Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

13 серпня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, третя особа - приватний нотаріус Новомосковського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Ганна Василівна про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 15 серпня 2018 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків заяви. 01 жовтня 2018 року [PERSON] на виконання ухвали суду звернулася до суду з позовною заявою, згідно якої усунула недоліки первісної заяви. В обґрунтування вимог, позивач [PERSON] посилалася на те, що вона є донькою [PERSON] і [PERSON] . [INFO] її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . Зазначений будинок будувався на підставі рішення міської ради № 27/453 від 04.08.1971 року, згідно якого [PERSON] (матері померлого) було надано дозвіл на його будівництво та службових приміщень на садибній ділянці дозволеної площі по [ADDRESS] . [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON] (бабуся позивача). Після її смерті єдиним спадкоємцем став її син [PERSON] (батько позивача), який у встановлений законом строк звернувся до Новомосковської державної нотаріальної контори, але за життя не оформив своїх спадкових прав. Розпочате [PERSON] будівництво житлового будинку було закінчене її сином [PERSON] (батьком позивача). Єдиним документом спадкового нерухомого майна є технічний паспорт та звіт з незалежної оцінки ринкової вартості нерухомості. За життя її батько заповіту не складав, а тому, за законом вона є єдиною спадкоємицею. З заявою про прийняття спадщини до нотаріуса позивач [PERSON] не зверталася, оскільки вважала, що вона фактично прийняла спадщину після смерті свого батька. 14 червня 2017 року вона звернулася з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове домоволодіння до приватного нотаріуса Новомосковського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В., але постановою від 14 червня 2017 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки нею не надані правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності на спадковий будинок та рекомендовано було звернутися до суду з відповідним позовом. В зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст. 1268 ЦК України позивач [PERSON] просила суд: - встановити факт належності спірного домоволодіння [PERSON] станом на [INFO], тобто на день його смерті; -визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - літ.А-I, загальною площею 58,40 кв.м; прибудови - літ.а площею 14,70 кв.м; ганку площею 1,50 кв.м; літнього душу площею 2,65 кв.м; вбиральні площею 2,65 кв.м; замощення; споруд № 1-6; воріт; хвіртки; огорожі, в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 03 жовтня 2018 року відкрите провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12 листопада 2018 року зобов`язано Новомосковського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В. надати належним чином засвідчені копії спадкових справ після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 09 вересня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено судовий розгляд по суті. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, останній просив суд розглядати справу без його участі та участі позивача, позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити вимоги, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Представник відповідача - Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив. Третя особа - приватний нотаріус Новомосковського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В. в судове засідання не з`явилася. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та надані позивачемдокази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] в м. Новомосковську Дніпропетровської області народилася [PERSON] . Її батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 02 березня 1979 року. 30 квітня 1999 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений шлюб, актовий запис № 94, після укладення шлюбу [PERSON] було присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серія [NUMBER] від 30 квітня 1999 року. Таким чином, позивач [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 03 травня 2001 року [PERSON] помер [INFO] . Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] будувався на підставі рішення міської ради № 27/453 від 04.08.1971 року, згідно якого [PERSON] (матері спадкодавця) було надано дозвіл на його будівництво та службових приміщень на садибній ділянці дозволеної площі по [ADDRESS] . Встановлено, що [PERSON] у визначений законодавством строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після матері - матері [PERSON] , яка померла [INFO] , але свідоцтво про право на спадщину на спірний будинок не отримував, про що свідчать матеріали спадкової справи № 86, заведеної після [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 55980600 від 24 квітня 2019 року. Таким чином, [PERSON] згідно вимог ст. ст. 548, 549, 554 ЦК Української РСР в редакції 1963 року чинній на момент виникнення правовідносин, є таким, що прийняв спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , однак за життя не отримав правовстановлюючі документи та зареєструвати право власності на спадкове майно. Встановлено, що будівництво житлового будинку, яке розпочате [PERSON] у було закінчене її сином [PERSON] (батьком позивача), що підтверджується технічним паспортом та звітом з незалежної оцінки ринкової вартості нерухомості. 14 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулася з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове домоволодіння до приватного нотаріуса Новомосковського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В., але постановою від 14 червня 2017 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки нею не надані правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності на спадковий будинок. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини за законом на спадкове майно до нотаріальної контори не зверталась. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на нижченаведене. Як зазначалося вище, позивач просила суд встановити факт належності [PERSON] станом на [INFO], тобто на день його смерті спірного домоволодіння, а саме житлового будинку [ADDRESS] . В той же час, суд звертає увагу, що згідно зі ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що факт належності спірного домоволодіння судами України не встановлюється, позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав в даних правовідносинах, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. З приводу позовних вимог щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд зазначає наступне. Позивач вважає, що вона фактично прийняла спадщину після смерті свого батька на підставі ст. ст. 1268 ЦК України. В той же час, суд звертає увагу, що до правовідносин щодо спадкування [PERSON] майна після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] підлягають застосуванню приписи Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, оскільки виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року. Частинами першою та другою статті 524 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно до статті 549 ЦК Української РСР діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Із системного аналізу положень ст. 548, 549, 554 ЦК Української РСР 1963 року суд дійшов висновку, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Таким чином, на відміну від чинного ЦК України 2003 року, норми ЦК Української РСР 1963 року не містили положень про те, що особа, вважається такою, що прийняла спадщину. Однак жодних із визначених законом дій [PERSON] не вчинила, а саме: не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, нею не заявлялися вимоги про встановлення факту прийняття спадщини. Положення ст.1268, 1270 ЦК України, на які як на підставу задоволення позовних вимог посилається позивач не застосовуються до спірних правовідносин, тому що спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року. Позивач [PERSON] , як спадкоємець першої черги, мала право на спадкування за законом, але нею не було здійснено жодних дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, а відтак остання не прийняла спадщину. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем не було дотримано вимог закону для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті батька. Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року № 667/8257/13-ц, провадження № 61-9324св18. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судовий збір покласти на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed