Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

12 травня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла вищевказана позовна заявка, яка обґрунтована позивачем [PERSON] тим, що 11 лютого 2015 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, написаною власноручно [PERSON] Сума позики становить 12 000,00 гривень. Строк користування позикою 01 місяць. Щомісячний відсоток за користування позикою 1 200,00 гривень. Вказував на те, що 11 березня 2015 року відповідач повернула частину позику, а саме грошові кошти в розмірі 6 000,00 гривень в рахунок погашення суми основного боргу та 1 200,00 гривень, відсотків за користування позикою в період з 11 лютого 2015 року по 11 березня 2015 року. Зазначав, що станом на 12 березня 2015 року відповідач порушила умови виконання зобов'язання з повернення грошових коштів, сума основного боргу склала 6 000,00 гривень. Згідно умов розписки від 11 лютого 2015 року, відповідач має сплатити на його користь відсотки за користування коштами за період з 12 березня 2015 року по 11 травня 2015 року у розмірі 2 400,00 гривень, тобто за два місяці. Посилався на ті обставини, що станом на 12 травня 2015 року загальна сума боргу за договором позики від 11 лютого 2015 року складає 8 400,00 гривень, з яких сума основного боргу 6 000,00 гривень та нараховані відсотки 2 400,00 гривень. Крім того, вказував на те, що 15 березня 2015 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики на суму 5 000,00 гривень. Строк повернення позики до 15 квітня 2015 року зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 500,00 гривень, що складає 10 відсотків від суми позики. Зазначав, що в установлений договором строк, відповідач свої зобовязання з повернення грошових коштів не виконала. Станом на 12 травня 2015 року її заборгованість за договором позики від 15 березня 2015 року складає 5 500,00 гривень, з яких 5 000,00 гривень це сума основного боргу, 500,00 гривень, відсотки за користування грошовими коштами. Посилався на ті обставини, що виходячи із суми основного боргу у розмірі 6 000,00 гривень за договором позики від 11 лютого 2015 року, відповідач додатково до основного боргу повинна сплатити втрати від інфляції за період березень (110,8 %), квітень (114,00 %) 2015 року у розмірі 1 578,72 гривень (= 6000,00 гривень * 126,31% - 6000,00 гривень). Виходячи із суми основного боргу в розмірі 5 000,00 гривень за договором позики від 15 березня 2015 року, відповідач додатково до основного боргу повинна сплатити втрати від інфляції за період квітень (114,00 %) 2015 року у розмірі 700,00 гривень. Крім того, з метою складення позовної заяви, оформлення документів відповідно до вимог процесуального закону, він звернувся до адвоката. Між ним та адвокатом укладено договір про надання правової допомоги від 26 листопада 2014 року. За підготовку та подання до суду позовної заяви ним сплачено адвокату 400,00 гривень. Також ним сплачено судовий збір у розмірі 243,60 гривень. На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 11 лютого 2015 року у розмірі 6 000,00 гривень, - суми основного боргу, 2 400,00 гривень, - відсотків за користування позикою, 1 578,72 гривень, - втрат від інфляції; заборгованість за договором позики від 15 березня 2015 року в розмірі 5 000,00 гривень, - суми основного боргу, 500,00 гривень, - відсотків за користування позикою, 700,00 гривень, - втрат від інфляції; судові витрати у розмірі 643,60 гривень, а саме: 243,60 гривень, - витрати по сплаті судового збору, 400,00 гривень, - витрати на правову допомогу. Присутній позивач [PERSON] надав пояснення по суті справи, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до зали суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Надала до суду клопотання про відкладення розгляду справи. Однак, враховуючи розумність строків розгляду справи, та те, що відповідачем [PERSON] вже неодноразово слухання справи відкладалося, при цьому доказів поважності неприбуття до суду останньою ні разу надано не було, суд вважає за можливе розглянути справу без її участі на підставі наявних у справі доказів. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З матеріалів справи вбачається наступне. З копії розписки від 11 лютого 2015 року вбачається, що між позивачем [PERSON] (а.с.5) та відповідачем [PERSON] (а.с.6) було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, наданою [PERSON] (а.с.7). Сума позики становить, - 12 000,00 гривень. Строк користування позикою, - 01 місяць. Щомісячний відсоток за користування позикою, - 1 200,00 гривень. При цьому будь-яких заперечень з приводу того, що дана розписка була написана не відповідачем [PERSON], останньою до суду надано не було, клопотань про проведення почеркознавчої експертизи до суду також на протязі усього розгляду справи не надходило. З копії розписки від 11 березня 2015 року вбачається, що відповідач [PERSON] повернула частину позику позивачеві [PERSON], а саме грошові кошти в розмірі 6 000,00 гривень в рахунок погашення суми основного боргу та 1 200,00 гривень, відсотків за користування позикою в період з 11 лютого 2015 року по 11 березня 2015 року (а.с.30). З копії розписки від 15 березня 2015 року вбачається, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, наданою [PERSON] (а.с.8). Сума позики становить, - 5 000,00 гривень. Строк користування позикою, - до 15 квітня 2015 року зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 500,00 гривень, що складає 10 відсотків від суми позики. Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки і боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок. У разі прострочення з поверненням суми позики, за весь строк прострочення позичальник сплачує на користь позикодавця проценти в порядку ст.625 ЦК України. Крім того, у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. При цьому, відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, виходячи з приписів наведених правових норм, та положень ст.ст.202, 207 ЦК України, представлені суду розписки про надання грошових сум від 11 лютого 2015 року та 15 березня 2015 року, є підтвердженням укладення договору позики в письмовій формі, які внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно розписок від 11 лютого 2015 року та 15 березня 2015 року, відповідач [PERSON] повинна була не пізніше як через місяць після укладення договорів позики повернути позивачеві [PERSON] грошові кошти в розмірі: за розпискою від 11 лютого 2015 року, сума позики становить, - 12 000,00 гривень, строк користування позикою, - 01 місяць, щомісячний відсоток за користування позикою, - 1 200,00 гривень; за розпискою від 15 березня 2015 року, сума позики становить, - 5 000,00 гривень, строк користування позикою, - до 15 квітня 2015 року зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 500,00 гривень, що складає 10 відсотків від суми позики. Згідно розписки від 11 березня 2015 року, відповідачка [PERSON] частково повернула суму позики по розписці від 11 лютого 2015 року в розмірі 6000,00 гривень суми основного боргу та 1 200,00 гривень, відсотків за користування позикою в період з 11 лютого 2015 року по 11 березня 2015 року. Таким чином, заборгованість за договором позики від 11 лютого 2015 року становить 6000,00 гривень. За договором позики від 15 березня 2015 року сума основного боргу не повернута у повному обсязі, та становить, - 5 000,00 гривень. Щодо наданої відповідачем [PERSON] копії розписки від 12 березня 2015 року, з якої вбачається, що позивачем [PERSON] було отримано в рахунок погашення суми основного боргу ще 6 000,00 гривень, та 1 200,00 гривень за користування коштами (а.с.29), то суд вказаний доказ до уваги не бере, оскільки, навіть не маючи належних знань в галузі проведення судових експертиз, із вказаного документа вбачається його від ксерокопіювання з розпискою від 11 березня 2015 року, при цьому оригіналу розписки від 12 березня 2015 року до суду відповідачем [PERSON] не надано. Позовні вимоги позивача [PERSON] про відшкодування відсотків за користування позикою також підлягає задоволенню виходячи із наступного. Так, згідно розписки від 11 лютого 2015 року було встановлено, що щомісячний відсоток за користування позикою становить, - 1 200,00 гривень. Період з моменту укладення договору позики та до моменту звернення позивача до суду складає, - 03 місяці. Згідно розписки від 11 березня 2015 року, відсотки за користування коштами за лютий місяць відповідачем [PERSON] позивачеві [PERSON] було повернуто. Заборгованість за інші два місяці становить, - 2 400,00 гривень. Згідно розписки від 15 березня 2015 року було встановлено, що щомісячний відсоток за користування позикою становить 10% від суми основного зобовязання, що становить, - 500,00 гривень. Заборгованість по відсоткам за користування грошовими коштами становить, - 500,00 гривень. Виходячи із суми основного боргу у розмірі 6 000,00 гривень за договором позики від 11 лютого 2015 року, відповідач додатково до основного боргу повинна сплатити втрати від інфляції за період березень (110,8 %, що встановлено КМУ), квітень (114,00 %, що встановлено КМУ) 2015 року у розмірі 1 578,72 гривень. Виходячи із суми основного боргу в розмірі 5 000,00 гривень за договором позики від 15 березня 2015 року, відповідач додатково до основного боргу повинна сплатити втрати від інфляції за період квітень (114,00 %, що встановлено КМУ) 2015 року у розмірі 700,00 гривень. А тому, позовні вимоги [PERSON] про стягнення інфляційних втрат також підлягають задоволенню на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Згідно зі ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI, від 20 грудня 2011року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Перевіривши надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення з відповідачки [PERSON] на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 400,00 гривень також підлягають задоволенню. Витрати позивача [PERSON] на правову допомогу підтверджені документами, а саме договором про надання правової допомоги (а.с.9), копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.10), та розрахунковою квитанцією №007708 від 12 травня 2015 року (а.с.11). Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені витрати (а.с.4). На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved