Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

13 червня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області в якому просить суд визнати право власності в порядку спадкування на домоволодіння, яке розташоване в [ADDRESS], що залишилось після смерті його матері [PERSON]. Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON], після смерті останньої залишилося спадкове майно, яке складається з домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] Після смерті [PERSON] позивач фактично прийняв спадщину, та на сьогоднішній час користується вищевказаним майном та сплачує всі витрати на його утримання. Після смерті [PERSON] позивач звернувся до Другої Павлоградської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, однак постановою від 18.05.2018 року останньому було відмовлено у видачі свідоцтва на прийняття спадщини в зв'язку з пропущенням шестимісячного строку для прийняття спадщини. В зв'язку з вищевикладеним позивач звертається до суду. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2018 року відкрито у вищевказаній справі загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою вищевказаного суду від 18.09.2018 року продовжено строк підготовчого судового засідання по справі [PERSON] до Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності. За клопотанням представника позивача від 18.09.2018 року вищевказаним судом витребувано копію спадкової справи на померлу [PERSON]. Ухвалою від 28.09.2018 закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач, представник позивача не з'явилися, представник позивача надав до суду заяву, згідно якої просить суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, згідно якої просить розглянути справу без його участі, позов визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] народився [INFO], в графі мати зазначено - [PERSON], відповідно до свідоцтва про народження, [NUMBER]. [PERSON] померла [INFO] в селі Богданівка, Павлоградського району, Дніпропетровської області, відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER]. Згідно технічного паспорта, відповіді з КП Павлоградське МБТІ, рішенням виконкому Павлоградської районної ради Дніпропетровської області № 352/1 від 09.11.1988 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS] визнано за [PERSON], право власності на вищевказаний будинок не зареєстровано [PERSON] Згідно запису в погосподарській книзі, житловий будинок [ADDRESS] значиться за [PERSON], що підтверджується довідкою виконкомом Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 24.09.2018 року за № 3374. Ринкова вартість будинку [ADDRESS] відповідно до звіту про оцінку майна ФОП [PERSON], становить 69 209 грн. Відповідно до заповіту [PERSON] від 14.08.1990 року, остання заповіла все своє майно [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої, [INFO], [PERSON], в зв'язку з пропущеним шестимісячним строком для подачі заяви про прийняття спадщини. Інші спадкоємці за заповітом померли, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть [PERSON], яка померла [INFO], [NUMBER], [PERSON], який помер [INFO], [NUMBER], [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується копією актового запису № 1137 від 08.09.2017 року. [PERSON] померла [INFO], тому при вирішенні даного спору підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на час відкриття спадщини, тобто ЦК України (в редакції 1963 року). У чинність ст. 529 ЦК України (редакція 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно регулюється Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що набрав чинності з 27.01.2005. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинним нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Отже, виникнення права власності у спадкодавця на житловий будинок не залежало від державної реєстрації цього права. Оскільки, житловий будинок [ADDRESS], що є предметом даного позову, було побудовано у продовж 1925 - 1990 років, тобто до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то порядок державної реєстрації зазначеного житлового будинку, повинен був проводитися відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56 (далі - Інструкція). Відповідно до Інструкції, об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Веуеіег V. Ііаіу), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 200071). На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості користуватися та розпоряджатися позивачем майном, що входить до спадкового майна та належить позивачу в порядку спадкування, відсутні. Проте в порушення статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції право власності на спадкове майно порушено. Відповідно до ст. 548 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, до складу спадщини, що відкрилася після смерті [INFO] [PERSON], входить право власності на житловий будинок [ADDRESS] Позивач є спадкоємцем за заповітом, який належим чином прийняв спадщину, так як вступив в управління та володіння зазначеним будинком, що підтвреджується довідкою № 3374 від 24.09.2018, інші спадкоємці за законом, за заповітом, які прийняли спадщину, відсутні, спадкоємці за заповітом померли. Виходячи з вищенаведеного,

Outcome: approved