Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

14 жовтня 2014 року [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з лютого 2011 року по серпень 2013 року, визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири [ADDRESS] та поділити зазначену квартиру між позивачем та відповідачем та визнати за ними право власності на неї по ? частці кожному та стягнути з відповідача судовий збір. 20 листопада 2013 року [PERSON] подала до суду заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої також просить стягнути з відповідача всі судові витрати (а.с. 66). Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що у лютому 2011 році вона була вагітна та в цей час познайомилася з [PERSON], через тиждень вони разом стали проживати однією сім'єю в квартирі, що винаймала позивач. Після народження позивачем дитини у квітні 2011 року, відповідач з пологового будинку забрав позивача з її новонародженою дочкою та привіз для проживання до квартири своєї матері [PERSON], де вони всі разом продовжили проживати однією родиною та спільно виховували дитину позивача. Сторони мали теплі близькі сімейні стосунки, спілкувалися з родичами як зі сторони позивача, так і з сторони відповідача. Після того сторони винайняли будинок, в якому спільно з своїми батьками здійснювали ремонт, після закінчення якого позивач та відповідач продовжили проживати разом як сім'я, вони вели спільне господарство, придбавали продукти харчування, одяг, разом відпочивали. Відповідач протягом спільного проживання з позивачем виїжджав на заробітки до Російської Федерації, усі гроші, які заробляв відповідач, вони збирали на купівлю квартири та автомобіля, на всі інші потреби як то комунальні послуги, харчування, речі витрачалися гроші, які позивач отримувала в зв'язку з народженням нею дитини та знаходженням у відпустці по її догляду. В час, коли у відповідача не було роботи у Російській Федерації, він проживав на гроші позивача. Також позивач неодноразово від свого імені оформлювала кредити для придбання необхідних для родини речей, зокрема, купила відповідачу мобільний телефон, на час звернення до суду вона має непогашені кредитні зобов'язання у сумі 17000 гривень. У вересні 2012 року позивач із своєю дитиною разом з відповідачем поїхали до Москви, де проживали разом близько місяця, після того відповідач почав зловживати алкоголем та позивач з дитиною за допомогою батька відповідача змушена була повернутися до України. Також в позові [PERSON] зазначає, що під час спільного проживання з [PERSON] ними був придбаний та оформлений на ім'я відповідача автомобіль, який відповідач продав та забрав собі усі кошти, також за спільні кошти була придбана квартиру [ADDRESS]. За час спільного проживання між сторонами не було непорозумінь щодо прав позивача на спільну квартиру, з лютого 2013 року відповідач зареєстрував позивача та її доньку у спірній квартирі та 02.08.2013 року відповідач надав на ім'я матері позивача [PERSON] довіреність на дарування ? частки зазначеної квартири позивачу, яку через деякий час відповідач скасував, тому позивач не встигла оформити на себе ? частку квартири. Після того у серпні 05.09.2013 року відповідач та його мати [PERSON] змусили позивача з її дитиною звільнити квартиру, в зв'язку з чим позивач зверталася до міліції та до органів опіки та піклування. Розлад у відносинах позивача та відповідача стався через зловживання відповідачем спиртними напоями. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 24.12.2013 року подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності за участю його представника (т. 1 а.с. 228). В судовому засіданні 10.12.2013 року відповідач заперечував проти позову в повному обсязі, просив відмовити в його задоволені, надав пояснення, відповідно до яких він познайомився з відповідачем, коли вона була на сьомому місяці вагітності від іншого чоловіка, в той час позивач проживала у квартирі, яку сама винаймала, він приходив до позивача декілька разів та залишався там ночувати, у них були відносини коханців. Після того як позивач народила дитину, відповідач зустрів її з пологового будинку та вони поїхали проживати до квартири його матері [PERSON], де всі проживали разом приблизно два тижні, після того він поїхав на заробітки до Росії. Після того, мати позивача [PERSON] знайшла жилий будинок по вул. Енгельса в м. Рубіжне, який можна орендувати та в подальшому викупити, відповідач разом з позивачем та її донькою почали проживати там, проте відповідач з'являвся у будинку 2-3 рази на тиждень, залишався ночувати. Після того влітку 2011 року мати позивача [PERSON] знайшла для купівлі квартиру [ADDRESS], яку погодився купити відповідач. У серпні 2011 року він з продавцем квартири домовився про її майбутню купівлю за суму 15 тис. доларів США та оформив у нотаріальній конторі попередній договір, відповідач сплатив продавцю передплату у сумі 8 тис. гривень та поїхав до Росії працювати, а позивач з дитиною залишилася проживати у цій квартирі, коли відповідач приїжджав до Рубіжного він періодично з'являвся у цій квартирі, також відповідач з'являвся у своєї колишньої дружини [PERSON] та іноді проживав у своєї матері [PERSON] Через рік з продавцем квартири було оформлено договір купівлі-продажу на ім'я відповідача, за квартиру відповідач сплатив власні кошти, з яких 40 тис. гривень позичив у [PERSON] та 16 тис. гривень йому надала його мати [PERSON], позивач йому грошей для купівлі квартири не давала, вона проживала в спірній квартирі до вересня 2013 року як орендар, проте коли виявилося, що вона не платить за квартиру комунальні послуги, відповідач попросив позивача виїхати з квартири. Також відповідач зазначає, що спочатку у нього з позивачем були теплі відносини, вони були коханцями, в подальшому він хотів будувати своє життя разом з позивачем, але оскільки він практично весь час працював у Росії ніяких подальших відносин не відбулося. Спільного господарства вони не вели, спільно нічого не купували, грошей відповідач позивачу не давав, він з весни 2013 року помирився з своєю колишньою дружиною, яка разом з ним проживає та працює з літа 2013 року у Москві, у них від шлюбу є спільний син. Щодо реєстрації позивача у спірній квартирі в лютому 2013 року пояснив, що у позивача були погані відносини з її матір'ю [PERSON], тому він погодився щоб позивач була зареєстрована у його квартирі. Щодо оформлення довіреності на дарування ? частки на ім'я позивача пояснив, що під час оформлення довіреності він знаходився стані алкогольного сп'яніння тому й підписав її, проте після того він скасував довіреність. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні, надала суду додаткові пояснення, що відповідач спочатку знайомства з позивачем мав гарні стосунки тривалістю близько півроку, проте після того стосунки погіршилися, спільно позивач та відповідач як сім'я не проживали, позивач участі в придбанні спірної квартири не приймала. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 02.04.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили 13.04.2009 року (т. 2 а.с. 30). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис № 34 від 05.04.2011 року, свідоцтво видано [PERSON] 05.04.2011 року (т. 1 а.с. 131). Відповідач [PERSON] та [PERSON] мають спільного сина [PERSON], [INFO] (т. 1 а.с. 99). З моменту розірвання шлюбу та по час звернення [PERSON] з цим позовом до суду, відповідач [PERSON] не перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, позивач [PERSON] не перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. Зазначені обставини не заперечуються сторонами у справі. У лютому 2011 року [PERSON] та [PERSON] познайомилися, що визнається сторонами. 29.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 1395, відповідно до умов якого сторони договору дійшли згоди укласти в майбутньому до 01.08.2012 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], ціна квартири становить 120000,00 гривень, з яких 8000,00 гривень [PERSON] сплатив продавцю до підписання договору, а решту зобов'язувався сплатити при підписанні основного договору, продавець зобов'язувався передати ключі від квартири до 31.08.2011 року, покупець зобов'язувався сплачувати комунальні послуги з 01.09.2011 року (т. 1 а.с. 9-12). 10.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 1319, відповідно до якого продаж квартири вчинено сторонами за 108570.00 гривень, які продавець отримала повністю до підписання цього договору. У п. 11 цього договору купівлі-продажу [PERSON] було заявлено, що на момент укладання цього правочину він у зареєстрованому шлюбі не перебуває, однією сім'єю ні з ким не проживає, квартиру купує за свої особисті кошти (т.1 а.с. 13-16). 10.08.2012 року [PERSON] оформив на ім'я [PERSON] довіреність на представництво його інтересів з будь-яких питань, що стосуються його як власника зазначеної квартири, строк дії довіреності до 10.08.2017 року (т. 1 а.с. 24). 02.08.2013 року [PERSON] оформив на ім'я [PERSON] довіреність на передачу безоплатно (подарувати) [PERSON] ? частку належної йому квартири [ADDRESS], строк дії довіреності 3 роки (т. 1 а.с. 23). Рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради № 307 від 20.08.2013 року дозволено [PERSON] прийняти в дар, а [PERSON], від імені якого буде діяти на підставі довіреності [PERSON], подарувати належну йому ? частку квартири [ADDRESS], в якій зареєстрована малолітня [PERSON], 2011 року народження (т. 1 а.с. 75). Згідно довідки КП «Житловий сервіс» від 02.09.2013 року № 2954 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] як цивільна дружина та [PERSON], [INFO] як дочка цивільної дружини (т. 1 а.с. 5). У паспорті позивача міститься відмітка про реєстрацію її в спірній квартирі з 14.02.2013 року (т. 1 а.с. 7-8). Судом встановлено, що 05.09.2013 року позивач разом з своєю неповнолітньою донькою виїхала з квартири [ADDRESS], що визнається сторонами у справі. В судовому засіданні 10.12.2013 року свідок [PERSON] дала показання, що вона є сусідкою та проживає [ADDRESS], знає позивача та відповідача з кінця літа 2011 року, вони купили сусідську квартиру та почали проживали там разом з малолітньою дитиною [PERSON], [PERSON] свідок бачила часто, [PERSON] свідок бачила рідко, так як відповідач працював у Москві, свідок бачила сторін разом з дитиною, їх автомобіль стояв у дворі, також до них приходив син [PERSON] - [PERSON]. Свідок [PERSON] бачила як [PERSON] восени 2013 року виїжджала з квартири, виносити речі їй допомагала сестра позивача. В судовому засіданні 10.12.2013 року свідок [PERSON] дала показання, що наприкінці літа - початку осені 2011 року [PERSON] та [PERSON] разом з маленькою дитиною поселилися у квартирі по [ADDRESS], в якому також проживає свідок. Свідок знає, що колишня власниця квартири [PERSON] здала квартиру з правом викупу [PERSON] та [PERSON], також свідок пояснила, що сторони у справі разом з дитиною проживали у квартирі, [PERSON] їздив заробляти до Москви, [PERSON] залишалася проживати в квартирі, свідок бачила декілька разів як [PERSON] з малолітньою [PERSON] та своїм сином від першого шлюбу гуляв у дворі будинку, також свідок спілкувалася с [PERSON] стосовно обладнання дитячого майданчику та замощення двору будинку плиткою, відповідач хотів це зробити, оскільки в нього є мала дитина [PERSON]. Свідок бачила [PERSON] у липні-серпні 2013 року, коли він з квітами прямував до своєї квартири, вона допомагала йому відкрити двері під'їзду, також бачила як у вересні 2013 року [PERSON] виїхала з квартири з донькою [PERSON]. В судовому засіданні 10.12.2013 року свідок [PERSON] дала показання, що позивач є її рідною сестрою, вона була свідком як позивач та відповідач познайомилися у лютому 2011 року, через деякий час сторони почали жити разом у квартирі по [ADDRESS], яку орендувала позивач, після того сторони винайняли будинок по вулиці Енгельса в місті Рубіжне, в якому почали робити ремонт. Після того як позивач народила дочку [PERSON], вона разом з відповідачем проживали у квартирі його батьків. Родичі як з сторони позивача так і з сторони відповідача познайомилися, їхні батьки спілкувалися, разом святкували сімейні свята, ходили в гості одне до одного, батьки позивача подарували сторонам пральну машинку, холодильник, телевізор, мікрохвильову піч дарувала свідок, батьки сторін допомагали матеріально. Свідок пояснила, що сторони жили як одна сім'я, вели спільний побут, разом витрачали гроші, дарували одне одному подарунки, в гості до них приходив син відповідача від першого шлюбу, разом їздили відпочивати, також позивач та відповідач їздили на море, також свідок пояснила, що [PERSON] працював у Москві, часто приїжджав до Рубіжного. Мати свідка та позивача - [PERSON] знайшла квартиру [ADDRESS], яка продавалася, цей варіант влаштував сторони та вони її купили в розстрочку, також купили автомобіль. В судовому засіданні 10.12.2013 року свідок [PERSON] надала показання, що знає відповідача [PERSON] з дитинства, він після розлучення з своєю першою дружиною проживає у своєї матері [PERSON] по [ADDRESS], позивача [PERSON] свідок ніколи не бачила. Знає, що [PERSON] працює у Москві, в Рубіжному буває рідко, вона бачила як він разом з першою дружиною [PERSON] та спільним сином гуляли. В судовому засіданні 10.12.2013 року свідок [PERSON] надала показання, що знає відповідача [PERSON] з дитинства та що на цей час відповідач проживає разом з своєю першою дружиною [PERSON] у Москві, у них є спільний син [PERSON]. Свідок пояснила, що 10.08.2012 року позичила відповідачу [PERSON] для купівлі квартири гроші у сумі 40000,00 гривень строком на два роки, про що відповідач надав їй розписку, яку було оглянуто в судовому засіданні, гроші відповідач не повернув, оскільки строк повернення ще не настав. В судовому засіданні 10.12.2013 року свідок [PERSON] надала показання, що [PERSON] є її племінником, вона бачила декілька разів у місті позивача та відповідача разом, знає, що вони мали стосунки, [PERSON] разом з [PERSON] деякий час проживали у матері відповідача [PERSON] Також пояснила, що [PERSON] на теперішній час поновив відносини з своєю першою дружиною [PERSON] та вони разом поїхали до Москви. [PERSON] запропонував свідку [PERSON] купити квартиру [ADDRESS] за 15000 доларів США, вона погодилася та надала відповідачу завдаток у розмірі 1000 доларів США. В судовому засіданні 10.12.2013 року свідок [PERSON] надала показання, що знає відповідача [PERSON] з дитинства, декілька разів вона на своїй машині на прохання його матері [PERSON] возила його до м. Красний Лиман та до м. Старобільськ на потяг до Москви та навпаки зустрічала його на машині, щоб підвезти до міста Рубіжне, відповідач завжди їхав з квартири та повертався до квартири на вулицю Визволителів, де проживає його мати. Позивача [PERSON] свідок не знає. В судовому засіданні 10.12.2013 року свідок [PERSON] надала показання, що відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, вони мають спільного сина [PERSON], вони намагалися відновити свої стосунки після розлучення, відповідач їздить на заробітки до Москви, допомагає свідку матеріально. На час допиту свідка, вона пояснила, що з відповідачем вони три місяці разом працюють та проживають у м. Москві. Також надала показання, що відповідач їй казав, що купує квартиру по [ADDRESS] для їх спільного проживання, в квартирі проживали квартиранти, але вони не платили за квартиру. Відповідач та свідок вирішили продати квартиру на [ADDRESS] та купити собі меншу квартиру. В судовому засіданні 10.12.2013 року свідок [PERSON] надала показання, що є матір'ю відповідача [PERSON], який познайомився з [PERSON] під час її вагітності, після пологів він попросив, щоб [PERSON] приїхала з пологового будинку проживати до них, свідок була проти, але вона є медичним працівником та новонароджена донька [PERSON] потребувала догляду, свідок [PERSON] разом з [PERSON] їздили до м. Сєвєродонецьк до лікарні видалити гематому новонародженій. Після того [PERSON] винайняла інше житло, після того свідок не бачила позивача. Пояснює, що для купівлі сином квартири по [ADDRESS] вона позичила в банку гроші 15000 гривень та віддала їх сину, зі слів свого сина [PERSON] свідок знала, що позивач разом з своєю донькою проживає у цій квартирі, свідок приходила до квартири перевіряти стан квартири коли [PERSON] був у Москві. У лютому 2013 року відповідач сказав свідку, що у нього з [PERSON] серйозні наміри, можливо вони одружаться. Також, свідок надала показання, що відповідач [PERSON] після розлучення проживав у неї або у своєї першої дружини [PERSON], з [PERSON] у відповідача [PERSON] не було сімейних стосунків. У серпні 2013 року [PERSON] подзвонив свідку [PERSON] та зізнався, що оформив довіреність на дарування [PERSON] ? частки квартири, яку пізніше скасував. З літа 2013 року [PERSON] поновив відносини з першою дружиною [PERSON] та вони разом проживають та працюють у м. Москві. В судовому засіданні 25.12.2013 року свідок [PERSON] надала показання, що вона є матір'ю позивача [PERSON], яка познайомилася з [PERSON] наприкінці лютого 2011 року, в той час її донька [PERSON] була вагітною від іншого чоловіка та проживала окремо в квартирі, що винаймала по проспекту Кірова. Позивач та відповідач почали зустрічатися, у лютому 2011 року приходили в гості знайомитися до свідка, згодом вони почали разом проживати, познайомилися з батьками відповідача. Свідок допомогла знайти для оренди будинок по вулиці Енгельса, в якому сторони за допомогою батьків почали робити ремонт, після пологів позивач та відповідач проживали разом у матері відповідача як одна сім'я, вели спільне господарство, купили автомобіль, батьки сторін спілкувалися, разом всі хрестили новонароджену [PERSON], син відповідача [PERSON] також іноді гостював у сторін. Гроші, які заробляв [PERSON] у Москві накопичували, щоб купити квартиру, на гроші [PERSON] вони проживали, свідок [PERSON] як мати допомагала сторонам матеріально. Свідок знайшла квартиру по [ADDRESS], яка продавалася, сторонам квартира сподобалась та вони домовилися купити її в розстрочку та з серпня 2011 року сторони переїхали до тієї квартири та продовжили разом проживати, [PERSON] їздив до Росії працювати. [PERSON] мав проблеми з алкоголем та [PERSON] разом з ним їздили його кодувати від залежності, але це не допомогло. Влітку 2013 року [PERSON] оформив на ім'я свідка довіреність на дарування ? квартири [PERSON], яку згодом скасував, після того мати відповідача [PERSON] почала вимагати позивача виселитися з квартири. В судовому засіданні 25.12.2013 року свідок [PERSON] надав показання, що проживає на одній сходовій клітині по [ADDRESS] з [PERSON], яка проживала у квартирі № 8 разом з маленькою дитиною, [PERSON] бачив рідко, вважав їх сім'єю. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав фізичних осіб в порядку позовного провадження при наявності спору про право цивільне. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Надані сторонами докази свідчать про те, що в період з лютого 2011 року по серпень 2013 року сторони проживали спільно, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні витрати, придбали майно в інтересах сім'ї, а саме автомобіль БМВ та спірну квартиру [ADDRESS]. Так, довіреність від 10.08.2011 року відповідача на ім'я позивача щодо представництва з будь-яких питань оформлення квартири, на думку суду, підтверджує обставини, що відповідач довіряв позивачу та бажав щоб позивач вирішувала всі необхідні питання, пов'язані з спірною квартирою, оскільки оформив довіреність саме на її ім'я, проте мав можливість оформити її на ім'я іншої особи, як то своєї матері або своєї першої дружини тощо. Також, проживання позивача у спірній квартирі, реєстрація її та її доньки у квартирі та подальше оформлення довіреності на ім'я матері позивача [PERSON] на дарування ? частини квартири позивачу відповідачем, на думку суду свідчать про наявність у сторін усталених відносин, які притаманні подружжю, наявність взаємних прав та обов'язків одне до одного. Факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], спільного проживання, ведення ними спільного господарства, наявність спільного побуту, понесення витрат на харчування, спільний відпочинок, придбання майна підтверджено в судовому засіданні, зокрема, показами допитаних свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Суд зазначає, що свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були сусідами сторін по спірній квартирі, не є зацікавленими у результаті розгляду цієї справи, показання цих свідків узгоджуються з поясненнями сторін та їх представників, є послідовними, не суперечать іншим доказам по справі. Також, з пояснень сторін, показів свідків та з інших доказів, які містяться в матеріалах справи, зокрема, з фотокарток, вбачається, що сторони з лютого 2011 року по серпень 2013 року мали стосунки притаманні подружжю, піклувалися одне про одного, сторони мали почуття любові одне до одного, мали наміри будувати спільне життя разом, відповідач гарно ставився та приймав участь у вихованні малолітньої дитини позивача, позивач в свою чергу спілкувалася з дитиною відповідача він першого шлюбу, також сторони мали гарні стосунки поміж своїх батьків та інших родичів, разом святкували родинні свята, разом з родичами спільно здійснювали ремонт жилого будинку по вулиці Енгельса в місті Рубіжне, який винайняли сторони, накопичували гроші для купівлі автомобіля та житла. Відповідач та його представник доказів які б спростували дані обставини в ході розгляду справи суду не надали. Судом відхиляються пояснення представника відповідача, що доказом не проживання позивача з відповідачем однією сім'єю є лист Державної прикордонної служби від 26.12.2013 року про інформацію про перетинання кордону [PERSON] у період з лютого 2011 року по серпень 2013 року, з якої вбачається, що відповідач часто виїжджав до Російської Федерації, оскільки сам відповідач в судовому засіданні надав пояснення, що періодично працював у Росії, в зв'язку з чим тимчасово виїжджав з України. Також відповідач пояснив в судовому засіданні що відносин з іншими жінками у м. Москві у нього не було (т. 1 а.с. 229). Також, суд вважає, що не спростовуються обставини спільного проживання сторін заявою відповідача, що міститься в п. 11 договору купівлі-продажу спірної квартири від 10.08.2012 року стосовно не проживання відповідача ні з ким однією сім'єю на момент укладення цього договору, оскільки зазначена заява відповідача була написана в договорі з його слів, будь-якими документами зміст цієї заяви нотаріусом при посвідчені договору не перевірявся. Суд відхиляє заперечення представника відповідача, що не може бути визнано факт спільного проживання однією сім'єю сторін з лютого 2011 року, з причини знаходження відповідача в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до 05.04.2011 року згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу, відповідно до якого запис про розірвання шлюбу внесено до Книги реєстрації 05.11.2011 року (т. 1 а.с. 131), оскільки в рішенні Рубіжанського міського суду Луганської області від 02.04.2009 року, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, було зазначено, що шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені з січня 2007 року (т. 2 а. с. 30), а відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Разом з тим, судом приймаються до уваги пояснення представника позивача стосовно того, що шлюб між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 02.04.2009 року, яке набрало законної сили 13.04.2009 року (т. 2 а.с. 30). Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на лютий 2011 року відповідач [PERSON] не перебував у зареєстрованому шлюбі, припинення шлюбу між відповідачем та [PERSON] відбулося 13.04.2009 року, тобто в день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу. Також, судом відхиляються заперечення відповідача щодо підписання ним 02.08.2013 року довіреності на дарування ? частки квартири позивачу у стані сп'яніння, оскільки довіреність посвідчена нотаріально та згідно тексту довіреності та посвідчуваного напису нотаріуса позивач повністю усвідомлював значення своїх дій та мав вільне волевиявлення, яке відповідало його внутрішній волі (т. 1 а.с. 24). Судом не приймаються заперечення відповідача стосовно відсутності відносин з позивачем з причини поновлення з літа 2013 року відносин з колишньою дружиною [PERSON], оскільки згідно показань свідка [PERSON] (колишньої дружини відповідача) вона на час її допиту в судовому засіданні - 10.12.2013 року три місяці як проживає з відповідачем у Москві, тобто з вересня 2013 року, що узгоджується з іншими матеріалами справи. Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрацію шлюбу в період з лютого 2011 року по серпень 2013 року. Під час слухання справи судом встановлено, що будь-яких письмових договорів щодо режиму майна, придбаного під час спільного проживання, сторони не укладали, тому для визнання спірної квартири, яку було придбано під час фактичних шлюбних відносин сторін, спільною сумісною власністю сторін необхідні докази введення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, здійснення сторонами спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 зазначено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Отже, із змісту ст. 74 СК України вбачається, що вказана норма поширюється на правовідносини чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, тобто мають фактичні шлюбні відносини та не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Як вже було встановлено судом в матеріалах справи наявні докази спільного проживання позивача та відповідача, саме як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та введення ними спільного господарства з лютого 2011 року по серпень 2013 року. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Аналізуючи зазначені вище норми Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що статус спірної квартири як спільної сумісної власності сторін визначається не придбанням цієї квартири за спільні кошти сторін, а наявністю встановленого факту проживання цих сторін однією сім'єю на час купівлі цієї квартири, в тому числі й за умови наявності ведення спільного господарства, побуту, бюджету, що в свою чергу є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Позивачем в позові не заявляються вимоги про визнання спільною сумісною власністю та поділ іншого ніж спірна квартира майна, тому суд відповідно до принципу диспозитивності згідно ст. 11 ЦПК України, розглядає справу про визнання спільною сумісною власністю сторін квартири [ADDRESS] в межах заявлених позивачем вимог. Відтак, згідно пояснень сторін в судовому засіданні спірна квартира була придбана за 15000 доларів США, зазначене також узгоджується з умовами попереднього договору та договору купівлі-продажу квартири, при цьому частково відповідачем були сплачені накопичені кошти за період спільного проживання з позивачем, частково було позичені кошти у сумі 40000 гривень США у [PERSON], частково кошти були надані матір'ю відповідача - [PERSON] у розмірі 15000 гривень. Доказів того, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача згідно приписів до ст. 57 СК України суду не надано. Тому, судом відхиляються доводи відповідача та представника відповідача щодо придбання квартири за особисті кошти відповідача, оскільки доказів придбання квартири за кошти, які належали особисто відповідачу суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] за період спільного проживання як чоловік та дружина придбали у власність квартиру [ADDRESS] та мають цю квартиру у спільній сумісній власності, в зв'язку з чим вимоги в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін підлягають задоволенню. Також, виходячи з рівності часток кожного з них на спірне майно, суд вважає за можливе визначити по ? частці спірної квартири кожному, тому підлягають задоволенню судом позовні вимоги в частині визнання права власності по ? частці на зазначену квартиру за [PERSON] та [PERSON] кожному. Питання про розподіл судових витрат між сторонами вирішується відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. Суд погоджується з запереченнями представника відповідача щодо безпідставності посилання як обґрунтування розміру вартості правової допомоги представника позивача [PERSON] на постанову Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27.04.2006 року № 590, оскільки до цієї постанови було внесено зміни, відповідно до яких виключено з додатку до цієї постанови позиції 1 щодо витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Разом з тим граничний розмір компенсацій витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року № 4191-VI, відповідно до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу, зокрема, у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Судом встановлено, що 19.11.2013 року [PERSON] уклала з адвокатом [PERSON] договір про надання правової допомоги (т. 1 а.с. 55-56, 58). Згідно квитанцій від 20.11.2013 року та від 23.01.2014 року [PERSON] сплатила адвокату 3500 гривень (т. 1 а.с. 88, т.2 а.с. 24). 23.01.2014 року [PERSON] та адвокат [PERSON] підписали акт приймання-передачі виконаних робіт до зазначеного договору (т. 2 а.с. 22). Згідно розрахунку вартості правової допомоги, з урахуванням участі адвоката [PERSON] у судових засіданнях 19.11.2013 року, 20.11.2013 року, 26.11.2013 року, 10.12.2013 року, 13.01.2014 року 40 відсотків від мінімальної заробітної плати станом на день складання розрахунку 23.01.2014 року становить 3709,86 гривень (т. 2 а.с. 23). Суд, перевіривши розрахунок адвоката [PERSON], вважає його помилковим, оскільки адвокат зазначає в розрахунку, що він був присутній в судовому засіданні 26.11.2013 року, яке тривало 52 хвилини, проте відповідно до журналу судового засідання від 26.11.2013 року адвокат [PERSON] був відсутній в цьому судовому засіданні (а.с. 134-141). Разом з тим, адвокатом [PERSON] в розрахунку не зазначено судове засідання 25.12.2013 року на якому він був присутній тривалістю 53 хвилини (т. 1 а.с. 213-224). Тобто з розрахунку вартості правової допомоги слід відняти 397,63 гривень за відсутністю адвоката в судовому засіданні 26.11.2013 року та додати 430,36 гривень за участь адвоката в судовому засіданні 25.12.2013 року, тому компенсація витрат на правову допомогу складатиме 3742,59 гривень, замість помилково порахованих адвокатом 3709,86 гривень. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 3500 гривень, що є в межах граничного розміру компенсації відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року № 4191-VI, тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача цих документально підтверджених витрат, оскільки позовні вимоги задоволені судом повністю. Також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 913,92 гривні.

Outcome: approved