Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

13.10.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду через свого представника-адвоката Гірченко О.А. з позовом до відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що 05.04.2018 року Фастівським відділом ДВС було відкрите виконавче провадження про стягнення з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу в розмірі 41631,65 грн. Підставою відкриття виконавчого провадження став виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу № б/н від 23.11.2017 року. У зв`язку з погашенням боргу в повному обсязі, державним виконавцем Фастівського ВДВС винесено постанову від 14.05.2020 року про закінчення виконавчого провадження. Разом з тим, як зазначає позивач йому стало відомо про те, що вчинення виконавчих написів за кредитними договорами з 2017 року визнано незаконним. Нарахування та стягнення боргу з нього проходило, як без його відома, так і без будь-якого його повідомлення, а відтак вважає, що наявний спір про право, у зв`язку з чим виконавчий напис нотаріуса слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2020 року, матеріали позовної заяви [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Фастівський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м. Київ) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню направлено за територіальною юрисдикцією (підсудністю) Жовтневому районному суду м. Дніпра. Постановою Київського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 14.12.2020 року, ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Фастівський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м. Київ) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 12.02.2021 року, через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній зазначив, що дійсно 12.05.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБАНК» та ФОП [PERSON] було укладено договір банківського обслуговування № б/н, шляхом підписання заяви про відкриття поточного рахунку та заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг й приєднання до публічної оферти надання банківських послуг. Станом на 27.09.2017 року у ФОП [PERSON] існувала заборгованість перед Банком в сумі 39831,65 грн. Скориставшись своїм правом, Банк звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, надавши всі необхідні документи, відповідно до вимог п. 2 Постанови КМУ від 29.06.1999 року № 1172. Виконавчий напис нотаріуса був вчинений відповідно до вимог Наказу МЮУ «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 року № 296/5, а тому вважають, що виконавчий напис нотаріуса вчинений відповідно до норм діючого законодавства. Крім того, як зазначив представник відповідача не підлягають і позовні вимоги щодо стягнення 41631,65 грн. сплачених позивачем в рахунок виконання зобов`язань в рамках виконавчого напису, оскільки суперечать нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам. Також, заперечували проти задоволення судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу не підлягають задоволення, оскільки не є співмірними та завищеними з розглядом вказаної справи. За наведених обставин в задоволенні позову просили відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В судове засідання представник відповідача не зявився, з урахуванням відзиву на позовну заяву в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі, справу розглянути в їх відсутність. В судове засідання представник третьої особи не з`явився надавши через канцелярію суду клопотання в якому просив розглянути справу без участі представника відділу та прийняти рішення по справі на розсуд суду. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи, судом встановлено, що 23.11.2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинив виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 22632, посилаючись на ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку 29.06.1999 року № 1172. За цим написом нотаріус пропонує стягнути заборгованість на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» із ФОП [PERSON] за Кредитним договором № б/н від 12.05.2014 року - грошові кошти в сумі 39831,65 грн, з урахуванням: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8000,00 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 13958,95 грн, заборгованості з комісії у розмірі 4655,97 грн, заборгованості з пені за період з 25.09.2015 року по 27.09.2017 року у розмірі 13216,73 грн, витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1800 грн. Строк, за який проводиться стягнення - 1234 днів, а саме: з 12.05.2014 року по 27.09.2017 року. Постановою головного державного виконавця Фастівського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області від 05.04.2018 року ВП № 56116695 відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого напису. Постановою головного державного виконавця Фастівського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 03.05.2018 року ВП № 56116695, звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] . Постановою головного державного виконавця Фастівського міськрайонного ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) про закінчення виконавчого провадження від 14.05.2020 року ВП № 56116695, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № б/н виданого 23.11.2017 року приватним нотаріусом про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» коштів в сумі 41631,65 грн закінчено у зв`язку з фактичним виконанням. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року №282/20595 (далі Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно із ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до положень цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Проте, у виконавчому написі від 23.11.2017 р. за реєстровим № 22632 нотаріусом не вказано конкретну дату настання строку платежу за Кредитним договором від 12 травня 2014 року. Згідно виконавчого напису період за який нотаріус провів стягнення з 12 травня 2014 року по 27 вересня 2017 року. Вказаний період суд вважає необґрунтованим, оскільки до вимоги про стягнення неустойки (пені, штрафу) застосовується позовна давність в один рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України), що прямо суперечить вимогам ст. 88 ЗУ «Про нотаріат». Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами, ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Положеннями ст.50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржується до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Проте, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору щодо заборгованості як такого. Згідно з пунктом 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Інструкція) вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Пунктом 286 Інструкції передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи надано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (далі - Перелік) для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20.05.2015 року по справі №6-158цс15. З огляду на наведене та з урахуванням положень ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, доки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права в судовому порядку, може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Так, з розрахунку заборгованості наведеного у виконавчому написі не вбачається, коли виникла заборгованість, незрозумілим є період, за який стягується заборгованість за пенею та штрафами, а також відсутні докази належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором. Таким чином, нотаріус не перевірив обґрунтованість права вимоги відповідача, чим порушив норми ст. 88 Закону України «Про нотаріат», положення п 3.5. Глави 16 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». З огляду на викладене, кредитна заборгованість, у зв`язку з наявністю якої було вчинено оспорюваний виконавчий напис, не є безспірною, а тому виконавчий напис № б/н від 23 листопада 2017 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 41631,65 грн., згідно кредитного договору від 05.12.2014 року, який був укладений між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Що стосується вимог позову про стягнення безпідставно отриманих коштів, то суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Оскільки на час виконання виконавчого напису державним виконавцем він не був визнаний таким що не підлягає виконанню, виконавчі дії вчинялись у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження», суд вважає, що на даний час вимоги позивача про повернення безпідставно набутих коштів є передчасними. Позивач після набрання зазначеним рішенням законної сили не позбавлений можливості звернутись до відповідача із заявою про повернення коштів та звернутись до суду за захистом порушеного права якщо кошти не будуть повернуті. В частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат понесених на професійну правничу допомогу в розмірі 27500,00 грн., суд дійшов наступного висновку. Так, для підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача було надано договір про надання правової допомоги, юридичний супровід та представництво від 04.09.2020 року укладеного між адвокатом Гірченко О.А. та замовником [PERSON] , Ордер серії КС № 59938 від 04.09.2020 року, розрахунок витрат понесених позивачем за надання правничої допомоги, фотокопію квитанції до прибуткового касового ордера № 57. Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт(акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з тим, представником позивача в наданому суду розрахунку витрат не зазначено час, затрачений на надання адвокатських послуг, як і не надано акту про прийняття цих послуг (виконаних робіт), а також належних доказів на підтвердження їх оплати, у зв`язку з чим, суд не може достовірно встановити, з наявних в матеріалах справи документів, що фактично такі послуги дійсно надавалися, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, що входить до предмету доказування по справі, а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 840,80грн.

Outcome: partial