Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

13 квітня 2018 року позивач звернувся до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовом до відповідача. Розпорядження голови Радомишльського районного суду від 20 серпня 2018 року справу передано до розгляду Малинським районним судом. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав повністю. Пояснив, що він є власником дачного будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 29 січня 2015 року між ним та [PERSON] укладено договір оренди. Предметом договору відповідно до п.1.1. Договору є двоповерховий житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до закінчення строку, встановленого п.3.2 Договору ( строк 36 місяців). Статтями 793 та 794 ЦК України передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону. В порушення вимог вищезазначених статей, договір оренди нотаріально не посвідчений та належним чином не зареєстрований. У відповідності до ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З вищезазначених підстав просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив по суті позову вважає вимоги позивача безпідставними. Зазначив, що пунктом 3.2 Договору передбачено, що строк орендного користування обєктом та майном , що орендується складає 36 місяців. Тобто Договором визначено строк орендного користування обєктом , а не термін на який укладається договір. В той же час відповідно до п.3.3. Договору, у випадку якщо жодна із сторін в строк не пізніше одного місяця до закінчення дії цього договору не заявить про намір його розірвати, то договір автоматично продовжується на такий самий строк , на тих саме умовах. Позивачем за місяць до закінчення строку дії договору не заявлялось про намір його розірвати , а тому договір є чинним та продовжує діяти. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши надані учасниками справи докази, суд вважає , що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. За положеннями статті 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі, а якщо строк такого договору становить три роки і більше, то підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 794 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягає державній реєстрації. За приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути предявлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у звязку з її оспоренням та не визнанням іншими особами. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16. Судом встановлено, що [PERSON] є власником дачного будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності від 17 лютого 2007 року. ( а.с. 9). 29 січня 2015 року укладений договір оренди між [PERSON] ( орендодавець за договором) та [PERSON] ( орендар за договором). Предметом договору є дачний будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Даний договір набирає чинності з моменту його підписання. Строк користування обєктом , що орендується складає 36 місяців з момент прийняття обєкту, що орендується за актом прийому - передачі. ( п.3.2 Договору). ( а.с. 18-21). Передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору (частина перша ст.795 ЦК України). 01 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладений акт приймання передачі обєкта - дачного будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. ( а.с. 84). Договір оренди нотаріально не посвідчений. Таким чином, виходячи з вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України та ч.1 ст.220 ЦК України договір оренди від 29 січня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є нікчемними. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Також ч.1 ст.216 ЦК України, встановлено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Обґрунтовуючи позовні вимоги про зобовязання [PERSON] повернути дачний будинок, позивач посилався на відсутність правових підстав перебування цього приміщення у користуванні відповідача. Суд погоджується з даним твердженням позивача, оскільки це відповідає як обставинам справи, так і вимогам закону. Щодо стягнення понесених позивачем витрат суд виходить з наступного. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З матеріалів справи вбачається, що 28 березня 2018 року між адвокатом [PERSON] та позивачем був укладений договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат на умовах платності зобов'язався підготувати позов та представляти інтереси [PERSON] у вказаній цивільній справі (а.с. 22 ). Адвокат [PERSON] приймав участь в судових засіданнях у суді першої інстанції в якості представника позивача тривалістю 1 год. 33 хв. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів справи додано акт виконаних робіт від 04 квітня 2018 року з якого вбачається, що адвокатом за договором про надання правової допомоги були виконані такі послуги: вивчення матеріалів та інформації 1 година, вартість якої становить 740 грн., складання та подання адвокатського запиту - 2 години вартістю 1480 грн., складання позовної заяви - 2 години вартістю 1480 грн., представництво в суді - 5 годин вартістю 3700 гривень. Загальний розмір витрат на оплату послуг адвоката за вказаний об'єм робіт складає 7400 грн. (а.с. 24). Згідно квитанцій про оплату послуг адвоката від 28 березня 2018 року, адвокат прийняв від позивача кошти в розмірі 7400 грн. Згідно з позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне приведення укладених до 15 грудня 2017 року договорів у відповідність до вимог діючого КАС України та доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481. В судовому засіданні судом досліджено оригінал книги обліку доходів та витрат адвоката [PERSON], де в графі дата та сума отриманих коштів мається запис - 28.03.2018 та - 7400 грн. Надані документи відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України є належними доказами на підтвердження витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката у даній справі. Однак, виходячи з того, що витрати на оплату послуг адвоката мають бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та враховуючи, що час представництва в судовому засіданні складає 1 год. 33 хв., а не 5 год. як зазначено в розрахунку, суд вважає, що розмір даних витрат повинен становити 5 тис. грн. Крім того, позивачем також здійснено витрати зі сплати судового збору в розмірі 1912,62 грн. , що підтверджені належними доказами.

Outcome: partial