Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

14 березня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю, в якій просили суд визнати за ним право власності на 21/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що йому на підставі договору дарування від 17.07.2007 року на праві власності належить 87/200 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Крім того, за договором купівлі-продажу від 18.07.1970 року [PERSON] купив половину недобудованого будинку готовністю 80% за вищевказаною адресою. Згідно довідки КП «ХМБТІ» від 10.11.2016 року власником спірного будинку є: [PERSON] - 87/200 частин на підставі договору дарування від 17.07.2007 року. Не зареєстровано після перерозподілу ідеальних часток: 21/200 частин за [PERSON] ; 46/100 частин за [PERSON] . Про те, що співвласником житлового будинку є [PERSON] позивачу відомо не було, оскільки хоча [PERSON] разом зі своєю дружино і проживав у спірному будинку, однак відомостей про те, що він є співвласником не було. Крім того, позивачу нічого не відомо про перерозподіл ідеальних часток спірного будинку. Позивач зазначає, що починаючи з 1970 року він постійно та відкрито користується спірним будинком, в ньому проживає, має реєстрацію, дбає про нього, проводить ремонтні роботи. Відповідач [PERSON] у спірному будинку не проживає, ним не цікавиться. Про те, що [PERSON] є співвласником будинку, позивачу стало відомо лише з довідки КП «ХМБТІ», яку він отримав 10.11.2016 року. Вказані обставини і вимусили звернути позивача до суду з вищезазначеною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 березня 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Харківська міська рада про визнання права власності за набувальною давністю залишено буз руху. Наданий строк для усунення вказаних недоліків, протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 березня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Харківська міська рада про визнання права власності за набувальною давністю. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 червня 2019 року задоволено заяву позивача [PERSON] про виклик та допит свідків цивільній справі №639/1421/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Харківська міська рада про визнання права власності за набувальною давністю. Викликано в судове засідання для допиту в якості свідків: [PERSON] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 червня 2019 року закрито підготовче провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Харківська міська рада про визнання права власності за набувальною давністю. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. 26 липня 2019 року від третьої особи Харківської міської ради надійшли письмові пояснення, відповідно до яких вони просили суд у задоволені позову [PERSON] відмовити за недоведеністю. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Єна А.А., яка діє на підставі ордеру, в судовому засіданні позов підтримали та дали пояснення про обставини, які викладені вище. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечували позивач та його представник. Представник 3-тьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся, про причину неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідка, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 1970 року [PERSON] є власником половини недобудованого будинку готовністю 80% , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 10-11) Згідно договору дарування частини житлового будинку від 17 липня 2007 року [PERSON] прийняв у дар 87/200 частин житлового будинку [ADDRESS] . Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. ( а.с. 16-17) Як вбачається з Довідки КП «ХМ БТІ» № 2502743 від 10.11.2016, станом на 31.12.2012 року, згідно матеріалів інвентаризаційних справ Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради» власниками житлового будинку з надвірними будівлями в місті Харкові за адресою [ADDRESS] є: [PERSON] - 87/200 частина, на підставі Договору дарування від 17.07.2007 року. Не зареєстровані після перерозподілу ідеальних часток: 21/200 частин - за [PERSON] ; 46/100 частин - за [PERSON] . ( а.с. 18) В судовому засіданні позивач пояснила, що з 1971 року він постійно проживає у спірному будинку, має реєстрацію. З початку відповідач [PERSON] також проживав у даному будинку, але пізніше він з нього виїхав, в ньому не проживає та їм не цікавиться, місце його перебування не відоме. Також позивач пояснив, що частину будинку, в якому раніше проживав [PERSON] разом з дружиною, остання подарувала [PERSON] , а та в свою чергу дану частину будинку подарувала позивачу [PERSON] . З 2007 року позивач одноособово користується будинком в цілому, і як він вважав є єдиним його власником. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача. Багато років потому у спірному будинку проживала родина [PERSON] , де вони зараз їй не відомо. Позивач [PERSON] проживає у спірному будинку самостійно, багато років. Будинок є єдиним, з одним входом, яким користується тільки позивач та дбає про його стан. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як роз`яснено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» також роз`яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, враховуючи те, в судовому засіданні було встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач [PERSON] досить тривалий час, а саме з 2007 року володіє усім житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , частиною будинку на підставі титульного володіння, а іншою частиною будинку, яка не належить йому на праві власності, володіє добросовісно, тобто він впевнений, що на це майно не претендують інші особи, а саме відповідач, який самоусунувся від утримання свого майна, не цікавиться ним, не несе тягар його утримання. Тягар по утриманню будинку несе лише позивач. Позивач володіє майном відкрито та безперервно протягом вже більше 10 років, що було підтверджено показаннями свідка, та наявними в матеріалах справи доказами. Тобто володіння позивачем усім житловим будинком по [ADDRESS] є добросовісним, відкритим та безперервним. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Враховуючи те, що позивачі не заявляли вимогу щодо стягнення судових витрат з відповідачів, питання щодо розподілу судових в итрат не вирішувалося. На підставі викладено та

Outcome: approved