Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-15 00:00:00

14.12.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого 18.08.2010 року в реєстрі за №5352. Позивачка зазначає, що з 18.06.2011 року вона зареєструвала у даній квартирі [PERSON], який на той час звернувся з дружнім проханням допомогти, оскільки щойно переїхав до Києва, шукав роботу, а вимога роботодавця наявність прописки в м. Києві, проте, відповідач жодного дня не користувався квартирою, не сплачує комунальні послуги, не отримує кореспонденцію за даною адресою. Також, на даний момент перебування відповідача позивачці не відоме, тому звернутися до нього з проханням про добровільне зняття з реєстрації в даній квартирі позивачка можливості не має. За наведених обставин позивачка просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. До початку судового розгляду позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідачів повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Враховуючи положення ч. 5 ст. 74 ЦПК України, за наведених вище обставин, суд визнає повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи належним. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Згідно наявної в матеріалах справи копії договору купівлі продажу квартири від 18.08.2009 року, позивачка є власницею квартири [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно довідки форми №3 від 04.12.2015 року, з 18.06.2011 року у зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Факт не проживання відповідача у належній позивачу квартирі понад встановлені законом терміни, підтверджується актом мешканців будинку №8а по вул. Кибальчича в м. Києві від 08.12.2015 року завіреним начальником ЖЕД-409 [PERSON], зі змісту яких вбачається, що відповідач в даній квартирі не проживає з 2011 року. Таким чином, як вбачається з позовної заяви та зібраних по справі доказів, відповідач не проживає в квартирі з 2011 року. Незважаючи на те, що відповідач не проживає в квартирі, він з реєстраційного обліку не знімається, не приймає участі в утриманні квартири та не сплачує комунальні послуги, тому суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі викладеного,

Outcome: approved