Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

13 жовтня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 жовтня 2018 року передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (т. 1 а.с.75). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON], третя особа: приватний нотаріус ДМНО [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння було залишено без руху з наданням\~строку для\~усунення зазначених\~у ній\~недоліків (т.1\~а.с.76-77).У встановлений судом строк недоліки вищевказаної позовної заяви були усунуті позивачем. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON], третя особа: приватний нотаріус ДМНО [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння (т.1 а.с.131). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в уточненій позовній заяві зазначає, що у провадженні Жовтневого ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 12017040650001565, зареєстроване 28 квітня 2017 року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за фактом вчинення у відношенні [PERSON] злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 6.11 ч. 2 ст. 115 КК України. 22 вересня 2017 року [PERSON] було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 6.11 ч. 2 ст. 115 КК України, а також слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З моменту предявлення підозри у особи виникає обовязок відшкодувати шкоду, а також збереження майна, яке підлягає конфіскації. Ознайомившись із матеріалами кримінального провадження представник [PERSON] дізналася, що на момент вручення підозри відповідачу належало наступне майно: гаражі № 12, 11, 9, 8, 6, 3, 2, які розташовані за адресою: місто Дніпро, вул. Судця маршала, буд. 39. Проте 03 жовтня 2017 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] було посвідчено договори купівлі-продажу нерухомого майна, укладених між [PERSON] і [PERSON] Указані правочини позивач вважає недійсними, оскільки [PERSON] знаходився під вартою, а також останній вчинив вказаний правочин з метою приховування майна від спеціальної конфіскації в рамках зазначеного вище кримінального провадження та уникнення відшкодування шкоди позивачеві за рахунок цього майна. З урахуванням викладеного позивач просить суд визнати недійсними договори купівлі-продажу гаражів № 12, 11, 9, 8, 6, 3, 2, що розташовані за адресою: місто Дніпро, вул. Судця маршала, буд. 39, укладені між [PERSON] і [PERSON] 03 жовтня 2017 року та посвідчені приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], а також витребувати указане майно з чужого незаконного володіння [PERSON] (т.1 а.с.80-85) Від представника позивача [PERSON] [PERSON] до суду надійшла заява, у якій остання позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Також представник позивача зазначила, що укладаючи договори купівлі-продажу відповідач [PERSON] не сплатив податки, що свідчить про фіктивність правочинів і їх спрямованість на ухилення від відповідальності за вчинений злочин (т.2 а.с.50). Від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні (т.2 а.с.51). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] у судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, а також пояснила, що оригінали всіх документів, що мають відношення до справи було вилучено правоохоронними органами на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2017 року (т.1 а.с.163). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Статтею 55 Конституції України\~визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року належали гаражі № 12, 11, 9, 8, 6, 3, 2, що розташовані по вул. Судця маршала, буд. 36 у місті Дніпрі (т.1 а.с.89-93) Право власності на указане нерухоме майно було зареєстроване за відповідачем [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта (т.1 а.с.9-67). 28 квітня 2017 року [PERSON] було видано [PERSON] довіреність на представництво інтересів та ведення справ як власника нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Судця маршала, будинок 36, в тому числі із правом укладання з будь-якими особами договорів купівлі-продажу вказаного нерухомого майна. Указана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] (т.1 а.с 102-103). 21 вересня 2017 року [PERSON] було повідомлено про підозру в рамках кримінального провадження №120170406500011565, зареєстрованого 28 квітня 2017 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 6.11 ч. 2 ст. 115 КК України. (т.1 а.с. 6-8). 03 жовтня 2017 року між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу гаражу № 6, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Судця маршала, будинок 36, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (т.1, а.с 86 - 87). Як вбачається з Опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, що є Додатком до протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 09 листопада 2017 року (т.2 а.с.20), слідчим Соборного ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було вилучено договори купівлі-продажу укладені між [PERSON] та [PERSON] гаражів № 11, 12, 7, 3, 8, 2, 9, розташованих за адресою: м. Дніпро, вул. Судця маршала, будинок 36. 10 жовтня 2017 року [PERSON] було предявлено цивільний позов до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди (т.1, а.с. 68-70). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Статтею 655 ЦК України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16. Позивач у позовній заяві посилається на укладення договорів купівлі-продажу гаражів виключно з метою уникнення відповідальності в межах кримінального провадження, враховуючи заявлений ним у кримінальному провадженні цивільний позов до [PERSON] Проте позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що на час укладення договорів квартири (03 жовтня 2017 року) відповідачу [PERSON] було достовірно відомо про заявлений [PERSON] позов у кримінальному провадженні. Крім того, факт подання [PERSON] позову до [PERSON] у кримінальному провадженні сам по собі, без ухвалення вироку та без вирішення цивільного позову, не свідчить про виникнення у останнього перед позивачем будь-яких, у тому числі і грошових зобов'язань. Також, згідно із витягом з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів відносно [PERSON] (т.2, а.с.5), інформація про доходи останнього за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року відсутня, проте на переконання суду це не спростовує дійсність правочинів щодо купівлі-продажу вказаних гаражів, з огляду на презумпцію правомірності правочину, встановлену ст. 204 ЦК України. З урахуванням вищезазначених норм та відповідності оскаржуваних правочинів, за їх формою та змістом вимогам чинного законодавства, суд дійшов до висновку про недоведеність позивачем вищевказаних обставин щодо фіктивності оспорюваних правочинів та порушення прав позивача у результаті укладення оспорюваних правочинів. Що стосується позовних вимог позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння, то порядок витребування майна з чужого незаконного володіння врегулювано ст. 388 ЦК України, згідно із якою, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)\~було викрадене\~у власника\~або особи,\~якій він\~передав майно\~у володіння;\~ \~ \~ \~ \~ 3)\~вибуло з\~володіння власника\~або особи,\~якій він\~передав майно\~у володіння,\~не з\~їхньої волі\~іншим шляхом. \~Майно не\~може бути\~витребувано від\~добросовісного набувача,\~якщо воно\~було продане\~у порядку,\~встановленому для\~виконання судових\~рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Таким чином, за змістом ст. 388 ЦК України витребувати майно може не будь-яка особа, а власник майна. А в даному випадку позивач не є таким. З огляду на що, позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed