Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

13.07.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 05.04.2014 року вона позичила відповідачу [PERSON] строком на два роки грошові кошти в сумі 51050 грн., про що між ними було укладено договір позики. Однак до теперішнього часу відповідач гроші не повернула. На її прохання про добровільне погашення боргу відповідач не реагує, на телефонні дзвінки не відповідає, зустрічей уникає, що змушує її звернутися до суду. Просить стягнути з відповідача суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми, а всього 95304,15 грн. В судове засідання позивач не з'явився, будучи належним чином оповіщеним про день та час розгляду справи. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та пояснила, що не може повернути борг в зв'язку з відсутністю грошей. Суд, вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 05.04.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичила у [PERSON] суму 51050 грн. строком на два роки, про що відповідач написав розписку (а.с. 8). Судом також встановлено та визнано відповідачем, що останній до теперішнього часу грошові кошти, отримані нею за договором позики від 05.04.2014 р., не повернула. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання його умов сторонами. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Факт передачі грошей позивачем та отримання їх відповідачем підтверджується відповідною розпискою. Відповідачем в судовому засіданні підтверджений факт неповернення їх на час розгляду справи. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач повинен сплатити позивачу всю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми. Разом з тим, суд вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам ст. 625 ЦК України, розрахунок суми заборгованості з врахуванням встановленого індексу інфляції, зазначений у висновку про вартість права вимоги в сумі 91241,15 грн., та розрахунок трьох відсотків річних за період з 05.04.2014 р. по 05.04.2016 р., оскільки ст.. 625 ЦК України визначена відповідальність боржника саме за прострочення грошового зобов'язання, а не за ввесь період користування грошовими коштами. Оскільки відповідач позичила у позивача гроші строком на два роки, строк виконання грошового зобов'язання закінчився 05.04.2016 р., а тому періодом прострочення зобов'язання є період з 06.04.2016 р. по 01.07.2016 р. Враховуючи викладене, суд частково задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 06.04.2016 р. по 01.07.2016 р. в сумі 52889,59 грн., а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 415,39 грн., а всього 53304,98 грн., відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог. Відповідально до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України суд також стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на оплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 533,57 грн. Суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу витрат, пов'язаних з незалежною оцінкою права вимоги, оскільки такі витрати не відносяться до судових витрат, передбачених ст. 79 ЦПК України. Виходячи з викладеного,

Outcome: partial