Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

12 лютого 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні правом власності. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 15.05.1997 року йому належить земельна ділянка площею 0,0609 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Межі земельної ділянки чітко визначені планом присадибної ділянки. Однак сусідка [PERSON], відповідач по справі, у порушення визначених меж земельної ділянки, не отримавши відповідних дозвільних документів для проведення робіт, збудувала паркан вглиб його території приблизно на 1,2 м, чим фактично здійснила самовільний захват частини земельної ділянки, що їй не належить. Зазначений паркан є самовільним будівництвом, оскільки його неможливо перенести без пошкодження самого паркану. Встановлення вказаного паркану проходило, без отримання будь-якого дозволу, крім того, вона навіть не спитала дозволу на будівництво паркану на його земельній ділянці. Вирішити спір за правилами добросусідства позивачу не вдалося. Відповідно до рішення протоколу засідання комісії з питань розгляду земельних спорів від 30.12.2015 року відповідачу було запропоновано перенести збудований паркан, звільнити земельну ділянку позивача по межі, що зазначена в державному акті. Однак відповідач категорично відмовляється виконувати рішення і не переносить паркан відповідно до рекомендацій комісії. Також у зв'язку з протиправними діями відповідача позивачу було завдано моральних страждань. Так. було порушено його звичайний життєвий уклад, він був змушений звертатися до органу місцевого самоврядування з метою відновлення його порушеного права, рішення якого відповідач проігнорувала. Позивач має статус «Дитина війни» та йому важко відстоювати свої права, що відбивається на його психофізичному стані. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким зобов'язати [PERSON] у сунути перешкоди у користуванні належної позивачу земельної ділянки, шляхом перенесення паркану за межі його земельної ділянки, визначеної державним актом, стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди у розмірі 5000 грн., а також судові витрати по справі. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, [PERSON] звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON], районний суд виходив з того, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи. В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 15.05.1997 року серії [NUMBER] позивачу належить земельна ділянка площею 0,0609 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 5). Факт встановлення паркану з бетонних плит між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] підтверджується наданими позивачем фотокартками, а також не заперечується сторонами по справі, у зв'язку з чим доказуванню не підлягає. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони проживають у належному позивачу домоволодінні [ADDRESS]. Факт встановлення паркану між їх земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] вони виявили наприкінці листопада 2015 року, коли вони ввечері прийшли з роботи та побачили встановлений паркан. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.159 ЗК України вирішення земельних спорів також покладається на органи місцевого самоврядування на підставі заяви однієї зі сторін, рішення якої може бути оскаржено в судовому порядку. Згідно п.п.5,п.«б» ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, делеговане повноваження щодо вирішення земельних спорів. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до Самарської районної у м. Дніпропетровську ради із заявою щодо відновлення меж земельної ділянки згідно Державного акту про право приватної власності на землю, та плану земельної ділянки до нього. Вказана заява [PERSON], вдруге, була розглянута на засіданні комісії з питань розгляду земельних спорів Самарської районної у місті Дніпропетровську ради, та згідно протоколу засідання було встановлено, що спір між сусідами виник в результаті проведення робіт гр. [PERSON] по будові паркану вглиб земельної ділянки по [ADDRESS], чим фактично було здійснено самовільний захват цієї території. За наданими матеріалами визначено, що гр. [PERSON] ([ADDRESS]) захоплено земельну ділянку, яка належить на праві власності гр. [PERSON] ([ADDRESS]). Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial