Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

13 липня 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та відповідачем 14 квітня 2006 року був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу, а відповідач прийняв у борг 242 000,00 гривень, про що надав власноруч написану розписку. Відповідно до умов угоди строк повернення отриманих у борг коштів зазначався з посиланням на договір займу. 22.04.2015 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення у тридцятиденний строк суми боргу у розмірі 242 000,00 гривень. Оскільки до теперішнього часу відповідача грошові кошти не повернув, позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням збитків від інфляції в розмірі 744 150,00 гривень, 3% річних в розмірі 67 786,50 гривень та судові витрати по справі. (а.с. а.с. 4-5, 41-42). Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - задоволенні частково. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 242 000,00 грн. - заборгованості за договором позики, 502 150,00 грн. - збитків від інфляції, 21 780,00 грн. - три проценти річних від простроченої суми, та 3 654,00 грн. - судових витрат, а всього - 769 584 грн. 00 коп. В іншій частині позову - відмовлено (а.с.66) В апеляційній скарзі [PERSON], посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року, ухваливши нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 83-86). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення суми індексу інфляції та 3 % річних слід скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог в цій частині, змінивши суму стягнутих судових витрат, а в іншій частині - залишити без змін, виходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 14 квітня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу, який прийняв у борг 242 000,00 гривень, про що надав власноруч написану розписку про отримання ним коштів у зазначеній сумі та зобов'язався їх повернути. Задовольняючи частково позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що отримання грошових коштів [PERSON] підтверджується розпискою, написаною ним власноруч, які ним до часу розгляду справи не повернуто. Тому, у зв'язку із неналежним виконанням своїх зобов'язань виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми, згідно розрахунку, наданого позивачем, з урахуванням того, що вимога щодо повернення коштів була направлена 22.04.2015 року. Висновки суду 1 інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 242 000, 00 грн. є обґрунтованими та відповідають нормам матеріального та процесуального права. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) безоплатно передає другій стороні (позикодавцеві) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві також суму грошових коштів. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики може бути надана розписка. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином, у відповідності до умов договору. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в зазначеному розмірі, яка й до тепер ним не повернута позивачу, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору. Однак колегія судді не погоджується з висновками суду 1 інстанції, щодо стягнення з відповідача на користь позивача суму індексу інфляції та 3 % річних, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права та не відповідають обставинам справи. Так, відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Зі справи не вбачається, що відповідачем було прострочено виконання грошового зобов'язання, оскільки в розписці не встановлена дата повернення боргу, а згідно копії листа відповідачу про наявність вимоги стало відомо лише 12.08.2015 року, про що свідчить відмітка про ознайомлення його представника з матеріалами справи і саме з цього моменту він мав би повернути суму позики протягом 30 днів, то б то до 12.09.2015 року, про що зазначено у вимозі та передбачено ст. 1049 ЦК України. Враховуючи, що позивач заявляє позовні вимоги та розраховує фінансові санкції за порушення зобов'язання, передбачені ст.. 625 ЦК України лише до 31.08.2015 року, а порушення збовязання у нього почалося після 12.09.2015 року, то підстави для задоволення позову в цій частині на час розгляду - відсутні, що не позбавляє позивача можливості з відповідними вимогами звернутися до відповідача у разі не виконання зобов'язання в подальшому. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року слід скасувати в частині стягнення з відповідача суми індексу інфляції та 3 % річних, зменшивши при цьому суму стягнутих судових витрат з 3 654,00 грн. до 2 420, 00 грн., в іншій частині рішенням залишити без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Outcome: dismissed