Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

14 грудня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] про стягнення заробітної плати та усіх виплат, належних при звільненні, вихідної допомоги та моральної шкоди. В позовній заяві, уточненій заявою від 03 березня 2018 року, покликається на ту обставину, що 10 червня 2017 року їй було запропоновано роботу продавця квасу у фізичної особи-підприємця [PERSON], на що вона погодилась та подала відповідну заяву про прийняття на роботу. 15 червня 2017 року її викликали на роботу для проведення навчання, стажування в набутті професійних навичок та вивчення можливості довіри матеріальних цінностей з метою подальшого прийняття на роботу. Згідно із наказом від 20.06.2017 №1-К вона прийнята на роботу продавця квасу з 20.06.2017 p., з оплатою праці відповідно до чинного законодавства, не нижче 3200 грн. посадового окладу у відповідності до виробничих обставин, погодних умов за фактично відпрацьованого часу. Зі слів довіреної особи роботодавця - [PERSON], що знайомив її із умовами праці та наказу вона зрозуміла, що заробітна плата встановлюється у розмірі посадового окладу 3200 грн. за умови, що відпрацює протягом тижня не менше 40 годин, якщо більше - то відповідно буде більша заробітна плата. Фактично вона приступила до роботи продавця квасу з 15 червня 2017 року з 9.00 до 18.00. Тобто, працювала з 15.06.2017 по 27.06.2017 (12 робочих днів, вихідний неділя - 18.06.2017) з 9.00 до 18.00 без перерви на обід. А ні трудового договору, а ні колективного договору їй не було надано для ознайомлення та підписання, також не було надано жодного графіку роботи. Крім того, роботодавцем було незаконно та безпідставно звільнено її з роботи, чим також допущено порушення трудового законодавства та завдано матеріальної та моральної шкоди. Наказом № 3-К від 30.06.2017 року 28.06.2017 її було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, тобто за ініціативи власника, а саме: за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Підставою для звільнення стала її відсутність на роботі 28 червня 2017 року, про що складено акт не виходу на роботу від 29.06.2017 року. Проте, статтею 73 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) 28 червня - День Конституції України встановлено святковим днем. Про те, що вона має працювати 28 червня 2017 роботодавцем не видавалось ніякого наказу, її з ним не ознайомлювали і про вихід на роботу не повідомляли. Тому підстав у роботодавця звільняти її за невихід на роботу у святковий день не було. Вказане звільнення з посади продавця вважає незаконним та безпідставним, а наказ № 3-К від 30.06.2017 року таким, що не відповідає чинному законодавству і підлягає скасуванню, оскільки всупереч положенням КЗпП України відповідачем не було дотримано порядку звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки прогулом може вважатись лише невихід на роботу без поважних причин. Крім того, ні з вищезазначеним актом, ні з наказом про звільнення її ознайомлено не було. Про те, що вона вже звільнена, дізналась 29.06.2017, коли вийшла на роботу, а там уже була інший працівник. Від уповноваженої особи роботодавця [PERSON] вона дізналась, що не буде більше працювати, трудової він не віддасть, і розрахунку проводити не буде. Після відмови у проведенні розрахунку і видачі трудової книжки, вона звернулась за захистом своїх трудових прав до управління соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, якою було проведено перевірку порушень трудового законодавства зі сторони роботодавця. Лише після цього, 05.07.2017 роботодавцем було надіслано їй поштове повідомлення із зазначенням про необхідність отримання розрахункових коштів та трудової книжки, чим також порушено вимоги ст. 47 КЗпП України. 14 липня 2017 року вона з'явилася за адресою, яка була вказана у письмовому повідомленні ПП [PERSON], про те, жодних документів їй так і не було надано, розрахунку відповідач так і не провів, у зв'язку із чим вона неодноразово повторно зверталась до роботодавця з вимогами провести розрахунок та видати трудову книжку, однак вони ігнорувалися роботодавцем. 21.08.2017 роботодавцем було видано їй трудову книжку і довідку про доходи за червень 2017 року, тому вважає днем звільнення 21.08.2017 року. При видачі трудової книжки роботодавцем не було проведено з нею розрахунку та не виплачено усі належні виплати, що визначені законодавством. Враховуючи викладене вважає, що до розрахункових коштів при звільненні слід віднести суму у розмірі 8000 грн., з яких заробітну плату за період з 15 червня 2017року по 27 червня 2017 року включно у сумі 1920 грн., а також середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.06.2017 року по 21.08.2017 з розрахунку середній заробіток за фактично відпрацьований час 160 грн./день, за цей період було 2 робочих дні у червні, 21 робочий день у липні та 15 робочих днів у серпні, всього 38 робочих днів помножити на 160 грн./день, що дорівнює 6080 грн. А також за період роботи з 15.06.2017 по 21.08.2017 їй належить 4 дні основної щорічної відпустки, а також 10 днів щорічної додаткової відпустки як одинокій матері. У 2017 році до 15.06.2017 вона не перебувала у трудових відносинах, що підтверджується даними трудової книжки, а тому таку відпустку не використала. За 4 дні основної щорічної відпустки, а також 10 днів щорічної додаткової відпустки як одинокій матері належить нарахувати та виплатити таку суму: 14 днів помножити на середню заробітну плату у червні - 160 грн./день, що дорівнює 2240 грн. Загальна сума, що належала до виплати при розрахунку станом на 21.08.2017 становить 1920 грн. - заробітна плата за червень, 6080 грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.06.2017 по 21.08.2017, 2240 грн. - компенсація за невикористані щорічні відпустки, всього -10240 грн. Окрім цього, вважає, що роботодавець повинен також нарахувати та виплатити середній заробіток із розрахунку 160 грн./день з наступного дня після звільнення з 22.08.2017 по день фактичного розрахунку, що буде проведено згідно із рішенням суду, яке буде прийняте. Зважаючи на вищевказане, роботодавцем порушено законодавство про працю, а саме норми статей 26,47, 71, 73, 116, 184 КЗпП. Тому вважає, що їй повинна бути виплачена вихідна допомога, на підставі статті 44 КЗпП України. Окрім цього, незаконні дії роботодавця, а також формулювання причин звільнення (за прогул) та запис в трудовій «звільнена на підставі п.4 ст.40 КЗпП України» є такими, що не відповідають дійсності, а також принижують її честь та гідність, викликають сумнів у моїх професійних та ділових якостях в потенційних роботодавців, а відтак, фактично перешкоджають працевлаштуванню та отриманню законного доходу, а також завдали їй матеріальної і моральної шкоди. Також не проведення розрахунку при звільненні та невидача довідки про доходи при звільненні стали перешкодою у призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім'ї, за призначенням якої вона звернулась 14.07.2017 до управління соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, а відтак залишив без засобів існування її і малолітню дитину. Вищенаведені обставини щодо порушень трудового законодавства роботодавцем під час незаконного звільнення, безпідставні звинувачення в порушенні трудової дисципліни, внесення в трудову книжку незаконних, принизливих записів, переживання щодо неотримання особисто трудової книжки заподіяли сильних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя та матеріального забезпечення, оскільки вона не мала можливості нормально працевлаштуватись та отримувати допомогу по безробіттю. Відтак оцінює заподіяну їй моральну шкоду в сумі 3000 грн. Просить стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] в її користь кошти, належні при звільненні працівника в сумі 3 397,95 грн., а саме : 757,95 грн. заробітної плати за фактично відпрацьований час в період з 15 по 19 червня 2017 року; 960,00 грн. заробітної плати за період роботи з 20 по 27 червня 2017 року; 480,00 грн. компенсації за невикористану щорічну відпустку; 1200,00 грн. компенсації за невикористані щорічну додаткову відпустку, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.06. по 21.08.2017 року в сумі 6 080 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку (станом на 01.03.2018 року ) в сумі 21 280 грн., вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 9600,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн. Одночасно з пред'явленням позову позивачем подано заяву про забезпечення доказів по справі. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 грудня 2017 року було відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. Ухвалою суду від 27 грудня 2017 року було вжито заходів щодо забезпечення доказів про справі. 25 січня 2018 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву у якому заперечила всі доводи позовної заяви. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просять позов задовольнити з викладених підстав. В своїх поясненнях послались на обставини, викладені у тесті позовної заяви. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, заперечили проти його задоволення. Суду пояснили, що позивач дійсно перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 20 червня 2017 року, працювала продавцем квасу., з оплатою праці 3200 грн. на місяць відповідно до виробничих обставин, погодніх умов та фактично відпрацьованого часу. Була звільнена наказом від 30 червня 2017 року з 28.06.2017 року за прогул, в подальшому від отримання трудової книжки та розрахунку при звільненні відмовилась, шантажувала, неодноразово погрожувала та вимагала значні кошти. Доводи позовної заяви вважають домислами позивачки з метою отримання коштів. Просять відмовити в позові. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно із наказом від 20.06.2017 №1-К [PERSON] була прийнята на роботу продавця квасу до ФОП [PERSON] з 20.06.2017 p., з оплатою праці відповідно до чинного законодавства, не нижче 3200 грн. посадового окладу у відповідності до виробничих обставин, погодних умов за фактично відпрацьованого часу. Дана обставина стверджується копією наказу, запису в трудовій книжці, табелю обліку використання робочого часу , матеріалами перевірки управління соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради за зверненням [PERSON] та даними ГУ ДФС на запит суду. Відповідно до ст. 24 КЗпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров'я. Як пояснили представники відповідача в суді, [PERSON] лише з 20 червня 2017 року була допущена до роботи, оскільки до цього часу вона не надала паспорт, трудову книжку, та санітарну книжку, що перешкоджало укладенню з нею трудового договору і саме з цього часу про її прийняття на роботу було повідомлено відповідні державні органи. Ці пояснення представників відповідача стверджуються також копіями наказу №1, №2 від 15.06.2017 року, копією заяви [PERSON] від 10.06.2017 року про прийом на роботу. Отже, доводи позивача про те, що вона працювала з 15 червня 2017 року і саме з цього часу відповідач мав їй оплачувати працю, не знайшли свого підтвердження в суді. Як вбачається з табелю обліку використання робочого часу, відповідач відпрацювала наступні робочі дні - 20, 21 червня - по вісім годин та 22 червня 2017 року - п'ять годин. Як вбачається з актів невиходу на роботу, 28 та 29 червня 2017 року [PERSON] на роботу не вийшла, хоча знала про те що існує виробнича необхідність працювати в ці дні, про що ствердили представники відповідача та свідок [PERSON] Наказом № 3-К від 30.06.2017 року 28.06.2017 [PERSON] було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, а саме за прогул. Підставою для звільнення стала її відсутність на роботі 28 червня 2017 року, про що складено акт не виходу на роботу від 29.06.2017 року. Позивач у позовній заяві зазначає про її незаконне звільнення, однак не заявляє відповідних позовних вимог про незаконність її звільнення та про поновлення на роботі. Як вбачається з пояснень сторін, під час виконання трудових обов'язків, 22.06.2017 року [PERSON] взяла з каси кошти в сумі 590 грн. виторгу, які не повернула на вимогу роботодавця. За зверненням відповідача по справі, органи поліції провели перевірку і висновком Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області від 19.07.2018 року та письмовими поясненнями [PERSON] стверджується, що ці кошти вона взяла як частину заробітної плати за відпрацьований робочий час. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з вимогами ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено, що відповідно до фактично відпрацьованого часу, відповідач відпрацювала наступні робочі дні - 20, 21 червня - по вісім годин та 22 червня 2017 року - п'ять годин, що вбачається з табелю обліку використання робочого часу та журналу нарахування заробітної плати прийнятим працівникам за 2017 рік, і за цей період було нараховано заробітної плати 469 грн.84 коп. Оскільки [PERSON] 22.06.2017 року отримала з каси кошти в сумі 590 грн. авансового платежу як частину заробітної плати за відпрацьований робочий час, то при її звільненні їй до виплати жодної суми коштів не належало. Судом встановлено, що при звільненні [PERSON] відповідач вказаних в ст.116 КЗпП України вимог закону не виконала, трудову книжку вчасно не видала. Як встановлено в ході розгляду справи, фактично відповідач видала трудову книжку [PERSON] лише 21 серпня 2018 року. Дана обставина стверджується також матеріалами перевірки за зверненням [PERSON] та показаннями свідка [PERSON] З урахуванням наведеного, суд вважає, що до стягнення з відповідача підлягає сума коштів у розмірі середнього заробітку, що становить 160 грн. в день за період затримки видачі трудової книжки при розрахунку з наступного дня після її звільнення, з 29 червня по 21 серпня 2018 року, що становить 6080 грн.00 коп. Суд вирішуючи спір в цій частині вимог критично розцінює доводи відповідача, та показання свідків [PERSON] та [PERSON] про те що саме з вини позивача відповідач не вручив їй трудову книжку, оскільки ці події мали місце з порушенням строків, визначених у законі, і не спростовують обов'язку роботодавця вручити трудову книжку в строк, зазначений у законі. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд вважає, що вказаними діями відповідача було заподіяно і моральну шкоду позивачу, яка виразилась у переживаннях щодо неотримання особисто трудової книжки, втраті нормальних життєвих зв'язків що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та матеріального забезпечення, оскільки вона не мала можливості вчасно працевлаштуватись та отримувати допомогу по безробіттю. Розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача, суд визначає у розмірі 500 грн. В решті вимог суд відмовляє. Інші доводи позивача [PERSON] про стягнення в її користь компенсації за невикористану щорічну відпустку, компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, середній заробіток за весь час затримки розрахунку та вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, не знайшли свого підтвердження в суді, а тому в задоволенні цієї частини вимог суд відмовляє, при цьому враховує відсутність позовної вимоги про визнання її звільнення незаконним та поновлення на роботі. Судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial