Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

12 лютого 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 10 квітня 2001 року була прийнята на посаду провідного спеціаліста з питань членства та страхових внесків Малинського відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. 01.102014 року переведена на посаду завідувача сектору обліку страхувальників, а з 01.08.2017 року переведена до Малинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Житомирській області на посаду головного спеціаліста з обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму. 19 грудня 2017 року відповідач прийняв наказ №427-к «Про звільнення [PERSON]М.» з 29 грудня 2017 року в звязку з скороченням чисельності та штату працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. В звязку з тимчасовою непрацездатністю позивача наказом №490-к від 29.12.2017 року дату звільнення перенесено на перший день після закінчення тимчасової непрацездатності. Наказом №02-6к від 16 січня 2018 року «Про проведення остаточного розрахунку при звільненні [PERSON]М.» визначено, що останній день роботи 16 січня 2018 року є датою її звільнення. Вважає своє звільнення та процедуру його проведення незаконною, оскільки не отримував персональне письмове попередження про скорочення її посади, також її не було попереджено про майбутнє вивільнення за два місяці. Листом №10-220 від 25.10.2017 року її було попереджено про зміни в організації виробництва та праці, зміну істотних умов праці на підставі наказу №90-ос від 24.10.2017 року «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці», зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення з посиланням на ст. 32 КЗпП України у разі відмови від продовження від роботи в нових умовах праці. Також як працівник з тривалим, безперервним стажем роботи 16 років та 9 місяців має переважне право на залишенні на роботі перед іншими працівниками. У звязку з наведеним просить визнати незаконним її звільнення з посади, скасувати накази про її звільнення № 427-к від 19.12.2017 року «Про звільнення [PERSON]М.» та №02-6к від 16.01.2018 року «Про проведення остаточного розрахунку при звільненні [PERSON]М.», поновити її на посаді головного спеціаліста з обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму у Малинському відділенні Управління ВД ФСС у Житомирській області з 16 січня 2018 року та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу на дату ухвалення судового рішення, а також судові витрати понесені на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив, просили суд їх задовольнити. Представники відповідача [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, показали, що 24 жовтня 2017 року Управлінням було видано наказ №90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці». Зазначений наказ був виданий на виконання постанови правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №560 від 23.10.2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області». 25 жовтня 2017 року позивачу було вручено попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення, з яким [PERSON]М ознайомилася під підпис 27.10.2017 року. Крім того, не було порушено переважне право позивача на залишенні на роботі, оскільки переважне право враховується у разі скорочення однорідних професій та посад, а у випадку позивача ліквідований відділ і відбулося скорочення посади. Також було отримано первинної профспілкової організації працівників соціальної сфери виконавчої дирекції ФСС України у Житомирській області на звільнення [PERSON] Просили відмовити у задоволенні її позовних вимог. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до висновку про наступне: Встановлено, що [PERSON] з 01 серпня 2017 року прийнята в порядку переведення з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Малинському районі на посаду головного спеціаліста з обліку страхувальників відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Малинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області (а.с.13). 24 жовтня 2017 року наказом №90-ос Управління ВД ФСС у Житомисрькій області «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці» наказало відділу кадрів до 01.11.2017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління та забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників управління та начальникам відділень управління до 27.10.2017 року забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників відділень (а.с. 85). 25 жовтня 2017 року позивача було попереджено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадого окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 року та можливе майбутнє звільнення (а.с. 14). 22 грудня 2017 року Професійною спілкою працівників виконавчої дирекції фонду соціального страхування України було надано згоду на розірвання трудового договору з працівниками виконавчої дирекції Фонду, визначеними в додатку до подання виконавчої дирекції фонду соціального страхування України № 10-1181 від 19 грудня 2017 року на масове звільнення працівників, серед яких також визначений позивач, у звязку зі скороченням чисельності або штату працівників (а.с. 108-115). Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області № 427-к від 19 грудня 2017 року у звязку зі змінами в організації виробництва і праці [PERSON] було звільнено з роботи з посади головного спеціаліста з обліку страхувальників відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Малинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду у Житомирській області з 29 грудня 2017 року у звязку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 16). 16 січня 2018 року у звязку з перенесенням дати звільнення [PERSON], яка на день звільнення перебувала на лікарняному, наказом відповідача №02-6к проведено остаточний розрахунок при звільненні [PERSON], враховуючи що датою звільнення є 16 січня 2018 року (а.с.19). Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч.2 ст.9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради України №3933-ХІІ від 04.02.1994 року) тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Суд виходить з того, що право визначати штат і чисельність працівників належить лише власнику чи уповноваженому ним органу. При цьому власник, на свій розсуд, має право регулювати чисельність працівників певного фаху і кваліфікації та чисельність одних посад, здійснити звільнення працівників, одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чисельність інших посад, але зобовязаний додержуватись правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу за наявності вакантних робочих місць (посад) і за їх згодою. Про наступне вивільнення працівники персонально попереджаються не пізніше, ніж за два місяці (ст. 492 КЗпП України). Однак, як вбачається із попередження від 25.10.2017 року, відповідач повідомив позивача про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, а не про наступне вивільнення. Попередження «про можливе майбутнє звільнення» не може бути розцінено особою як персональне попередження про наступне вивільнення, як того вимагає закон. Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у звязку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Під час звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у звязку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених статтею 492 КЗпП України. При цьому, враховується, що відповідачем не виконано вимог суду щодо надання інформації про скорочення штату працівників управління Фонду, виведення посад з штату. Листом №30 від 17.04.2018 року обласна рада профспілки працівників соціальної сфери зазначає про порушення трудового законодавства, а саме при звільненні працівників порушено ст. 42 КЗпП в частині переважного права на залишенні на роботі, та призначення на вакантні посади нових працівників. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи, якою є Управління виконавчої дирекції, а не лише Малинське відділення. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Як встановлено в судовому засіданні, і зазначалось представниками відповідача в судовому засіданні про те, що вакантну посаду в Управлінні Фонду було запропоновано іншому працівнику яка територіально ближче проживає до м. Житомира (а.с. 139), а тому сенсу пропонувати її відповідачу не було. Про наявність інших вакантних посад свідчить і наказ №553-к від 29.12.2017 року (а.с. 144). Крім того, листом №35 від 22 грудня 2017 року первинна профспілкова організація працівників соціальної сфери (а.с.113 нижній абзац) повідомляє, що 19 грудня 2017 року адміністрацією управління [PERSON] запропоновано посаду головного спеціаліста сектору фінансового контролю та аудиту, що є додатковим свідченням наявності вакантних посад. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Підстав для скасування наказу №02-6к від 16.01.2018 року «Про проведення остаточного розрахунку при звільненні [PERSON]М.» суд не вбачає, оскільки ним не регулюється питання безпосереднього звільнення позивача та стосується проведення остаточного розрахунку при її звільненні. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Згідно з довідкою Малинського відділення Управління виконавчої дирекції ФСС України у Житомирській області від 26 січня 2018 року № 87 сума заробітку позивача за останні два календарні місяці роботи становить 17556,50 грн, середньоденна - 450,75 грн. (а.с. 23). Отже, середня заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу з 17 січня 2018 року по 15 травня 2018 року (80 робочих днів) буде становити 36013,60 грн. Норма ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимоги ч. 1 ч. 5 ст. 137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд звертає увагу на те, що суду не було надано клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 2600 гривень понесених нею витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial