Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

14.12.2018 р. до суду надійшла позовна заява, в якій представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 7 836,23 грн., судові витрати покласти на відповідача, на підставі ст. 206 ЗК України, ст.14 ПК України, ст. 1212-1214 ЦК України, оскільки відповідач не сплачує орендну плату за використання земельної ділянки. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 21.12.2018 р вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження по справі, призначено перше судове засідання з викликом сторін. 14.01.2019 р. до суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву. В якому представник просить відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, представник відповідача проти задоволення позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Судом встановлено, що Харківською міською радою відповідно до ст. 189 ЗК України здійснено заходи самоврядного контролю з питань використання та охорони земель територіальної громади, додержання вимог земельного законодавства. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру право власності на нерухоме майно від 11.12.2018 № 148990180 право власності на нежитлові приміщення № 11-1, 11-2 в літ. «А-1» загальною площею 13,8 кв.м. з 02.06.2005 зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.02.2002 № 39. Відповідно до вищезазначеної інформації, листа Відділу у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 19.12.2017 № 19-20-0.23,08-3413/116-17 та листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 27.12.2017 № 8475/0/225-17 речові права Відповідача на земельну ділянку по [ADDRESS] не зареєстровані. [PERSON] з 01.11.2015 р. та по теперішній час використовує земельну ділянку площею 13,8 кв.м. по [ADDRESS] без виникнення права власності або користування та без державної реєстрації цих прав відповідно до ст. ст. 125, 126 ЗК України. Отже, враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав та з урахуванням ст. ст. 12, 80, 83 ЗК України земельна ділянка по [ADDRESS] перебуває у власності територіальної громади міста Харкова. Відповідач у період з 01.11.2015 по 31.10.2018 р. не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг у себе майно - грошові кошти. Зазначені законодавчі приписи та встановлені міською радою фактичні обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом до [PERSON] про повернення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності по [ADDRESS] . Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 08.05.2018 здійснено огляд земельної ділянки по [ADDRESS] та встановлено, що [PERSON] використовує вказану земельну ділянку для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень № 11-1, 11-2 в будівлі літ. «А-1», право власності на які зареєстровано за Відповідачем. За результатами обстеження складено акт огляду земельної ділянки. Позивачем 11.12.2018 р. здійснено обстеження земельної ділянки за вищевказаною адресою та встановлено , що [PERSON] використовує вказану земельну ділянку для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень № 11-1, 11-2 в будівлі літ. «А-1», право власності на які зареєстровано за відповідачем. Таким чином, [PERSON] , набувши право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином не оформила правовідносин щодо користування земельною ділянкою. Свої позовні вимоги Харківська міська рада обґрунтовує саме наявністю підстав для застосування ст. ст. 1212-1214 ЦК у зв`язку з наступним. Згідно з чинним законодавством України зобов`язання за своїми підставами поділяються на договірні та позадоговірні. Позадоговірні зобов`язання можуть бути деліктними або безделіктними. Наразі відсутність укладеного між Харківською міською радою та [PERSON] договору оренди земельної ділянки виключає договірні зобов`язання. Відсутність неправомірних дій відповідача означає відсутність цивільного правопорушення (протиправних дій) і, як наслідок, виключає деліктні зобов`язання. Так, фактичний вступ відповідачем у володіння і користування спірною земельною ділянкою стався в результаті дій, котрі є правомірними, адже ніяким чином не суперечать чинному законодавству. А саме - в результаті укладення договору купівлі-продажу нежитлових будівель, котрі зареєстровані належним чином в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Фактичне володіння і користування земельною ділянкою Відповідачем без укладення договору оренди землі станом на даний час в України також не вважається правопорушенням. Так, ч. З ст. 125 ЗК в редакції від 25.10.2001, котра раніше забороняла «приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації» була виключена Законом України від 05.03.2009 № 1066-VI. Жодних інших норм, котрі б містили заборону такого володіння і використання чинне законодавство не містить. Відсутність деліктних зобов`язань у спірних правовідносинах виключає можливість захисту прав позивача як постраждалої сторони шляхом стягнення збитків у тому числі упущеної вигоди, адже необхідною умовою стягнення збитків є саме делікт - правопорушення. Зокрема, ст. ст. 22, 1166 ЦК унормовано, що необхідною умовою відповідальності у вигляді стягнення шкоди є саме неправомірні рішення, дії чи бездіяльність. Аналогічно ст. ст. 216, 224, 225 ГК визначено, що необхідною умовою відшкодування збитків є господарське правопорушення. Також необхідно окремо зазначити на неможливість застосування норм законодавства, що регулюють відшкодування збитків саме у вигляді упущеної вигоди. Так як згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК упущеною вигодою вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності. Тобто, до упущеної вигоди як різновиду збитків в повній мірі застосовуються вимоги наведених вище норм права. Таким чином, спірні правовідносини, які виникли між сторонам повинні кваліфікуватися як бездоговірні та безделіктні. Виходячи із цього, спірні правовідносини повинні регулюватися ст. ст. 1212-1214 ЦК України. Як вбачається зі змісту цих норм вони підлягають застосування у тому числі у відносинах, які не містять ознак делікту. Так, ч. 2 ст. 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб або наслідком події. Тобто, дана норма поширює свою дію і на випадки набуття (збереження) майна в результаті правомірних дій. З аналізу змісту норм ст. 1212-1214 ЦК України випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи. У спірних правовідносинах наявні всі три вказані умови. Щодо першої - відповідач зберіг майно (грошові кошти) у розмірі орендної плати, яка нараховується за володіння і користування земельною ділянкою комунальної власності по Білгородському [ADDRESS] . Збереження такого майна почалося безвідносно до волі сторін в результаті правомірних дій відповідача з моменту набуття права власності на нежитлові будівлі за вказаною адресою. Це є проявом правової природи нерухомого майна. Набуті відповідачем будівлі, будучи згідно зі ст. 181 ЦК нерухомим майном, є органічно та нерозривно пов`язаною з цією земельною ділянкою. Відсутність договору оренди землі має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті чого відбулося збереження відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у розмірі орендної плати. Щодо другої - правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні, так як реалізація речового права на земельну ділянку згідно зі ст. 206 ЗК, п. 14.1.136 ч. 14.1 ст. 14 ПК здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачем права володіння і користування земельною ділянкою безоплатно - відсутні, так само, як і підстави для ненарахування, несплати орендної плати за землю. Щодо третьої - відповідач зберіг майно за рахунок позивача. Власником земельної ділянки по Білгородському [ADDRESS] є територіальна громада міста Харкова в особі Позивача відповідно до ст. 83 ЗК, за якою всі землі в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці є комунальною власністю, за винятком земельних ділянок, які перебувають у державній або приватній власності. Таким чином, збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення цих коштів у відповідача за рахунок їх несплати позивачеві. Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою свідчить про втрату позивачем майна,яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдана очікування», що є загальновизнаною, у тому числі у практиці ЄСПЛ. Із урахуванням всього вищенаведеного. розмір збережених Відповідачем коштів від безпідставно набутого майна, який підлягає відшкодуванню з боку Відповідача, розрахований міською радою в сумі 7 836,23 грн., виходячи з розміру орендної плати за землю. Внаслідок використання відповідачем вищевказаної земельної ділянки без укладення договору оренди землі, територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі земельної ділянки в оренду, чим порушені охоронювані законом права та інтереси позивача щодо неодержаного майна у розмірі орендної плати за землю. Вказана правова позиція Харківської міської ради узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постановах від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, які прийняті за результатами розгляду аналогічних правовідносин щодо врегулювання спору, що виник з приводу фактичного користування земельною ділянкою без укладення договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати. У змісті вказаних постанов Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. Разом з тим обов`язок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових втрат - він зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав). На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за п. 4 ч. З ст. 1212 ЦК України вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284 не підлягає застосуванню у справі, що розглядається, з огляду на те, що положення вищевказаної Постанови не передбачають відшкодування грошових коштів безпідставно збережених у зв`язку. з користуванням земельною ділянкою без належного оформлення. Таким чином, із часу виникнення права власності на нерухоме майно у [PERSON] виник й обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на земельну ділянку комунальної власності. Цього обов`язку відповідач не виконав, а отже без законних підстав зберіг у себе майно - кошти за оренду землі. Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у ст. 120 ЗК України. Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебувала у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Як вбачається із положень ст. 120 ЗК України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Водночас за змістом ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Зважаючи на ці положення, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею. [PERSON] , набувши право власності на об`єкт нерухомості, розташований на земельній ділянки комунальній формі власності, належним чином не оформила правовідносин щодо користування земельною ділянкою. Доводи представника відповідача щодо заперечення проти задоволення позову, викладені у відзиві та письмових поясненнях не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовуються доказами, наданими позивачем. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved