Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

14 січня 2021 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач [PERSON] , в особі представника- адвоката Климчук В.В., посилаючись на ст. ст. 316, 317, 319, 346, 383, 391 ЦК України, просить усунути позивачу перешкоди у здійсненні права власника нерухомого майна шляхом визнання [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яку він набув у приватну власність на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна НМК 952642 від 17.12.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Малашенко О.І., зареєстрованого в реєстрі за №1372. Право власності позивача на вказану квартиру зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом №237508260 від 17.12.2020 року. Після придбання квартири, за згодою позивача, в ній зареєструвалася його дочка - [PERSON] зі своєю малолітньою дитиною - [PERSON] . Згідно з п.13 вказаного договору, продавці, крім іншого, зобов`язались вирішити питання щодо зняття їх з реєстраційного обліку з квартири, що є предметом цього договору, не пізніше 24 грудня 2020 року. Проте, у вказаній квартирі залишився зареєстрованим відповідач [PERSON] , який є сином одного з продавців та який не був співвласником вказаної квартири на момент її продажу. Оскільки колишні власники [PERSON] та [PERSON] втратили право власності на квартиру [ADDRESS] внаслідок відчуження, вони та члени їх сімей ( у тому числі відповідач [PERSON] ) втратили право користування вказаним житлом. Між позивачем та відповідачем відсутні будь-які домовленості щодо встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням, а також відсутні родинні відносини, які б давала останньому можливість використання спірного житла на правах члена сім`ї позивача. Тому у позивача є всі правові підстави для визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а у останнього підстави для користування спірним житловим приміщенням відсутні, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернувся до суду. Ухвалою судді від 25 січня 2021 року, після виконання вимог, передбачених ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 23 лютого 2021 року. Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року відкладено розгляд справи у зв`язку з першою неявкою відповідача з підстав, визначених ч.4 ст. 223 ЦПК України, та призначено нове судове засідання на 16 березня 2021 року. У призначене судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. До канцелярії суду представник позивача - адвокат Климчук В.В. подала заяву, в якій просила проводити судовий розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся за місцем реєстрації відповідно до вимог ст.ст. 128-130 ЦПК України, проте конверт із судовою повісткою повернувся до суду з відміткою причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив на позов відповідач до суду не направив. Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України заяву про продовження строку, встановленого судом для подання відзиву, в зв`язку з неможливістю вчинення цієї процесуальної дії у визначений строк, зумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, [PERSON] не надав. Заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшла. За наявності умов, передбачених ст. ст. 280-282 ЦПК України, відповідно до ухвали від 16 березня 2021 року суд ухвалив заочне рішення у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Малашенко О.І. від 17 грудня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за номером № 1372 , позивач [PERSON] , придбав у [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , у приватну власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві спільної часткової власності: ј частка [PERSON] та ѕ частки [PERSON] (а. с. 8-9). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 237508260 від 17.12.2020 року підтверджено, що право приватної власності позивача [PERSON] на вказане нерухоме майно 17.12.2020 року зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Малашенко О.І. за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1886522732115 (а. с. 10-11). Згідно з довідкою Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області від 12 січня 2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: з 18.12.2020 року, постійно, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; з 14.01.2000 року, постійно, [PERSON] , [INFO] (а. с. 12). Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, як власник житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , після набуття його у власність, не мав будь-яких домовленостей із відповідачем щодо подальшого користування чи проживання відповідача [PERSON] у належному позивачу на праві власності вказаному житловому приміщенні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. За змістом ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 29 цього Кодексу місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зобов`язує громадянина України, а також іноземця чи особу без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. За правилом ч. 1 ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності припиняється в результаті відчуження власником майна ( ст.346 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів» м.Славутич знаходиться в складі Вишгородського району Київської області. Виходячи з того, що відчуження позивачу [PERSON] квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , колишніми власниками- [PERSON] та [PERSON] призвело до припинення їх права власності на вказану квартиру, а тому і на припинення права користування нею членів їх сімей, будь-яких домовленості щодо права користування вказаним житловим приміщенням між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] не було, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved