Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

13 квітня 2017 року, діючи в інтересах [PERSON], до суду із позовною заявою звернувся [PERSON], відповідно до вимог якої, просить визнати за його довірителькою право власності на земельні ділянки загальною площею 4,2616 га, що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Барилівської сільської ради Радехівського району Львівської області у порядку спадкування, після смерті [PERSON], яка померла 11 січня 1999 року. В обґрунтування позову зазначає, що 11.01.1999 року померла її мати [PERSON], у результаті чого відкрилася спадщина, у склад якої, окрім іншого, увійшли також і спірні земельні ділянки. На момент смерті спадкодавця, з нею по вулиці Б.Хмельницького,24 у с.Барилів Радехівського району проживали та були зареєстровані чоловік такої [PERSON] (батько позивача) та сама [PERSON], яка вступила у фактичне володіння спадковою масою. Не оформивши правовстановлюючих документів на спадкове майно, у подальшому, 11.02.2003 року помирає батько позивача [PERSON] і позивач, як єдиний спадкоємець, вступила у фактичне володіння всією спадщиною. Маючи на меті належним чином оформити правовстановлюючі документи, [PERSON] звернулася у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак видати свідоцтво про право на спадщину за законом нотаріус не в змозі, з підстав відсутності у спадкодавця оригіналу Державного акта на право приватної власності на землю. Із посиланням на норми матеріального та процесуального права зазначає, що за захистом прав своєї довірительки, вимушений звертатися до суду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повній мірі та надав пояснення аналогічні, викладеним у заяві (а.с.2-5). Також, наголосив, що [PERSON] являється єдиним спадкоємцем за заповітом. Зазначає, що відсутність у позивача правовстановлюючих документів, що були свого часу втрачені, як втраченою і невідновленою є також і будинкова книга, унеможливлює реалізацію її майнових прав, як спадкоємця, у позасудовому порядку, а тому вимушена звернутися з позовом до суду. Позов просить задоволити. Відповідач, надавши клопотання із визнанням позовних вимог, просив розгляд справи здійснити за його відсутності (а.с.29). Вислухавши пояснення представника позивача та покази свідка, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Таким чином, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON], регулюються чинним на той час Цивільним кодексом Української РСР. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. В силу вимог статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. За змістом ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як таким, що входять, так і таким, що не входять до кола спадкоємців за законом. З матеріалів справи вбачається та не заперечено сторонами, що померла 11 січня 1999 року у с.Барилів Радехівського району Львівської області [PERSON] (а.с.6) є матірю позивача ініціатора звернення до суду (а.с.7) та зробивши заповідальне розпорядження усе своє майно заповіла [PERSON] (а.с.34). Із даних викладених в довідці Барилівської сільської ради Радехівського району Львівської області за №366 від 05.12.2016 року вбачається, що померла [PERSON], проживала та була зареєстрована у житловому будинку №24 по вулиці Б.Хмельницького в с.Барилів Радехівського району Львівської області і разом із нею проживали та були зареєстровані [PERSON] (чоловік померлої) і [PERSON] позивач у справі, при цьому від імені померлої виконкомом сільської ради було посвідчене заповідальне розпорядження (а.с.11). Окрім наведеного, обставини, що спадкоємець проживала і була зареєстрована разом із спадкодавцем на момент смерті останньої, ствердила у судовому засіданні свідок [PERSON], недовіряти показам якої підстав не має. Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Тобто з наведеного вбачається беззаперечний факт прийняття спадщини позивачем після смерті спадкодавця. У подальшому, після смерті [PERSON] позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а.с.31), однак оформити майнові права у позасудовому порядку [PERSON] не в змозі, з підстав відсутності у спадкодавця оригіналу правовстановлюючих документів (а.с.32). За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Під час вирішення позовних вимог, судом, окрім іншого, приймаються до уваги обставини визнання вимог відповідачем і така позиція сторони, із врахуванням обставин констатованих судом, жодним чином не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (ст.174 ЦПК України). Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності вимог ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне із відповідача у користь позивача стягнути понесені нею судові витрати.

Outcome: approved