Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

13 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до Арбузинського районного суду з зазначеними позовними вимогами, обґрунтовуючи їх тим, що з 28 березня 1981 року по 24 квітня 1997 року він перебував з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, 24 квітня 1997 року даний шлюб був розірваний. З 24 квітня 1997 року по 2008 рік вони з [PERSON] проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. За час перебування у фактичних шлюбних відносинах за спільні кошти ними було придбано житловий будинок по вул. Дружби (Леніна), 80 в смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області. Після припинення спільного проживання з відповідачем позивач постійно проживає в спірному житловому будинку, доглядає за будинком, здійснює поточний ремонт. Відповідачу було відомо, що будинок придбано в більшій мірі за кошти позивача, тому вона на нього ніколи не претендувала, проте на даний час позивачу стало відомо про намір [PERSON] продати даний житловий будинок, в звязку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом свого права та просить визнати право спільної часткової власності на спірний житловий будинок за ним та [PERSON], визнати за ним право власності на 9/10 часток житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Дружби (Леніна), 80 в смт.Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась двічі, будучи належним чином повідомлена про час і місце судового засідання. Ухвалою від 11 січня 2018 року суд прийняв рішення про заочний розгляд справи. На підставі пояснень позивача та його представника, свідків [PERSON] та [PERSON], наявних у справі письмових доказів суд зробив наступний висновок. Згідно п. 4\~Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України\~-\~Цивільний кодекс України\~застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно із п.1\~Прикінцевих положень Сімейного кодексу України,\~цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності\~Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. З правової позиції, висловленої Верховним Судом, при розгляді справи № 6-66цс13, слідує, що відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи те, що спірний житловий будинок придбаний 04 жовтня 2002 року, суд розглядаючи спірні правовідносини керується тими нормами права, які існували на час їх виникнення, зокрема положеннями\~ЦК УРСР, КпШС України, ЗУ «Про власність». Так, діючим до 01 січня 2004\~року Кодексом про шлюб та сім'ю України (1969 року, зі змінами та доповненнями) спільні майнові права та обов'язки передбачались лише для подружжя. Стаття 22 КпШС України\~визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.\~Кодекс про шлюб та сім'ю України не містив норми, яка б регулювала право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тому, проживання однією сім'єю без шлюбу у період до 1 січня 2004 року не є підставою для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком до 1 січня 2004 року, оскільки майнові права та обов'язки породжував лише зареєстрований в установленому порядку шлюб. Згідно ж ч. 1ст. 17\~Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. В силу ч. 2 ст. 17\~Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. При цьому, розмір частки кожного з учасників визначається ступенем його трудової участі. Розяснюючи вказані норми, Пленум Верховного Суду України в п. 5 своєї постанови № 29 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зазначив, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16\~Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті17, статті18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 12 ЗУ «Про власність» праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності, зокрема, на майно, одержане внаслідок угод, не заборонених законом. Відповідно до\~ст.128 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відтак, в даній справі доказуванню підлягають ті обставини, що майно придбане внаслідок спільної праці осіб (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна) і що інше не встановлено письмовою угодою між ними. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 24 квітня 1997 року, про що складено відповідний актовий запис №104 (копія свідоцтва про розірвання шлюбу а.с.16, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб а.с.17). Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати разом, вели спільне господарство, що підтверджується поясненнями самого позивача, свідків [PERSON] та [PERSON], відомостями щодо зареєстрованого місця проживання сторін. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами 04 жовтня 2002 року [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок за адресою: вул. Дружби (Леніна), 80 в смт.Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області. Право власності зареєстроване Арбузинським БТІ 04 грудня 2006 року (а.с.9,10). З довідки №896 від 17 червня 2016 року, виданої Костянтинівською селищною радою Арбузинського району Миколаївської області встановлено, що [PERSON] фактично проживає без реєстрації у спірному будинку за адресою: вул. Дружби (Леніна), 80 в смт.Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області з 2002 року та користується земельною ділянкою за даною адресою (а.с.15). Позивач є споживачем комунальних послуг за даною адресою (а.с.13). Свідки [PERSON] та [PERSON] також підтвердили факт проживання [PERSON] разом з [PERSON] за адресою: вул. Дружби (Леніна), 80 в смт.Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області з 2002 року, спільне ведення ними господарства, здійснення догляду за будинком до моменту, коли відповідач виїхала у 2008 році. Після чого позивач проживає у будинку один. З довідки Управління «Тоннельстрой» ГЕС «Деринер» (а.с.18) та митної декларації (а.с.19) судом встановлено отримання [PERSON] в 2000 році на території Туреччини доходу у сумі 8 тисяч доларів США. З цих коштів за твердженням позивача, що також підтверджується розпискою (а.с.14), поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] та узгоджується з іншими матеріалами справи, зокрема з п.3 договору купівлі-продажу житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами від 04 жовтня 2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], за яким продаж будинку вчинено за 1000,00 грн., яку продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору купівлі-продажу, - саме позивачем [PERSON] було сплачено продавцю [PERSON] за будинок грошові кошти в сумі 900,00 грн., що становить 9/10 частин від суми, сплаченої при купівлі будинку. Відповідно до положень ч.ч. 1,2,3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З наданих стороною доказів судом встановлено, що сторони жили разом на момент купівлі спірного житлового будинку у 2002 році, вели спільне господарство, у зареєстрованому шлюбі не перебували, спірне майно придбавалось ними за спільні кошти, тобто придбане внаслідок їх спільної праці, письмовою угодою сторонами не визначено набуття ними майна на іншому режимі\~\~ніж визначений\~\~в ч.2 ст.17\~ЗУ\~\~«Про власність», позивач з моменту придбання будинку проживає в ньому, частина власних грошових коштів внесена позивачем за житловий будинок становить 9/10 частин від загальної суми договору, відтак позовні вимоги [PERSON] належить задовольнити.

Outcome: approved