Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

13 липня 2006 року на підставі заяви про відкриття рахунку і надання послуг ЗАТ (нині ПАТ) КБ «Приватбанк» видало [PERSON] кредитну картку [NUMBER] з кредитним лімітом 250 грн. і базовою процентною ставкою 36%. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки; погашення заборгованості належало здійснювати щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. За згодою [PERSON] ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складала договір про надання банківських послуг, укладений із ЗАТ КБ «Приватбанк». Посилаючись на те, що строк дії картки закінчився у травні 2013 року, 9 вересня 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] 9895 грн. 22 коп. заборгованості за кредитом та 28743 грн. 01 коп. заборгованості за процентами. Позивач також вимагав на підставі п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг стягнути з відповідача на його користь штраф, який складається з 500 грн. (фіксована складова) і 1931 грн. 91 коп. (5 % від ціни позову). В судовому засіданні представник позивача підтримав позов. Відповідач позов не визнав і пояснив, що за наведеним договором повністю розрахувався з банком в 2008 році. В 2009 році одержав з банку лист про заборгованість приблизно у 12000 грн. У зв'язку з цим він з'явився до Смілянського відділення ЗАТ КБ «Приватбанк», де за допомогою співробітників банку встановив, що в 2008 році після здійснення ним остаточного рахунку з банком у розташованому в м. Смілі банкоматі з його карткового рахунку було знято близько 10000 грн. Одержання коштів відбувалось різними сумами в ті дні, коли він перебував у відрядженнях за межами м. Сміли, відповідно, користуватись банкоматом не міг. У зв'язку з цим працівники банку обіцяли розібратись і більше про борг за кредитом не повідомляли, аж до одержання ним позовної заяви. Оскільки право вимоги стягнення заборгованості за кредитом у позивача виникло 28 лютого 2010 року, відповідач і його представник просили застосувати позовну давність. Проти цього заперечував представник позивача, стверджуючи, що, у відповідності з розрахунком банку, [PERSON] повинен був повернути кредит до 30 листопада 2012 року, тому строк позовної давності не пропущено. В позові належить відмовити з таких підстав. У відповідності з принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з позовною заявою, на підставі заяви від 13 липня 2006 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку в розмірі 250 грн. (про збільшення ліміту до 9895 грн. 22 коп. в позовній заяві не йдеться) з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а саме до травня 2013 року (а.с. 91, 92). Відповідач заявив, що строк дії картки скінчився в 2008 році. Позивачем відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України не надано доказів, що підтверджують зазначений у позовній заяві термін дії картки. В позовній заяві стверджується, що заява відповідача від 13 липня 2006 року складає договір про надання банківських послуг в сукупності з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами. Саме так - з великої літери - ці документи записані в заяві від 13 липня 2007 року. Документів, які становлять складову частину договору суду, не надано. Замість двох окремих документів (Умов надання банківських послуг і Правил користування платіжною карткою) суду надано один - Умови і правила надання банківських послуг (а.с. 84-90). Посилання на цей документ в заяві від 13 липня 2007 року відсутні, тому суд вважає, що він не є складовою частиною договору. Суд вважає, що позивачем не надано і третього документу, який становить частину кредитного договору - Тарифи. Наявні на а.с. 22 Тарифи і порядок погашення по Кредиту не є достовірним доказом, оскільки в такому вигляді не могли існувати станом на 13 липня 2006 року: в цьому документі банк іменується ПАТ, хоча на час укладення договору це акціонерне товариство було не публічним, а закритим. Саме ЗАТ воно найменоване і в заяві від 13 липня 2007 року. Оскільки позивач не надав суду доказів, які підтверджують умови і строк дії кредитного договору, позов не підлягає до задоволення. Крім того, суд вважає, що належить задоволити заяву відповідача про застосування позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність у спірних правовідносинах становить 3 роки. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Суд вважає доведеним твердження відповідача, що станом на 28 лютого 2010 року вся сума кредиту мала стати простроченою заборгованістю. Як встановлено з копії заяви про відкриття рахунку і надання послуг від 13 липня 2006 року, сторони встановили порядок погашення заборгованості за кредитом: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Представник позивача, посилаючись на зроблений банком розрахунок заборгованості, стверджував, що станом на 28 листопада 2008 року відповідач мав поточну заборгованість за кредитом в сумі 9895 грн. 22 коп. Отже, з цього часу він повинен був гасити її щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Таким чином, через 15 місяців після 28 листопада 2008 року відповідач повинен був повністю погасити кредит (100% : 7% = 14,29). Представник позивача не зміг пояснити суду зроблений банком розрахунок, відповідно до якого повне погашення кредиту відповідач повинен був здійснити до 30 листопада 2012 року. Тому суд вважає, що з 28 лютого 2010 року у позивача виникло право вимагати від [PERSON] повернення всієї суми кредиту. На підставі ч. 1 ст. 261 ЦК України з цього часу належить рахувати перебіг позовної давності щодо вимог про повернення кредиту.

Outcome: approved