Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

14 жовтня 1972 року між ним та [PERSON] (відповідачем 1) було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво [NUMBER]. 13 березня 1996 року шлюб між ними було розірвано. Незважаючи на це він та відповідач 1 по теперішній час продовжують проживати разом однією сім'єю. Їх об'єднує спільний побут, мають взаємні права та обов'язки й спільний бюджет. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21.12.2012 року було встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з 1996 року по 2012 рік. Визнано, що домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS], та земельна ділянка, на якій воно розташоване, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] 14 березня 2007 року він та Відповідач 1 проживаючи однією сім'єю, за спільні кошти придбали домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]; загальною площею 212,6 кв.м. Покупцем відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння від 14.03.2007 року виступала саме [PERSON] В силу набуття права власності на домоволодіння, отримала у власність земельну ділянку, на якій воно розташоване, загальною площею 0,0968 га. У жовтні 2013 року йому випадково стало відомо про те, що 29.11.2007 року без його згоди між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» прийняв в іпотеку від Відповідача 1 земельну ділянку, площею 0,0968 га, та домоволодіння, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Зважаючи на вищенаведене та враховуючи Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі № 1005/7177/2012 (провадження № 2/1005/1956/2012) від 21.12.2012 року, стає очевидним, що земельна ділянка, площею 0,0968 га, та домоволодіння, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Він жодної згоди на укладення договору іпотеки від 29.11.2007 року [PERSON] не надавав. Вважає, що при укладенні договору іпотеки від 29.11.2007 року були порушені його майнові права на розпорядження земельною ділянкою, площею 0,0968 га, та домоволодінням, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Окрім визнання недійсним договору іпотеки від 29.11.2007 року, вважає за необхідне просити суд застосувати наслідки недійсності вказаного правочину, а саме припинити іпотеку та зобов'язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції провести державну реєстрацію припинення іпотеки та зняти заборону відчуження предмета іпотеки й виключити відповідні записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача-1 [PERSON] позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити. Повідомила, що дійсно, [PERSON] пояснила нотаріусу, що в офіційному шлюбі на час укладення Договору не перебувала. Представник відповідача-2 Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» позовні вимоги не визнали та просила суд відмовити в їх задоволенні, так як під час укладення обох договорів іпотеки [PERSON] повідомила нотаріуса, що відсутні повноваження будь-яких третіх осіб щодо предмета іпотеки; у фактичних сімейних відносинах іпотекодавець не перебуває. Таким чином нотаріусом були з'ясовані всі обставини самого предмета іпотеки та наявність будь-яких заборон. Відповідач-1 не повідомила нотаріуса жодної інформація, яка б унеможливила укладення оскаржуваних договорів. Тому оскаржувані Договори були укладені відповідно до норм чинного законодавства. А тому підстав для скасування даних договорів відсутні. Крім того, вони не були залучені до розгляду справи про встановлення факт проживання однією сім'єю позивача та відповідача 1 та не змогли надати свої доводи по даній справі, які б могли суттєво вплинути на сам розгляд її по суті та рішення. Представник відповідача-3 реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції при винесенні рішення покладається на думку суду, але схиляється до думки, що підстав для скасування договорів іпотеки відсутні. Суд заслухав думку учасників процесу, дослідив та проаналізував всі зібрані по справі докази та прийшов до переконання про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що з 14.10.1972 р. по 30.09.1997 р. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі (а.с.16, 17). 14.03.2007 р. відповідач-1 придбала у власність домоволодіння [ADDRESS]. (а.с.9). З метою забезпечення виконання Генеральної кредитної угоди №010/26-01/05/153 від 29.11.2007 р., укладеної між відповідачем-2 та 1, між вказаними сторонами в цей же день було укладено два договори іпотеки, відповідно до яких Іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку Іпотекодержателю ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» домоволодіння та земельну ділянку розміром 0,0968 га, які розташовані за адресою [ADDRESS] (а.с.10-12,13-15). В п.п. «к» п.5.1. Договорів зазначено, що зміст ст.ст.3,21,65,74 СК України Іпотекодавця роз'яснені. У фактичних сімейних відносинах Іпотекодавець не перебуває. Відповідно до змісту іпотечного договору, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] накладена заборона відчуження зазначених в договорі майнових прав на домоволодіння до припинення дії Договору іпотеки. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21.12.2012 р. було встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] та визнано домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Крім того вказане домоволодіння було поділено та визнано за кожним з подружжя право власності відповідно до технічного паспорта на будинок (а.с.18-19). Дане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини визнанні судовим рішенням, яке набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, окрім інших, є визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Частиною 3 статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Частиною 2 статті 369 ЦК України передбачено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У пункті 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Абзацем 5 частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Таким чином, з огляду на наведене вище, договір іпотеки від 29.11.2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суперечить вимогам Сімейного та Цивільного кодексів України та має бути визнаний судом недійсним. Визнання судом оспорюваних Договорів іпотеки недійсними жодним чином не впливає на зобов'язання, які виникли відповідно до Генеральної кредитної угоди №010/26-01/05/153 від 29.11.2007 р., укладеної між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON]. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно із п.4 ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Тому необхідно виключити з Державного реєстру іпотек запису про обтяження іпотекою майнових прав на квартири відповідачів. В даному випаду слід врахувати, що при нотаріальному посвідченні договору іпотеки майнових прав, нотаріусом було внесено записи до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна та державного реєстру іпотек, відповідно до діючих на той час Положення « Про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна», затверджене наказом Міністерства юстиції України №31/5 від 09 червня 1999 року ( який втратив чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 14 грудня 2012 року № 1844/5), та « Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек», затверджений постановою № 410 від 31 березня 2004 року ( яка втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2012 року N 824), якими на нотаріусів були покладені функції реєстратора, відповідних реєстрів. Проте, відповідно до положень ст.ст. 2, 9, 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», на підставі наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012 року «Про затвердження порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна», припинено доступ державних нотаріальних контор, державних нотаріальних архівів, приватних нотаріусів до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек, а реєстраторів бюро технічної інвентаризації - до Реєстру прав власності на нерухоме майно, а повноваження щодо виключення з Реєстру прав власності на нерухоме майно відомостей про обтяження речових прав, покладені виключно на державного реєстратора. Таким чином єдиним уповноваженим суб'єктом на проведення державної реєстрації майнових права на нерухоме майно та їх обтяжень, а також їх змін, що виникли за даним спірним договором, є Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у Київській області. Тому вимоги щодо виключення з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою майнові права на квартири та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження майнових прав на квартири, суперечить Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» та дублює вимогу 6, а тому додатковому визнанню не підлягає. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін. Позивач в позові не ставить вимогу щодо стягнення судового збору, а тому суд не приймає рішення щодо його повернення. З урахуванням наведеного, на підставі ст.ст.10, 11,60, 61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved