Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

14.03.2014 року [PERSON] від імені та в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що 15.05.2008 року між [PERSON] та АКІБ «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №030.29-50/344-К, за умовами якого кредитор надав позичальнику кредит в сумі 93 100, 00 дол.США на споживчі цілі, на строк до 14.05.2033 року. Проте внаслідок підписання зазначеного договору було порушено норми чинного законодавства, а тому договір має бути визнаний недійсним з наступних підстав. Зокрема, під час укладення зазначеного договору кредитором не було виконано вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою НБУ від 10.05.2007 року №168. У разі ненадання інформації, що передбачена зазначеними нормативно-правовими ак5тами у письмовій формі і до укладення оспорюваного договору, винна особа несе наслідки, що передбачена ст..ст. 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Також послався на те, що відповідно до ч.2 п.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий , незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Посилаючись на те, що під час укладення з [PERSON] договору про надання споживчого кредиту АКІБ СР «Укрсоцбанк» не було надано позичальнику необхідної інформації для здійснення свідомого вибору щодо визначення істотних умов договору чим навмисно введено його в оману, просив визнати оспорюваний кредит недійсним з підстав, передбачених п. 1 ст. 230 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача заявлений позов з зазначених у позовній заяві підстав підтримав у повному обсязі, просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №030.29-50/344-К, що був укладений 15.05.2008 року між АКІБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] Представник відповідача заявлений позов не визнав, посилаючись на те що банком у повному обсязі виконано, як вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» так і Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що були затверджені Постановою НБУ від 10.05.2007 року №168. Надання необхідної інформації позичальнику під час укладення договору про надання споживчого кредиту підтверджені заявою [PERSON] від 15.05.2008 року про ознайомлення з інформацією щодо наявних в установі АКБ «Укрсоцбанк» схем кредитування, їх умов, відмінностей між ними, а також його зобов»язаннями , їх перевагами і недоліками, щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту за кожною з них , та отримав всі необхідні роз»яснення. Вважає, що надана позичальнику інформація свідчить про відсутність обману в діях представників банку відносно позичальника під час укладення договору з приводу якого заявлено спір, просив відмовити в задоволенні заявленого позову. Заслухавши думку учасників судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. При вирішенні заявлених позивачем позовних вимог, суд у першу чергу керується загальними нормами цивільно-процесуального законодавства щодо порядку здійснення цивільного судочинства. За правилами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної-процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Правилами ст. 10 цього Кодексу визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.ст. 60,131 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Судом встановлено, що 15.05.2008 року між [PERSON] та АКІБ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту №030.29-50/344-К (а.с.4-7). Відповідно до умов зазначеного вище договору кредиту, кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 93 100, 00 дол. США., зі сплатою 13,50 % процентів річних та комісій, в розмірі та порядку, визначених в додатку №1 до цього договору, що є невід»ємною частиною цього договору. Пунктом 1.1.1. визначено порядок погашення кредиту за яким погашення кредиту позичальник мав обов»язок вчиняти до 10 числа кожного місяця, починаючи з червня 2008 року внесенням платежів у сумі 310, 00 дол. США, останній платіж припав на 14 травня 2033 року в сумі 410,00 дол США. За правилами ст. 638 ЦК України договір вважаєься укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В моменту укладення оспорюваного договору [PERSON] не заперечував визначені ним та АКБ СР «Укрсоцбанк» його умови, оскільки до цього ж часу вимоги про визнання укладеного договору недійсними до суду не заявляв. [PERSON], звертаючись від імені та інтересах [PERSON], в суд з позовом про визнання недійсним, укладеного [PERSON] із АКБ СР «Укрсоцбанк» договору кредиту №030.29-50/344-К, посилається на те, що: договір є недійсним, оскільки при його укладенні кредитором порушено вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п.п. 2.1.,2.2.,2.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, чим було введено його в оману, просив визнати недійсним зазначений договір, як такий, що був укладений внаслідок обману з підстав, передбачених ч. 1 ст.203, ч. 1 ст. 230 ЦК України. Заперечуючи щодо заявлених позовних вимог, представники відповідача посилалися на те, що умови, оспорюваного позивачем договору про надання споживчого кредиту відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», при укладенні договору банком було надано позичальнику всю необхідну інформацію, надання якої передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Відповідно до роз»ясень, що містяться у п.2,19.,20. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину; відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а за змістом ч.1, ч.2 ст. 215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитождавець зобов»язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема - мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов»язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов»язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Надання такої ж інформації споживачу кредитних послуг передбачено і Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року за №168. Як видно зі змісту умов оспорюваного позивачем договору кредиту а саме п.1.1.1.: додатку №1 до цього ж договору, яким є графік платежів, необхідних на погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, який містить дані про розмір щомісячних платежів окремо, строки здійснення платежів, визначено загальну їх суму, що має бути сплачена позичальником на виконання зобов»язань за укладеним договором. Крім того, з даними про детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення кредиту було ознайомлено позичальника і при його зверненні з заявою до кредитора на отримання кредиту з чим було ознайомлено [PERSON] про, що свідчить його підпис. Між тим, оспорюваний позивачем договір, з текстом якого мав можливість ознайомитися позичальник при його укладенні, містить визначення всіх умов інформацію про які мав надати кредитор, а тому суд не погоджується з твердженнями представника позивача, що укладений ним із відповідачем договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки з їйого змісту видно, сукупну вартість кредиту, визначено умови та порядок дострокового погашення кредиту та збільшення суми платежів, умови та порядок використання персональної інформації відносно позичальника та підтверджено отримання позичальником екземпляру оригіналу укладеного договору та є такими, що не порушують законних прав та інтересів позивача, як споживача за кредитним договором. Відтак, суд приходить до висновку, що умови договору з приводу якого заявлено спір не суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та нормам ЦК України, а тому підстави для визнання договору недійсним, передбачені ч. 1 ст. 203 ЦК України у суду відсутні. За правилами ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частиною 1 ст. 229 ЦК України визначено. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов2язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Правилами ч.1ст. 61 цього Кодексу, визначено, що не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підтвердження заявлених вимог про визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав вчинення його внаслідок обману позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, наявність обману в діях відповідача при укладенні оспорюваного договору не визнана відповідачами. Наразі, суд приходить до висновку про відсутність обставин, які стали б підставою для висновку суду, про наявність в діях відповідача обману при укладенні договору споживчого кредиту. За наведених обставин, заявлені [PERSON] від імені та в інтересах [PERSON] вимоги до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору кредиту недійсним з зазначених позивачем підстав не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed