Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

13 червня 2019 року заявник [PERSON] надав до Київського районного суду м. Одеси заяву, в якій просить видати обмежувальний припис щодо [PERSON] на строк 6 місяців з заборонами щодо перебування в місці проживання (перебування) [PERSON] та сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; наближення на 50 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць постійного відвідування [PERSON] та [PERSON] , а саме: спеціалізованої школи № 86 за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 79 ; місця реєстрації [PERSON] та сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; особисто і через третіх осіб розшукувати, якщо вона за власним бажання перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] та сином [PERSON] або контактування з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування заяви відзначено, що з 06 грудня 2003 року між заявником та заінтересованою особою було укладено шлюбі. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Із 01 листопада 2018 року [PERSON] систематично вчиняє відносно заявниці насильницькі дії, що підтверджується зверненням до поліції та лікарні. Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не сповістив. Суд, дослідивши надані докази, вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню частково. Судовим розглядом встановлено, що з 06 грудня 2003 року сторони перебувають у шлюбі. Відповідно до свідоцтва про народження, [INFO] у сторін народився син [PERSON] . З акту судово-медичного дослідження № 2446 у [PERSON] виявлені наступні тілесні ушкодження: крововилив в слизовій оболонці верхньої губи, по одному синцю лівого плеча, обох стегон, в ділянці обох колінних суглобів. Відповідно до листку непрацездатності від 03 травня 2019 року, [PERSON] має невиробничі травми. Згідно з договором купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, [PERSON] є власником квартири № [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що заявник [PERSON] неодноразово зверталась з заявами до Таїровського ВП Київського ВП ГУ НП в Одеській області з приводу скандалів з чоловіком та фізичного насильства з його боку. 07 січня 2018 року набрав чинності Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», за допомогою якого, держава, декларуючи нульову толерантність до домашнього насильства і визнаючи його суспільну небезпечність, впровадила нові підходи до протидії цьому соціальному явищу; був запроваджений такий новий юридичний інструмент, як обмежувальний припис. Відповідно до пояснювальної записки суб`єкта законодавчої ініціативи до проекту Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», прийняття акту зумовлена підготовкою до ратифікації Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (Стамбульська конвенція). Незважаючи на те, що Стамбульська конвенція ще не ратифікована Україною, новели ЦПК України, внесені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», щодо видачі обмежувальних приписів, необхідно розглядати в контексті норм Конвенції, яким вони відповідають за своєю суттю, для гармонізації з якими були прийняті. Статтею 53 Конвенції передбачено, що: 1.Сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб належні обмежувальні або захисні приписи були доступними для жертв усіх форм насильства, які підпадають під сферу застосування цієї Конвенції. 2.Сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб обмежувальні або захисні приписи, зазначені в пункті 1, були: - доступними для невідкладного захисту та без покладення неналежного фінансового або адміністративного тягаря на жертву; - виданими на певний період або до їхньої зміни чи зняття; - у разі необхідності виданими на основі ex parte, що має негайну дію; - доступними незалежно від іншого правового провадження або на додаток до нього; - дозволеними бути представленими в подальшому правовому провадженні. 3.Сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб порушення обмежувальних або захисних приписів, виданих відповідно до пункту 1, підлягало ефективним, пропорційним та переконливим кримінальним або іншим юридичним санкціям. Згідно з довідника Парламентської асамблеї Ради Європи щодо положень Конвенції, мета положення останньої про цивільні позови та засоби правового захисту - запровадження засобів цивільно-правового захисту, що дозволяють судам зупиняти певну поведінку та дають змогу постраждалим просити про ухвалення певних судових дій, таких як судові заборони, тимчасові приписи, заборонні судові накази чи судові накази про заборону домагання. Ці судові заборони - важливі захисні заходи, адже вони перешкоджають правопорушникові, наприклад, наближатися до постраждалих у їхніх будинках і навколо них. У разі домашнього насильства ці судові заборони можуть дати жертві довготриваліший захист, якого не забезпечують надзвичайні захисні судові приписи. Вилучення правопорушника, навіть якщо він власник місця проживання, запобігає подальшим травмам у жертви, яка б інакше була змушена залишити дім, часто разом з дітьми, задля власної безпеки. Сторони мають вирішити, яка владна структура матиме право на видачу заборонних постанов, проте безпека жертви чи особи, що наражається на ризик, має залишатися пріоритетом. Сторони мають забезпечити, щоб жертви всіх зазначених у конвенції видів насильства мали змогу отримати постанови для обмеження дій кривдника та захистити жертву від контактів з ним на певний час. За змістом ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року, далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Положеннями ст. 19 Конвенції передбачено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури. У відповідності до ст.ст.1, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. В свою чергу, запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. З огляду на викладене, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви частково, звертаючи увагу на триваючий та системний характер насильницьких дій [PERSON] Вимога щодо заборони наближатися до «роботи, інших місць заявниці постійного перебування» не може бути задоволеною, адже воля заявниці виражена не конкретно та встановити такі «інші місця» неможливо, не зазначила конкретної адреси її роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: approved