Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

14 травня 2018 року до суду надійшла вказана позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: зняти арешт з нерухомого майна, яке належить на праві приватної власності [PERSON] та розташоване за адресою: [ADDRESS] площею 110,4 кв.м., накладений на підставі постанови б/н від 27.03.2003 року ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №1453407, зареєстровано 09.11.2004 року, реєстратором: Перша Київська державна нотаріальна контора. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником зазначеного нежитлового приміщення. 16.04.2018 року під час оформлення договору відчуження майна позивач дізналася про те, що її майно знаходиться під арештом. На підставі зазначеного заявник звернулась до виконавчої служби та отримала відповідь що виконавчі провадження до 2014 року знищені та не вдалось встановити характер виконання та в процесі виконання якого виконавчого документу державним виконавцем було накладено арешт. Так як наявність обтяження майна позбавляє позивача в повному обсязі реалізувати право власності, позивач звернулася до суду з даним позовом. В судове засідання представник позивача не з'явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та просить її задовольнити. Відповідач представника в судове засідання не направив, хоча належним чином повідомлений про судове засідання. До суду надійшли пояснення в яких зазначили, що перевіркою відомостей встановлено, що на виконання до Відділу не надходили та на виконанні не перебувають виконавчі документи боржником по яких є [PERSON], тому неможливо з'ясувати підстави накладення арешту. Просили розгляд справи проводити у відсутність їх представника. А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив розгляд справи у відсутність сторін, які не з'явились в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, постановою державного виконавця ДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві Рак О.В. при примусовому виконанні ухвали №12/245 від 19.03.2003 року Господарського суду м.Києва було накладено арешт на майно ТОВ «Зоря», що знаходиться в [ADDRESS]. Нежитлове приміщення площею 118 кв.м., розташоване в будівлі [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 05.11.2004 року (справа №2-12353/2004), Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 01.10.2004 року, укладеного між ТОВ «Зоря» та [PERSON], акту передачі нежитлового приміщення від 07.12.2004 року та реєстраційного посвідчення від 09.03.2005 року. Як вбачається, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 20.11.2018 року, на підставі постанови б/н від 27.03.2003, ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві накладено арешт на нежитлове приміщення площею 110,4 кв.м. в будинку [ADDRESS], відповідно номер запису про обтяження: 1453407 від 09.11.2004 року. Разом з тим, згідно з відповіддю відділу ДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві від 23.04.2018 року, у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження боржником за якими є [PERSON] Крім того, відсутні відомості щодо перебування виконавчих проваджень відносно заявника за минулі періоди. Не виявляється можливим встановити характер виконання та в процесі виконання якого виконавчого документу державним виконавцем накладено арешт на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS]. Виконавчі провадження завершені до 2014 року знищені за закінченням строку зберігання. Стаття 317 ЦК України визначає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.2 ст.319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження»). Частина 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Враховуючи викладене, оскільки право власності позивача ніким не оспорюється, підстави для арешту майна на даний час відсутні, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та необхідність зняти арешт з нежитлового приміщення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved