точки В1 0,81 м в точку А1, розташовану на стіні гаража; від точки А1 2,32 м + 6,42 м в точку А3, розташовану на стіні прибудови, на відставні 1,0 м від місця примикання прибудови до основної частини будинку; від точки А3 1,0 м в точку Д; від точки Д по лінії розподілу будинку, по точках Д1, Д2, Д3, Ж1, Ж, в точку К; від точки К перпендикулярно стіні будинку 1,4 м у точку Л; від точки Л 1,21 м в точку М; від точки М 10,73 м в точку Н, розташовану на боковій межі домоволодіння на відстані 9,02 м від тильної межі. ІІ лінія: від точки Б, яка розташована на межі з боку [ADDRESS] на відставні 13,68 м від лівої межі домоволодіння 3,22 м + 1,0 м в точку Г, розташовану на розі будинку; від точки Г вздовж стіни будинку в точку Д (місце поєднання основної частини будинку з прибудовою); від точки Д по лінії розподілу будинку, по точках Д1, Д2, Д3, Ж1, К1; від точки К1 перпендикулярно стіні будинку 1,43 м у точку Л; від точки Л 1,21 м в точку М; від точки М 10,73 м в точку Н, розташовану на боковій межі домоволодіння на відстані 9,02 м від тильної межі. Крім того, виділяються дві ділянки спільного користування загальною площею 21,2 кв.м.: І - зазначена літерами А1-В1-Г-Д-А3-А2-А1, площею 7,8 кв.м., розташована вздовж стіни основної частини будинку, призначена для обслуговування будівлі та проходу по ділянці. ІІ- зазначена літерами Ж-Ж1-К1-К, площею 13,4 кв.м., розташована з тильного боку основної частини будинку та призначена для обслуговування будівель та проходу по ділянці. Крім того, вказаним висновком експерта запропоновано виділити позивачу [PERSON] приміщення в будинку [ADDRESS] , а саме коридор 1-8 площею 4,1 кв.м., коридор 1-9 площею 4,6 кв.м., житлову кімнату 1-10 площею 12,1 кв.м., житлову кімнату 1-11 площею 12,9 кв.м., гардеробну 1-12 площею 2,4 кв.м., житлову кмінату 1-13 площею 9,4 кв.м., житлову кімнату 2-5 площею 12,3 кв.м., навіс «Е»; хвіртку № 3; огорожу № 2; 1/2 частину огорожі № 4 - у відповідності з вимогами будівельних норм, технічно можливо при умові відступу від рівності часток співвласників а відповідачу [PERSON] виділити приміщення в будинку [ADDRESS] , а саме: коридор 2-1 площею 6,3 кв.м., санвузол 2-2 площею 4,0 кв.м., кухню 2-3 площею 6,3 кв.м., житлову кімнату 2-4 площею 17,3 кв.м., хвіртку № 1; 1/2 частину огорожі № 4 у відповідності з вимогами будівельних норм, технічно можливо при умові відступу від рівності часток співвласників (а.с. 3-27 т.2). Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.3 ч.4 ст.358ЦК України передбачено, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної грошової компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно дот їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності не це майно. Частиною 1 ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові №7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Таким чином, як випливає з приписів вищенаведених ст.ст. 358 та 364 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності не є правом, що самостійно реалізується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватися на підставі укладеного між усіма співвласниками договору. У справі № 6-12цс13, а саме в постанові від 03.04.2013, Верховний Суд України дійшов наступних висновків щодо виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності. Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Згідно з ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, вказані умови в даному випадку витримані, а також враховуючи те, що відповідачем визнаються заявлені позовні вимоги в повному обсязі суд вважає доцільним позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі застосувавши при виділенні земельної ділянки в натурі перший варіант запропоновай експертом, оскільки сторони схилялись саме до нього. З урахуванням задоволення позову та визнання відповідачем позову, а також враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50 % суми сплаченого судового збору, що становить 9582 грн. 00 коп. : 2 = 4791 грн., інші 50% суми сплаченого позивачем судового збору в зв`язку з визнанням відповідачем вимог пред`явленого позову слід повернути з доходу держави позивачу. Враховуючи наведене та

Outcome: approved