Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

13.06.2018 р. позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності та виділ частки в натурі. Відповідно до заявлених вимог позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; виділити в натурі належну їй Ѕ частину будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,7 м2, в тому числі житловою площею 36,6 м2, а саме: тамбур, площею 2,4 м2, жилу кімнату, площею 16,0 м2, жилу кімнату, площею 10,7 м2, санвузол, площею 3,4 м2, кухню, площею 7,9 м2, кухню, площею 4,4 м2, житлову кімнату, площею 9,0 м2, а також надвірну споруду - сарай, літера «В»; припинити право спільної часткової власності на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,7 м2, в тому числі житловою площею 36,6 м2, а саме: тамбур, площею 2,4 м2, жилу кімнату, площею 16,0 м2, жилу кімнату, площею 10,7 м2, санвузол, площею 3,4 м2, кухню, площею 7,9 м2, кухню, площею 4,4 м2, житлову кімнату, площею 9,0 м2, а також надвірну споруду - сарай, літера «В»; визнати частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 54,7 м2, в тому числі житловою площею 36,6 м2, а саме: тамбур, площею 2,4 м2, жилу кімнату, площею 16,0 м2, жилу кімнату, площею 10,7 м2, санвузол, площею 3,4 м2, кухню, площею 7,9 м2, кухню, площею 4,4 м2, житлову кімнату, площею 9,0 м2, а також надвірну споруду - сарай, літера «В» окремим об`єктом нерухомого майна. 05.11.2018 р. позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої заявила вимоги до Київської міської ради, [PERSON] , та просила суд крім задоволення вимог за поданою позовною заявою визнати за нею право власності за набувальною давністю на Ѕ частину земельної ділянки, площею 211,515 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виділити в натурі належну їй на праві власності частину земельної ділянки, площею 211,515 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; межу виділеної в натурі частини земельної ділянки просила визначити за схемою, зазначеною в додатковому варіанті № 5 додатку № 9 до висновку судової будівельно-технічної експертизи, призначеної Голосіївським районним судом м.Києва у справі № 2-414/08 та відповідно обмежити виділену частину лініями розподілу, зазначеними у даній схемі; припинити право спільної часткової власності на частину земельної ділянки, виділену позивачу в натурі; визнати частину земельної ділянки, виділену в натурі окремою земельною ділянкою. 02.09.2019 р. позивач подала заяву про залишення без розгляду позовних вимог про визнання за нею право власності за набувальною давністю на Ѕ частину земельної ділянки, площею 211,515 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виділення в натурі належної їй на праві власності частини земельної ділянки, площею 211,515 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визначення меж земельної ділянки, виділеної в натурі частини за схемою, зазначеною в додатковому варіанті № 5 додатку № 9 до висновку судової будівельно-технічної експертизи, призначеної Голосіївським районним судом м.Києва у справі № 2-414/08 та відповідно обмеження виділеної частини лініями розподілу, зазначеними у даній схемі; припинення права спільної часткової власності на частину земельної ділянки, виділеної позивачу в натурі; визнання частини земельної ділянки, виділеної в натурі окремою земельною ділянкою; визнання частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 54,7 м2, в тому числі житловою площею 36,6 м2, а саме: тамбур, площею 2,4 м2, жилу кімнату, площею 16,0 м2, жилу кімнату, площею 10,7 м2, санвузол, площею 3,4 м2, кухню, площею 7,9 м2, кухню, площею 4,4 м2, житлову кімнату, площею 9,0 м2, а також надвірну споруду - сарай, літера «В» окремим об`єктом нерухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є донькою [PERSON] . 06 липня 1955 року її батько уклав з Кагановичською районною радою договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти, відповідно до якого отримав право безстрокового користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 06 серпня 1958 року [PERSON] отримав дозвіл на проведення будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку, після чого побудував частину спірного житлового будинку площею 39,6 кв.м. [PERSON] помер [INFO] . Позивач зазначає, що 18 травня 1986 року, вона та її сестра, відповідач у справі, отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний будинок, в зв`язку з чим набули право спільної сумісної власності на нього. Оскільки частки у спадщині не були визначені, то відповідно до ст.370 ЦК України вони є рівними. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вони з відповідачем не реєстрували своє право власності, оскільки чинне законодавства, яке діяло на час прийняття спадщини і до 05.08.1992 р. не передбачало обов`язку введення будинку в експлуатацію та його реєстрації. В подальшому, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 грудня 2005 року у справі № 2-6321/2005р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування жилим приміщенням та надвірними спорудами було затверджено мирову угоду між позивачем та відповідачем, відповідно до умов якої у постійному користуванні позивача залишилася частина будинку, загальною площею 54,7 м2, в тому числі житловою площею 36,6 м2, а саме: тамбур, площею 2,4 м2, жилої кімнати, площею 16,0 м2, жилої кімнати, площею 10,7 м2, санвузла, площею 3,4 м2, кухні, площею 7,9 м2, кухні, площею 4,4 м2, житлової кімнати, площею 9,0 м2, надвірну споруду - сарай, літера «В», яка наразі і знаходиться у її постійному користуванні Оскільки сторони між собою не можуть досягти згоди щодо виділення в натурі їх часток у спільній власності, однак виділені їм у користування частини житлового будинку є окремими приміщення, з окремим входом, позивач вважає за можливе виділити їй в натурі частину житлового будинку, що знаходиться у її у користуванні. Позивач в обґрунтування позову посилається на неможливість у інший спосіб зареєструвати своє право на зазначену частину житлового будинку, оскільки звернувшись до державного реєстратора з заявою про здійснення державної реєстрації частини житлового будинку, як окремого об`єкту, їй було відмовлено у здійсненні такої реєстрації в зв`язку з невідповідністю поданих документів переліку документів, що визначений Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позивач та її представники в ході судового розгляду підтримали позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі, просили його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України, в зв`язку з чим суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , є донькою [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 04.12.1953 р., та Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 28.07.1973 р. (а.с. 19-20). 06 липня 1955 року між [PERSON] та Кагановичською районною радою укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти (а.с.23-28). Згідно з умовами зазначеного договору [PERSON] отримав право безстрокового користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 06 серпня 1958 року [PERSON] отримав дозвіл на проведення будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку на підставі рішення № 37 виконавчого комітету Кагановичської районної Ради депутатів трудящих (а.с. 29). Після отримання дозволу [PERSON] побудував частину спірного житлового будинку площею 39,6 кв.м. [INFO] [PERSON] помер., що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.34). Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР ( в редакції 1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст.527 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. В силу положень ст.529 ЦК України при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; Судом встановлено, що після смерті [PERSON] його спадкоємцями були діти: [PERSON] та [PERSON] . 18 травня 1986 року отримали Свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок по [ADDRESS] , готовністю 98%, загальною площею 39,6 кв.м. (а.с.35). Виникнення права власності на будинки, що побудовані до 1992 року регулювалось положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженою наказом Міністра юстиції Української PCP від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські (будинкові) книги місцевих рад. Крім того, погосподарські (будинкові) книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських (будинкових) книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках, державний облік житлового фонду, незалежно від його належності, здійснювався за єдиною для Союзу PCP системою на основі реєстрації і технічної інвентаризації. Міськими, сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських (будинкових) книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Згідно п.3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом від 24.06.2011 року № 91 з наступними змінами зазначено, що «Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (пункт 3.1 .розділу III в редакції Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 304 від 13.06.2012р.) Оскільки будинок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , був збудований до 1992 року, що підтверджується відповідними відмітками в Технічному паспорті на житловий будинок, відповідно до роз`яснення Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 12/5-74 від 02.03.1999 року визнання права власності на нього, можливо без складання акту про прийняття житлового будинку в експлуатацію. Крім того, така правова позиція підтверджується у розділі 3.2 роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4/13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», порядком оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН АЗ. 1-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», а також в Листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23.03.1999 року № 12/5-126, в якому зокрема роз`яснюється, що по об`єктам, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05.08.1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із таких документів є технічний паспорт, складений БТІ. Як встановлено судом позивач звернулась до державного реєстратора з заявою про здійснення державної реєстрації частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , однак відповідно до рішення № 41353153 від 30.05.2018 р. державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновською О.А, було відмовлено у здійсненні речових прав в зв`язку з невідповідністю площі будинку, зазначеного в Свідоцтві про право на спадщину, відомостям, викладеним в Технічному паспорті на житловий будинок від 22.02.2018 р. Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» набрав чинності з 12 березня 2011, пунктом 9 Розділу V «Прикінцеві положення» передбачається певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема, до таких об`єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року. Для житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року жодної процедури прийняття в експлуатацію не встановлено. Оскільки відповідно до відомостей Технічного паспорту на житловий будинок будівлі за адресою: [ADDRESS] були збудовані в період з 1956 р. по 1990 р., то відповідно до вимог чинного законодавства, яке діяло на час будівництва зазначеного об`єкту та прийняття спадщини, [PERSON] та [PERSON] у визначений законом спосіб набули право в порядку спадкування на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] і він є таким, що введений в експлуатацію. Як встановлено судом, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 грудня 2005 року у справі № 2-6321/2005р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування жилим приміщенням та надвірними спорудами було затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до умов якої у постійне користування [PERSON] виділено частину будинку, приміщення квартири №1 та № 3 , загальною площею 54,7 м2, в тому числі житловою площею 36,6 м2, а саме по квартирі № 1: тамбур, площею 2,4 м2, жилу кімнату, площею 16,0 м2, жилу кімнату, площею 10,7 м2, санвузел, площею 3,4 м2, кухню, площею 7,9 м2, по квартирі № 3 : кухню, площею 4,4 м2, житлову кімнату, площею 9,9 м2, надвірну споруду - сарай, літера «В». [PERSON] виділено у користування приміщення квартири № 2 загальною площею 48,5 м.кв., в тому числі житлової 26,9 м.кв., а саме: двох коридорів 4,7 м.кв. та 1,6 м.кв., двох жилих кімнат 15,6 м.кв. та 11,3 м.кв., кухні 11,9 м.кв., вбиральні 1 м.кв., ванни 2,4 м.кв., а також надвірної споруди - сараю літера «Б». В ході розгляду справи сторони у справі визнали право власності кожної із сторін на зазначені частини будинку, що знаходяться у їх користуванні на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 02.12.2005 р. та можливість виділення зазначених частин житлового будинку в натурі, оскільки вони фактично є відокремленими об`єктами нерухомого майна, з окремими входами, якими сторони володіють самостійно, про що уклали письмову угоду, яка долучена до матеріалів справи. Згідно з положеннями ч. 1ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Оскільки як встановлено судом, і це визнається сторонами, частини будинку, що перебувають у їх користуванні є самостійними об`єктами, мають окремі входи та комунікації, є ізольованими, суд приходить до висновку про можливість виділення в натурі позивачу частини приміщень будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,7 м2, в тому числі житловою площею 36,6 м2, а саме: тамбур, площею 2,4 м2, жилу кімнату, площею 16,0 м2, жилу кімнату, площею 10,7 м2, санвузол, площею 3,4 м2, кухню, площею 7,9 м2, кухню, площею 4,4 м2, житлову кімнату, площею 9,0 м2, а також надвірну споруду - сарай, літера «В» та припинення права спільною часткової власності сторін на будинок. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, зважаючи на встановлені судом обставини, які визнаються [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що позов є обґрунтованим, обставини, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи і підтверджені належними доказами, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved