Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

14 червня 2019 року до суду звернувся позивач з вказаним позовом. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . житловий будинок, набутий на підставі договору дарування, укладений між Позивачем, як обдарованою, та [PERSON] , як дарувальником. З вказаного договору дарування вбачалося, що на земельну ділянку по [ADDRESS] , відсутнє право власності. На початку 2019 року Позивач звернулася до землевпорядних організацій які виготовили їй землевпорядну справу та 05.06.2019 року Позивач отримала кадастровий номер земельної ділянки 1211000000:02:043:0016, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка), на загальну площу 0,0637 га. Отримавши технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, Позивачу повідомили, що на земельну ділянку є державний акт та її приватизували. У зв`язку з чим, вважає, що укладаючи договір дарування житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , Позивач набула права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1211000000:02:043:0016, загальною площею 0,0637 га, тому просить суд визнати за Позивачем право власності на вказану земельну ділянку, оскільки в позасудовому порядку вирішити даний спір не можливо. Відповідач відзив на позовну заяву не надав. В судове засідання сторони не викликалися. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву, клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини, кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. За змістом ст.ст.12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Судом встановлено, що 10 серпня 2001р. Позивач уклала договір дарування АЕВ № 222530, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В. та зареєстрований в реєстрі під № у-574 від 10.08.2001р. (а.с.7) Відповідно до вказаного договору [PERSON] подарував [PERSON] , [INFO] , жилий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір був зареєстрований в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстрову книгу №206, стор. 94, за реєстровим номером 94 (а.с.7 зворот). У п. 3 договору дарування вказано, що вищевказаний житловий будинок [ADDRESS] , належав [PERSON] на підставі також договору дарування, посвідченого 30.08.2000 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 1-4808. З матеріалів справи встановлено, що відповідно рішення виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів за №329/2 від 16.07.1997 року Відповідачу - [PERSON] було передано у приватну власність вище вказана спірна земельна ділянка та видано Державний акт на право приватної власності на землю зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2011 від 12.08.1997 року (а.с.58). Згідно правовстановлюючим документам на житловий будинок вбачається, що житловий будинок належить Позивачу [PERSON] , коли як земельна ділянка передана у власність Відповідачу [PERSON] .. Отже, [PERSON] при відчужені житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] не передала у власність спірну земельну ділянку. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, що встановлено ч. 2 ст. 328 ЦК України Згідно до положень ч. 1 ст. 30 ЗК України 1990 року (в редакції чинній на час передачі земельної ділянки) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Згідно до положень ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року (в редакції чинній на час передачі земельної ділянки) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року (в редакції чинній на час передачі земельної ділянки). Зокрема, за ч. 1 цієї статті право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів. Відповідно до абз.2 п.7 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст.16 ЦК України). Частиною 1 ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав. Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що право на земельну ділянку набувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з частинами першою, четвертої, сьомою статті 55 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. Відповідно до статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Отже, набуття права користування та права власності на земельну ділянку пов`язане із здійсненням комплексу робіт: проведенням кадастрової зйомки землі з геодезичним встановленням меж земельної ділянки, яка включає, зокрема, і перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки, погодження цих меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає перевірку того, чи не належить земельна ділянка іншому власнику або правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Згідно з частинами першою, четвертою, дев`ятою статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. З наведеного вбачається, що [PERSON] для того, щоб отримати у приватну власність спірну земельну ділянку мала здійснити усі передбачені чинним законодавством дії для її отримання. Між тим, матеріалами справи підтверджується, що 05.06.2019 року Позивач отримала кадастровий номер земельної ділянки 1211000000:02:043:0016 на якій розташований вказаний будинок, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка), на загальну площу 0,0637 га. (а.с.10). Зокрема, також надано для суду копію Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) гр.. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-16) якою підтверджується, що Позивач всі передбачені чинним законодавством дії для отримання земельної ділянки у приватну власність виконала, земельна ділянка на яку оформлено право власності сформована. Статтею 8 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право на ефективне відновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення його основних прав, наданих їй конституцією або законом. В силу статті 17 Загальної декларації прав людини кожна людина має право володіти майном як одноосібно, так і спільно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З урахуванням сукупності вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивач маючи правовстановлюючі документи, які підтверджують законність її вимог і порушення відповідачем її прав як особи яка має право на володіння та користування спірною земельною ділянкою, обрала вірний спосіб захисту і тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved