Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

13.11.2013 року позивач звернувся до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до відповідача, в якому просив постановити рішення суду, яким стягнути з відповідача на свою користь 2 000 грн. в рахунок повернення авансу, 13 382 грн. 45 коп. в рахунок неустойки, 37 грн. 15 коп. в рахунок 3 % річних на неповернуту суму авансового платежу, 30 грн. в рахунок відшкодування збитків. Обгрунтовував позов тим, що між ним та відповідачем за допомогою засобів дистанційного зв'язку (Інтернет) був укладений договір на відстані, згідно з яким він як споживач замовив за обумовлену плату у відповідача, як продавця, що здійснює торгівлю автомобілями та легковими автотранспортними засобами, автомобіль відповідної моделі та року випуску. Зазначає, що як покупець автомобіля, отримав від відповідача рахунок на оплату та пропозицію по телефонному зв'язку, внесення авансової оплати за замовлений автомобіль. 27.07.2012 р. він перерахував на вказаний відповідачем рахунок суму 2000 гривень авансової плати за автомобіль. В подальшому відповідач йому автомобіль не передав, будь-яких відомостей щодо виконання вказаного договору йому також надано не було. У зв'язку з цим він звернувся до відповідача по пошті із письмовою заявою від 18.03.2013 року, отриману останнім 23.03.2013 р., в якій повідомив останнього про свою відмову від договору, у зв'язку з чим попросив повернути суму попередньої оплати та відшкодувати вартість перерахування останньої на рахунок відповідача. Вказану заяву він також направляв відповідачу декілька разів на його електронну адресу, звертався до відповідача по телефону з питанням відмови від договору та повернення йому суми попередньої оплати за неотриманий автомобіль. Відповідь на свою письмову заяву від 18.03.2013 року він не отримав до даного часу. В зв'язку з вищевикладеним, він змушений звернутися до суду для захисту своїх порушених прав. В ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги, подавши відповідну письмову заяву (а.с. 79 - 86), в якій просив стягнути з відповідача на свою користь 8 280 грн. 96 коп., з яких в рахунок повернення авансу 2 000 грн., в рахунок неустойки - 6 200 грн., в рахунок 3 % річних - 50 грн. 96 коп., в рахунок відшкодування збитків - 30 грн., а також просив визнати неправомірними дії відповідача, а саме щодо відмови в реалізації його прав, установлених частиною третьою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та ненадання відповіді на його письмову заяву від 18.03.2013 року. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача подав 19.03.2014 року заяву, в якій просив розгляд справи провести у своїй відсутності та відсутності позивача, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 19.03.2014 року подав заяву, в якій просив розглянути справу без своєї участі, позов не визнав в повному обсязі, підтримав подані заперечення проти позову (а. с. 91-96). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що позивач після замовлення зробленого за допомогою дистанційного зв'язку (Інтернету) отримав від відповідача рахунок № 611 від 27 липня 2012 року на оплату вартості автомобіля Т5 Kasten з/с [NUMBER] в сумі 295 115,00 грн. (а.с. 6). У вказаному рахунку зазначається, що його оплата означає погодження з умовами поставки товарів. Повідомлення про оплату є обов'язковим, в іншому випадку не гарантується наявність товарів на складі. Товар відпускається за фактом надходження коштів на р/р Постачальника самовивозом, за наявності довіреності та паспорта. Згідно квитанції № 8208441 від 27 липня 2012 року (а. с. 7) позивач сплатив на користь відповідача 2000, 00 грн. авансової плати за автомобіль зг. рахунка № 611 від 27.07.2012 року, а також 30 грн. комісії за послуги банку (квитанція № 8208441 від 27 липня 2012 року). Позивач стверджує, що сплатив авансовий платіж на пропозицію, зроблену йому по телефонному зв'язку менеджером з продажу автомобілів [PERSON]. Не отримавши замовлений автомобіль, 18.03.2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив повернути йому витрачені кошти в сумі 2030 грн (а.с. 10). Відповіді на вказану заяву позивач не одержав. Ст. 638 ЦПК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 641 ЦПК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Ч. 1 ст. 642 ЦПК України визначає, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Ст. 646 ЦПК України регламентує, що відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію. Таким чином, надання відповідачем позивачу рахунку № 611 від 27 липня 2012 року на оплату вартості автомобіля Т5 Kasten з/с [NUMBER] в сумі 295 115,00 грн. є пропозицією, зробленою позивачу. В свою чергу позивач сплатив на користь відповідача 2 000 грн. авансового платежу, посилаючись на те, що досяг з цього приводу усної домовленості з менеджером відповідача [PERSON]. Однак, відповідач в запереченнях проти позову спростував наявність будь-яких досягнутих домовленостей між ним та позивачем щодо можливості сплачення авансового платежу. Позивачем не було надано суду достатніх та належних доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачем було зроблено йому пропозицію сплатити авансовий платіж в обмін на відвантаження автомобіля. Отже, дії позивача по сплаті авансового платежу в розумінні ст. 646 ЦПК України є відмовою від одержаної від відповідача пропозиції і водночас новою пропозицією відповідачу, яка була залишена останнім поза увагою. З наведених обставин, суд робить висновок, що між сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому такий договір у відповідності до умов, визначених в ст. 638 ЦПК України, не був укладений. Оскільки між сторонами не виникло договірних зобов'язань, посилання позивача на те, що відповідачем були порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема п. 6 ст. 13, ч. 2 ст. 13, п. 1 ч. 7 ст. 15, п. 5 ч. 1 ст. 21 цього Закону, носять безпідставний характер, а тому не беруться судом до уваги. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на свою користь 8 280 грн. 96 коп., з яких в рахунок повернення авансу в розмірі 2 000 грн., в рахунок неустойки 6200 грн., в рахунок 3 % річних 50 грн. 96 коп., в рахунок відшкодування збитків 30 грн., а також про визнання неправомірними дії відповідача щодо відмови в реалізації його прав, установлених ч. 3 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та ненадання відповіді на його письмову заяву від 18.03.2013 року, є безпідставними, оскільки між сторонами не було укладено жодних договірних зобов'язань, і відповідним чином норми Закону України «Про захист прав споживачів» до цих правовідносин не можуть бути застосовані. При розв'язанні даного спору суд виходить з розуміння тієї обставини, що кошти, перераховані позивачем на рахунок відповідача в сумі 2 000 грн. як авансова плата за автомобіль, є майном, яке відповідач набув та зберігає без достатньої правової підстави. Порядок витребування та повернення такого майна або коштів передбачений главою 83 Цивільного Кодексу України (ст. ст. 1212 - 1215 ЦК України). В той же час, позивач, заявляючи свої вимоги, виходить з того, що між ним та відповідачем були укладені договірні стосунки, які підпадають під правовий режим врегулювання нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, на переконання суду, така позиція позивача є хибною, а тому суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Карпати Автоцентр» в повному обсязі.

Outcome: dismissed