Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

14 жовтня 2014 року позивачка [PERSON] в інтересах якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що 19 квітня 2013 року відповідачка взяла у [PERSON] кошти в сумі 10000,00грн, як завдаток за обєкт нерухомості, який в послідуючому виявився не її власністю, а власністю батька відповідача. Оскільки зобовязання щодо укладення договору купівлі-продажу квартири № 2 в будинку № 37 у м. Новому Бузі Миколаївської області виконані не були, відповідачка не повернула отримані нею кошти, позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, атому просить суд стягнути із відповідачки по справі суму коштів, отриманих відповідачкою у розмірі 10000,00 грн, відсотки за користування чужими коштами та суму втрат від інфляції, а також судові витрати. 03 вересня 2015 року та 28 жовтня 2015 року позивачка збільшила позовні вимоги, остаточно просила суд стягнути з відповідачки: 10000,00 грн.- суми основного боргу за розпискою, збільшення основної суми боргу з урахуванням індексу інфляції 6430,00 грн., 3629,42 грн.- відсотків, три відсотки річних 956,32 грн., витрати на правову допомогу 3500,00 грн, а всього 24005,52 грн. боргу та витрати по сплаті судового збору. Позивач [PERSON] та її представник у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи судом повідомлялись належним чином, від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника позивача та позивача. В судовому засіданні 14.12.20015 року представник позивача [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить розписка про одержання судової повістки-повідомлення на 25.06.2015 року. Наступні листи, які направлялись відповідачеві повертались до суду із зазначенням « за закінченням терміну зберігання», отже суд робить висновок, що відповідач свідомо не бажає отримувати судову кореспонденцію, оскільки достовірно знає про знаходження в провадженні суду даної цивільної справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Вислухавши пояснення представника позивача 14.12.2015 року, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2ст. 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Згідно розписки наданої позивачем, відповідач взяла у неї 10000,00 грн., як завдаток за будинок [ADDRESS]. Тобто за своєю суттю вказана розписка є документом, який свідчить про отримання відповідачем [PERSON] від позивача вищевказаної суми коштів як завдатку. Згідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України, як доказ, на підтвердження укладання договору і його умов може бути представлена письмова розписка позичальника або інший документ, що засвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Завдаток є способом забезпечення реального зобов'язання і не є самостійним зобов'язанням. Таким чином внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору купівлі-продажу будинку. Оскільки основний договір купівлі-продажу не був укладений, на вказану суму на забезпечення виконання зобов'язання, поширюється правила ст. 570 ЦК України, тобто завдаток визнається авансом, який має бути повернений власникові - позивачу [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. З огляду на викладене з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 10000,00 грн. основного боргу. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки договором позики укладеним між сторонами не було встановлено розміру процентів, їх розмір підлягає визначенню на рівні облікової ставки Національного банку України, а тому з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню відсотки за період: -19 квітня 2013 року по 09.06.2013 року в сумі 104 грн. 80 коп. = (10000 (сума борг) х 7,5 (облікова ставка НБУ ) /100 % х 51 (кількість днів користування коштами)/365 ; -09 червня 2013 року по 12.08.2013 року в сумі 120 грн. 82 коп. = (10000 (сума борг) х 7,0 (облікова ставка НБУ ) /100 % х 63 (кількість днів користування коштами)/365 ; -12 серпня 2013 року по 13.04.2014 року в сумі 543 грн. 15 коп. = (10000 (сума борг) х 6,5 (облікова ставка НБУ ) /100 % х 305 (кількість днів користування коштами)/365 ; -13 квітня 2014 року по 16.07.2014 року в сумі 244 грн. 66 коп. = (10000 (сума борг) х 9,5 (облікова ставка НБУ ) /100 % х 94 (кількість днів користування коштами)/365 ; -17 липня 2014 року по 13.11.2014 року в сумі 407 грн. 53 коп. = (10000 (сума борг) х 12,5 (облікова ставка НБУ ) /100 % х 119 (кількість днів користування коштами)/365 ; -14 листопада 2014 року по 06.02.2015 року в сумі 326 грн. 02 коп. = (10000 (сума борг) х 14,0 (облікова ставка НБУ ) /100 % х 85 (кількість днів користування коштами)/365 ; -07 лютого 2015 року по 04.03.2015 року в сумі 149 грн. 58 коп. = (10000 (сума борг) х 19,5 (облікова ставка НБУ ) /100 % х 25 (кількість днів користування коштами)/365 ; -04 березня 2015 року по 28.08.2015 року в сумі 1454 грн. 79 коп. = (10000 (сума борг) х 30 (облікова ставка НБУ ) /100 % х 177 (кількість днів користування коштами)/365 ; -28 серпня 2015 року по 25.09.2015 року в сумі 199 грн. 72 коп. = (10000 (сума борг) х 27 (облікова ставка НБУ ) /100 % х 27 (кількість днів користування коштами)/365 ; - 25 вересня 2015 року по 30.10.2015 року в сумі 78 грн. 35 коп. = (10000 (сума борг) х 22 (облікова ставка НБУ ) /100 % х 13 (кількість днів користування коштами)/365 . За ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, інфляційне збільшення суми боргу 10000,00 грн. за період з травня 2013 року по 01.10.2015 року становить 6430,00 грн. виходячи з наданого позивачем розрахунку, з яким погоджується суд. Оскільки за складеною відповідачем розпискою не передбачено сплати відсотків за користування коштами, на користь позивача, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, підлягають стягненню з відповідача 3% річних від простроченої суми, які щодо частини заборгованості в сумі 10000,00 грн. підлягають застосуванню з 20.04.2013 року (тобто з наступного дня після отримання коштів) по 28.10.2015 року, що складає 956 грн.32коп. відповідно розрахунку позивача з яким погоджується суд. Разом з тим, суд не знаходить підстав для стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрат на правову допомогу в сумі 3500 грн. оскільки позивачем не надано доказів отримання такої допомоги, а договір наданий позивачем на підтвердження такої позовної вимоги, укладений не між позивачем [PERSON] та [PERSON], а між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордера № 850 3500,00 грн були сплачені також [PERSON], а не позивачем по справі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснив, що договір про надання юридично-консультаційних послуг між ним та позивачкою [PERSON] не укладався. Так частиною 1 ст.60 ЦПК визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. З огляду на викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial