Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

12 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що шлюб між ними був зареєстрований 29 квітня 2008 року виконавчим комітетом Святогірської міської ради м. Слов`янська Донецької області, за актовим записом № 7. Вказує на те, що шлюбні відносини між ними припинені з червня 2014 року, оскільки між ними відсутні взаєморозуміння і довіра. Від шлюбу дітей не мають. Переконаний, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачкою є неможливим, у зв`язку із чим, просить суд ухвалити рішення про розірвання шлюбу. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій розгляд справи просив проводити у його відсутності, на задоволенні позову наполягав. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, 12 травня 2020 року подала до суду заяву в якій розгляд справи просила проводити у її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою від 16 січня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 12 березня 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду по суті. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 29 квітня 2008 року. Шлюб між ними зареєстрований виконавчим комітетом Святогірської міської ради м. Слов`янська Донецької області, за актовим записом № 7, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серії: [NUMBER] . Відповідно до довідки багатоквартирного будинку «Удача Вугледар» № 48 від 27 листопада 2019 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований власник вказаної квартири - [PERSON] .. Відповідно до відповіді Відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Святогірської міської ради, зареєстроване місце проживання відповідачки [PERSON] [ADDRESS] . Відповідно до посвідчення [NUMBER] , виданого 14 грудня 2004 року, відповідачка є інвалідом ІІ групи. Спільне життя між подружжям не склалося. Сімейні стосунки між ними погіршилися через взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, відсутність спільних інтересів, любові, взаєморозуміння, їх сім`я фактично розпалася, вони стали проживати окремо і перестали вести спільне господарство з червня 2014 року. Дітей від шлюбу не мають. Спір з приводу поділу спільного майна між сторонами відсутній. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв`язку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачкою [PERSON] до суду було подано письмову заяву, зі змісту якої видно, що остання, позов [PERSON] , визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідачки у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача з огляду на їх законність та обґрунтованість. Так, відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із цим, враховуючи, що відповідачка при укладенні шлюбу прізвище не змінювала, то після розірвання шлюбу її прізвище залишається « [PERSON] ». Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з таких встановлених обставин справи та відповідних ним доказів. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачкою позову до початку розгляду справи по суті, тобто до здійснення головуючим дій, передбачених ч. 3 ст. 217 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за звернення до суду із даним позовом, що становить 384, 20 грн.. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на викладене, з врахуванням того, що відповідачка є інвалідом ІІ групи(посвідчення [NUMBER] , видане 14 грудня 2004 року) та відповідно до вимог ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, залишкові 50% понесених відповідачем судових витрат в сумі 384 грн. 20 коп. не можуть бути стягнути із відповідачки та не підлягають компенсації за рахунок держави з огляду на норми ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved