Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

13.08.2019 року заявник звернувся до Обухівського районного суду Київської області з вищевказаною заявою, в якій просить встановити, що заповіт від імені [PERSON] , посвідчений 11.09.2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Левченко Л.Г. за реєстровим № 918 на ім`я [PERSON] , [INFO] , належить [PERSON] , [INFO] . Обгрунтовуючи вимоги, заявник зазначив, що [INFO] померла його тітка [PERSON] , яка за життя 11.09.2013 року склала заповіт на ім`я заявника. 25.04.2019 року заявник звернувся з заявою до приватного нотаріуса про прийняття спадщини та прийняв спадщину. Заявник має намір оформити свідоцтво про право на спадщину, відповідно до заповіту, але йому було відмовлено з тих підстав, що у заповіті допущена помилка, та існує розбіжність між датою народження, зазначеного у свідоцтві про народження, та в заповіті, а саме: замість дати народження згідно з свідоцтвом про народження та паспортом - 31.05.1975 року, у заповіті зазначено - 31.05.1976 року. Оскільки можливості виправили помилку немає, так як заповідач померла, заявник не може реалізувати своє право на спадщину, тому і звернувся до суду з даною заявою. Ухвалою судді від 14.08.2019 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Заявник в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу у його відсутність, вимоги заяви підтримав та просив задовольнити. Зацікавлена особа в судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву, в якій просила слухати справу у її відсутність. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, повно та всебічно вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ч. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Судом встановлено, що 11.09.2013 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] , [INFO] , належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Левченко Л.Г. зареєстровано в реєстрі за № 918. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданий Галицьким районним у місті Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 563. 24.05.2019 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Левченко Л.Г. з заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на що йому було відмовлено, оскільки є розбіжності між заповітом і документами, що встановлюють особу заявника, а саме в даті народження. Судом встановлено, що відповідно копії паспорту серії [NUMBER] , виданого Обухівським РВ ГУ МВС України в Київській області, в квітні 2003 року, датою народження заявника [PERSON] є [INFO] року, а згідно копії заповіту, вбачається, що дата народження заявника [PERSON] вказана 31.05.1976 рік. Отже, на теперішній час є неспівпадіння в написанні дати народження заявника в заповіті, що чинить йому перешкоди у праві на спадкування. Коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч. 1 ст. 315 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Відповідно до п.5 ч. 2 ст. 293 та п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України та роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК (у новій редакції ЦПК України відповідно норма міститься у п. 6 ч. 1 ст. 315) факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Метою встановлення факту про який просить заявник є те, що без такого факту належності правовстановлюючого документу він не матиме змоги прийняти спадщину, що належна йому за заповітом. Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності правовстановлюючих документів, який необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. Оскільки даний факт підтверджується письмовими доказами по справі, суд вважає, що є підстави для задоволення заяви [PERSON] Встановлення вказаного факту має юридичне значення для заявника, яка через розбіжності в написанні його дати народження в паспорті та в заповіті від 11.09.2013 року, не може в повному обсязі реалізувати свої права як спадкоємця. Тому суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Outcome: approved