Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

13 листопада 2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 10 травня 1979 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають повнолітніх: доньку Ганну, [INFO], сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO]. Неповнолітніх дітей не мають. Після народження третьої дитини у них виникли непорозуміння в сімї та часто відбувалися сварки. Спільне життя у них не склалося, так як у них були різні погляди на сімейне життя та обов'язки, вони важко розуміли одне одного, мали різні характери. На даний час вони проживають окремо, не спілкуються, тому шлюб існує лише формально. Тому він вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе та просив їх шлюб розірвати. Позивач в судове засідання не зявився, однак від нього до суду надійшла заява, в якій він просив розглянути справу у його відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.17/. Відповідач в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином /а.с.16/. Тому суд вважає причини неявки відповідача неповажними і тому справа розглянута у її відсутність, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 10 травня 1979 року Виконавчим комітетом Новосамарської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, актовий запис №6 /а.с.7/. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження шлюбу неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір.

Outcome: approved