Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

13.06.2019 [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 30.08.2008 Бірківською сільською радою Зміївського району Харківської області, актовий запис № 18. В обґрунтування позову зазначено про неможливість примирення із відповідачем. Вказала, що шлюбні відносини між сторонами припинені на протязі останнього року, спільного господарства не ведуть. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2009 року народження та [PERSON] , 2010 року народження. Спору про поділ майна подружжя та місця проживання дітей не має. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивач у поданій заяві підтримала позов та просила ухвалити заочне рішення. Розгляд справи просила провести без її участі, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала. Судові витрати по справі просила віднести за її рахунок та не стягувати з відповідача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128, частини 4 статті 129 Цивільного процесуального кодексу України, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями (а. с. 18, 23). Причин неявки суду [PERSON] не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду справи, відзиву на позов не подавав. Відповідно до пункту 1 частини 8 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, днем вручення судової повістки є отримання судової повістки під розписку. Відповідно до частини 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд, на підставі статті 223, пункту 4 частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи позицію позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку: Як вбачається зі Свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , 30.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] , Бірківською сільською радою Зміївського району Харківської області зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис запис № 18. Після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] (а. с. 4). Від шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , 2009 року народження та [PERSON] , 2010 року народження. Зазначене підтверджується наданими позивачем копіями свідоцтв про народження дітей [NUMBER] від 02.08.2009; [NUMBER] від 08.07.2010 (а. с. 5, 6). Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (стаття 110 Сімейного кодексу України). З матеріалів даної справи вбачається, що позивач продовжувати шлюбні відносини не бажає, примирення та збереження шлюбу неможливе, відповідач не надав суду відзив із запереченнями проти позову, клопотання про надання сторонам строку на примирення не заявлялось. Таким чином, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що потягне за собою неприпустиме порушення права одного з подружжя або обох на вільний вибір. Спору з приводу майна подружжя та місця проживання дитини між сторонами не існує. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, згідно чинного законодавства, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу, тому, враховуючи вищевикладене, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу не суперечить вимогам законодавства України. Беручи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 статті 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З урахуванням позиції позивача, яка просила залишити судові витрати за нею, відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, питання про розподіл судових витрат при ухваленні судового рішення не вирішувалось.

Outcome: approved