Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

14 червня 2021 року [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що шлюб між сторонами був зареєстрований 21 липня 2018 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 193. Вказує на те, що шлюбні відносини між ними припинені в березні 2020 року, оскільки між ними відсутні взаєморозуміння, відмінність поглядів на сімейні стосунки та сімейні обов`язки по веденню спільного господарства. Від шлюбу дітей не мають. Спір про розподіл сумісного майна з відповідачкою відсутній. Переконаний, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачкою є неможливим, у зв`язку із чим, просить суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб зареєстрований між ними 21 липня 2018 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 193. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в яких розгляд справи просив проводити у його відсутності, на задоволенні позову наполягав. Представник позивача [PERSON] , який діє на підставі ордера, серія: ДН № 153013, від 14 червня 2021 року в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, та наполягав на задоволенні позовних вимог. У наступне судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій позов свого довірителя підтримав у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала, посилаючись на те, що починаючи з березня 2018 року вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , проживають вони разом, між ними панує взаєморозуміння, повага один до одного. [PERSON] дбає про неї, створює усі необхідні умови. Крім того, відповідачка зазначає, що на даний час вони з [PERSON] чекають дитину, при цьому, [PERSON] визнає батьківство зачатої дитини. На думку відповідачки, вищезазначені обставини свідчать про те, що сімейні відносини між нею та [PERSON] поновити неможливо, відновленню їх шлюб не підлягає. З урахуванням викладеного, відповідачка просила суд розірвати шлюб під час вагітності. У наступне судове засідання відповідачка не з`явилася, подала до суду заяву, в якій позов визнала у повному обсязі. 26 липня 2021 року до суду надійшла заява третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , в якій повідомлено, що він [PERSON] із [PERSON] , [INFO] , повінчався 20 травня 2021 року в церкві с. Дунів Тернопільської області, під час спільного сімейного проживання [PERSON] завагітніла, батьківство зачатої дитини він визнає. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 22 червня 2021 року було відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 15 липня 2021 року, клопотання представника позивача [PERSON] про залучення до участі у справі, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] задоволено. Залучено до участі у справі - [PERSON] , [INFO] , місце проживання м. Тернопіль, с. Зозуленці. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 21 липня 2018 року. Шлюб між ними зареєстрований Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 193, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серія: [NUMBER] (а.с. 4). Згідно із заявою [PERSON] від 26 липня 2021 року, він - визнає батьківство зачатої дитини, яка народиться у [PERSON] .. Спільне життя між подружжям не склалося. Сімейні стосунки між ними погіршилися через взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, відсутність спільних інтересів, любові, взаєморозуміння, їх сім`я фактично розпалася у березні 2020 року, вони стали проживати окремо і перестали вести спільне господарство. Спір з приводу поділу спільного майна між сторонами відсутній. Від шлюбу дітей не мають. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачкою не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв`язку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. Чоловік, дружина мають право пред`явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою. Суд звертає увагу, що чинним законодавством не передбачено конкретного та спеціального порядку визнання батьківства зачатої дитини, але ненародженої дитини при наявності позовної заяви про розірвання шлюбу. У зв`язку з цим, судом приймається заява третьої особи щодо визнання нею батьківства зачатої дитини та відповідно до ч. 3 ст 110 СК України, суд вважає за можливе, розглянути справу про розірвання шлюбу. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачкою [PERSON] до суду було подано письмову заяву, зі змісту якої видно, що остання, позов [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідачки у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача з огляду на їх законність та обґрунтованість. Так, відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачкою позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за звернення до суду із даним позовом, що становить 454 грн. 00 коп.. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню залишкові 50% понесених ним судових витрат в сумі 454 грн. 00 коп.. На підставі наведеного,

Outcome: approved