Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

12 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу та штрафних санкцій (а.с. 2-4). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Наумової О.С. від 02 грудня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін (а.с. 14-15). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29 березня 2017 року він уклав з відповідачем договір позики, який оформлено у вигляді письмової розписки. За даною розпискою відповідач взяв в борг у позивача 5550 доларів США та зобов`язався повернути грошові кошти до 30 вересня 2017 року. До цього часу відповідач кошти не повернув. Тому, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 135 975, грн., штрафні санкції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 78 854,54 грн., а саме: 48 103,38 грн. - відсотки; 22 149,06 грн. - інфляційні втрати та 8 602,10грн. - 3% річних. 04 березня 2020 року надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення з нього інфляційних втрат за період 01 жовтня 2017 року по 11 листопада 2019 року в сумі 22 149,06 грн. він не визнає (а.с. 38-40). 12 березня 2020 року позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що він не погоджується з позицією відповідача та просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 44). Позивач [PERSON] надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. 45). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про дату, місце і час розгляду справи (а.с. 43). З урахуванням того, що відповідач був присутній у судовому засіданні 04 березня 2020 року, а також те, що він надав суду відзив на позов, з якого вбачається позиція про незгоду із позовними вимогами, що виключає сукупність підстав, передбачених ст. 280 ЦПК України для винесення заочного рішення, суд розглядає справу у порядку загального позовного провадження з винесенням судового рішення на загальних підставах. Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін і без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Як встановлено судом, 29 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, на підставі якого [PERSON] передав [PERSON] кошти у розмірі 5550 доларів США, зі строком повернення до 30 вересня 2017 року, що було оформлено розпискою, оригінал якої був представлений позивачем у судовому засіданні (а.с. 10). [PERSON] у встановлений договором строк борг не повернув, що ним у відзиві не заперечувалося. Натомість відповідач заперечував лише щодо стягнення інфляційних втрат за період 01 жовтня 2017 року по 11 листопада 2019 року в сумі 22 149,06 грн., з тих підстав, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, а ним грошові кошти від позивача отримані у доларах США. Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Позивач в своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача основну заборгованість в розмірі 135 975, грн. Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку у постанові від16 січня 2019 року, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові Великої Палатти Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Враховуючи те, що відповідачем визнано, що він отримав від позивача кошти в доларах США, а саме у розмірі 5 550 доларів США, про що також зазначено в розписці від 29 березня 2017 року, суд вважає за доцільне стягнути заборгованість з відповідача саме у розмірі 5550 доларів США. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Нарахування процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ здійснюється у період дії договору позики, тобто з 29 березня 2017 року і до 30 вересня 2017 року. Проте позивач невірно розрахував проценти за період з 01 жовтня 2017 року по 11 листопада 2019 року (771 день), оскільки це не є періодом користування позикою, а період користування чужими грошовими коштами, тому відсутні правові підстави для стягнення цієї суми з урахуванням того, що суд розглядає справу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Після цього строку, охоронювані права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), яка врахована Другою судовою палатою у Постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 296/12238/15-ц (провадження № 61-29294св18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку, сума трьох відсотків річних за період з 01 жовтня 2017 року по 11 листопада 2019 року становить 8 602,10 грн. Підстави нарахування і сума трьох відсотків річних не заперечуються відповідачем. В частині позовних вимог про стягнення інфляційних збитків, позов задоволенню не підлягає, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Отже, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеного договором у гривні, проте у спірних правовідносинах між сторонами зобов`язання визначено в доларах США. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 5550 доларів США і трьох процентів річних в сумі 8 602,10 грн. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог частково, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно задоволеній частині позовних вимог у розмірі 1 533,96 грн. (153 396,05 грн. х 2148,30грн. : 214 829,54грн. = 1 533,96 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial