Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

14 травня 2015 року позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідачів про визнання права власності в порядку спадкування, в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок № 9 разом з господарськими будівлями, що знаходиться в с. Жеребилівка, Новоград-Волинського району Житомирської області по вул. Калинівській, який належав її батьку [PERSON], який помер 27 квітня 2009 року. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 27 квітня 2009 року помер її батько - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями, в якому постійно проживав померлий. Вона є спадкоємцем за заповітом після смерті батька та прийняла спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживала разом з спадкодавцем. Крім неї право на спадкове майно має брат [PERSON], але він не подавав заяву про прийняття спадщини. В грудні місяці 2009 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки та грошові заощадження. При зверненні до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, у видачі такого свідоцтва позивачу відмовлено, оскільки на вказаний житловий будинок відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджував би право власності померлого. Враховуючи, що можливості оформити спадщину іншим шляхом немає, позивач просить суд визнати за нею право власності на зазначений житловий будинок разом із господарськими будівлями. У судове засідання позивач не прибула, подала письмову заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON]В.в судове засідання не прибув, подав заяву в якій зазначив, що позовні вимоги визнає повністю проти їх задоволення заперечнь не має, розгляд справи просить проводити без його участі. Відповідач - Пищівська сільська рада участі представника у судовому засіданні не забезпечила, надіслала листа, в якому зазначила, що проти задоволення позову не заперечує, при розгляді справи покладається на розсуд суду та просить розглянути без участі представника сільської ради. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та осіб, які беруть участь у справі на підставі наявних у ній матеріалів та доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 квітня 2009 року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-ТП № 120818 від 27 квітня 2009року, виданим Пищівською сільською радою Новоград-Волинського району (а.с.8). 30 січня 2009 року [PERSON] все своє майно, що буде належати йому на день смерті заповів своїй дочці - [PERSON] (а.с.23, 21, 22). 14 грудня 2009 року позивач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на гроші внески з усіма належними відсотками та надбавками та земельні ділянки площею 2,2889 га. та 0,3467 га. (а.с.8-15). Приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу позивачу відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки померлий [PERSON] за життя не отримав правовстановлюючого документа на житловий будинок № 9 по вул. Калинівській в с. Жерибилівка, Новоград-Волинського району (а.с.6). Відповідно до довідки № 322 від 24.04.2015 року, виданої виконкомом Піщівської сільської ради, за померлим [PERSON] рахується будинок по вул. Калинівській, 9 в с. Жеребилівка, Новоград-Волинського району Житомирської області, що підтверджується записом в по господарській книзі № 2 (а.с.17). Відповідно до повідомлення № 5017 від 22.01.2010 року право власності на житловий будинок номер 9, який знаходиться у с. Жеребилівка Новоград-Волинського району Житомирської області по вул. Калинівській за [PERSON] не зареєстровано (а.с.20). Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами (а.с.5-23, 33). Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однією з таких підстав, відповідно до статті 1217 ЦК України, є спадкування майна за заповітом. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), а право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України). В силу вимог ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. На підставі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 4.15. ч. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Судом встановлено, що відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення права власності у спадкодавця по даній справі, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом внесення у по господарську книгу сільської ради відповідного запису та відкриття особового рахунок на ім'я власника. Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Рішення про оформлення права власності та реєстрацію будинків увалювалось сільськими, селищними, районними радами народних депутатів на підставі погосподарських книг із додатками списків громадян, яким належали ці будинки. Тобто, записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (правовстановлюючих документів), що підтверджують право власності. Таким чином, за змістом норм, чинного на той час законодавства, виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права і наявність такого права власності не повязувалась з його державною реєстрацією. Щодо сучасної правової оцінки таких правовстановлюючих документів, слід звернутись до п. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року, яким встановлено - права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом (тобто до 01.07.2004 року), визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, зокрема, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов'язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, враховуючи, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, що позивач у даній справі є єдиним спадкоємцем зазначеного у позові будинку за заповітом після смерті батька та прийняла спадщину, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved