Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

13 вересня 2017 року Публічне Акціонерне Товариство «Всейукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), від імені якого діє представник за довіреністю, пред'явило дійсний позов. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 29 липня 2008 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №268/2008, за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 61 100,00 гривень терміном користування до 28 липня 2015 року та сплатою відсотків за користування кредитними коштами в сумі 25,00% річних. В якості забезпечення зобов'язання між банком та [PERSON] було укладено договір поруки від 29 липня 2008 року, згідно якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати за виконання позичальником своїх обов'язків згідно кредитного договору. Однак відповідачами не дотримуються строки повернення кредиту, у зв'язку з чим станом на 15 травня 2017 року виникла сума заборгованості, яка становить 167 067,49 грн та складається з: 60 470,62 грн - заборгованість за кредитом; 98 883,00 грн - заборгованість за відсотками; 6 274,97 грн - комісія за РО; 1 438,63 грн - штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту. Виниклу заборгованість позивач просить солідарно стягнути з відповідачів, а також просить покласти на них судові витрати. В судове засідання сторони не з'явились. Представник ПАТ «ВіЕйБі Банк» проти винесення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заперечень на позов не надали. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. 29 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством ВіЕйБіБанк та [PERSON] був укладений кредитний договір №268/2008, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 61 100,00 грн на придбання автомобіля строком користування по 28 липня 2015 року включно, зі сплатою 22% річних за користування кредитом (а.с.7-10). Відповідно до Додаткового договору до Кредитного договору №268/2008 від 20 листопада 2008 року, сторони домовились про встановлення процентної ставки в розмірі 25% річних (а.с.12). Згідно укладеного 29 липня 2008 року Договору поруки між ВАТ «Державний ВіЕйБі Банк», [PERSON] та [PERSON], [PERSON] поручився перед кредитором солідарно відповідати в повному обсязі за своєчасне, повне виконання [PERSON] виконання зобов'язань згідно кредитного договору №268/2008 від 29 липня 2008 року, а також додатковими угодами, що можуть бути укладені в майбутньому (а.с.16). У відповідності до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до змісту ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до положень частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до приписів ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно розрахунку заборгованості, відповідач [PERSON]. належно не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором № 268/2008 від 29 липня 2008 року, внаслідок чого станом на 15 травня 2017 року заборгованість становить 167 067,49 грн та складається з: заборгованості за кредитом - 60 470,62 грн; заборгованості за відсотками - 98 883 грн; комісії за РО - 6 274,97 грн; штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 1 438,63 грн (а.с.3-5). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №2682008 від 29 липня 2008 року, в сумі 159 353,62 грн, в яку входить сума заборгованості за кредитом - 60 470,62 грн та сума заборгованості за відсотками - 98 883,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розмір заборгованості та його розрахунок відповідачем не спростований. В частині заборгованості за комісією за РО та штрафу/пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 7713,60 грн суд дійшов наступного. Відповідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Отже, зобов'язання за своїм значенням поділяються на: основні зобов'язання які можуть існувати самостійно, та додаткові (акцесорні) зобов'язання які забезпечують належне виконання основних зобов'язань і виникають та існують виключно за умови існування основного зобов'язання. Відповідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, основним зобов'язанням позичальника [PERSON]. за кредитним договором є погашення кредитних коштів та сплата процентів за користування ними, додатковим зобов'язанням є сплата неустойки (штрафа, пені). Відповідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року, зокрема, громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно правового висновку Верховного Суду України від 13.03.2017 року у справі за № 6-2879цс16 при обчисленні розміру стягуваної заборгованості за кредитними договорами з громадян України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, суди повинні враховувати вимоги статті 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Указом Президента України № 405/2014 від 14.04.2014 року було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Отже, антитерористична операція на території Луганської області була запроваджена з 14.04.2014 року. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористичная операція, в якому міститься м.Луганськ Луганської області. Як вбачається зі справи, відповідач [PERSON]. зареєстрована за адресою: [ADDRESS], а тому вона є суб'єктом Закону України №1669-VII від 02.09.2014 року, відносно якого, відповідно до ст. 2 вищезазначеного Закону, встановлено мораторій щодо нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання кредитних зобов'язань. Крім того, комерційним банкам Національним Банком України у листі за № 18-112/62138 від 27.10.2014 року були надані роз'яснення, згідно з якими банки зобов'язані у період проведення антитерористичної операції скасувати штрафні санкції за кредитами громадянам України, які проживають або переселилися з населених пунктів у зоні АТО, а також юридичним особам та підприємцям в зоні АТО. Національний банк України наголошує на необхідності суворого і неухильного дотримання банками положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» і повідомляє, що невиконання законних вимог є підставою для застосування для порушників адекватних заходів впливу. З наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 15.05.2017 року за кредитним договором №268/2008 від 29.07.2008 р., укладеного між позивачем та [PERSON]. вбачається, що позивачем нараховано відповідачу: 6 274,97 грн - комісія з РО; 1 438,63 грн - штраф/пеня за погашення кредиту. При цьому згідно розрахунку заборгованості комісія за РО, нарахована до 14.04.2014 року, тобто до початку встановлення мораторію, становить 5 004, 09 грн, а штрафи за несвоєчасне погашення заборгованості взагалі до встановлення мораторію не нараховувались. Тому суд приходить до висновку про те, що з відповідача підлягає стягненню лише 5 004,09 грн комісії. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості з [PERSON] як з солідарного боржника суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсідарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі №6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності ч.4 ст.559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване у ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умов чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України від 11 листопада 2015 року у справі №6-2056цс15, порука є строковим зобов'язанням, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2662цс15 від 20 квітня 2016 року, строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Як було встановлено судом, строк виконання основного зобов'язання закінчився 28 липня 2015 року, протягом шести місяців після закінчення цього строку позивачем не були пред'явлені позовні вимоги про стягнення заборгованості до поручителя. У зв'язку з цим позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором як з солідарного боржника задоволенню не підлягають, оскільки позивачем пропущений строк, протягом якого він міг пред'явити вимоги до [PERSON] як до поручителя. Вирішуючи питання стосовно судового збору суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з оригіналом платіжного доручення №377375 від 31 серпня 2017 року при подачі позову позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1600,00 грн. Так як позовні вимоги задоволені частково на 98,4%, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частки позовних вимог в сумі 1574,40 грн (1600,00*98,4%=1574,40 грн. На підставі викладеного, ст. 526, 610-612,625,628, 638, 1049, 1055 ЦК України,

Outcome: partial