Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

13.03.2019 року позивачка звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просила визначити місце малолітнього [PERSON] , [INFO] та малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю. Вимоги обґрунтовані тим, що 23.04.2010 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Стосунки з відповідачем погіршились і тому позивач змушена звернутися до суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. від 22.03.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позов, просили його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що хоче щоб діти проживали разом з ним. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, підтримують наданий висновок. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що з 23.04.2010 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Діти на даний час проживають разом з матір`ю, що не заперечувалось сторонами. Згідно висновку Органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації № 01/01-25/1573 від 28.05.2019 року, орган опіки та піклування, з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] та малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю. Також вказаним висновком встановлено, що [PERSON] , власник квартири, мешкає разом з дітьми за адресою: [ADDRESS] . Житло розміщене на 3 поверсі 14 поверхового будинку і займає загальну площу 58.7 кв.м. [PERSON] працює в ПЗ «Приватний дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) комбінованого типу «Радужний» помічником вихователя та мас дохід 3 700 гри. на місяць. Згідно характеристики з ДНЗ від 04.02.2019 року [PERSON] працює на посаді помічника вихователя з 08.06.2018 року і по теперішній час, зарекомендувала себе, як привітний і сумлінним працівник, вміє організовувати робочий процес і проконтролювати якість виконуваної роботи відповідно до поставлених завдань. Завдання керівництва виконує якісно і в установлений, не зважаючи при цьому з особистим часом. Має такі важливі для працівника риси, як пунктуальність і можливість одночасно тримати під контрлем велику кількість справ і завдань. У колективі з усіма підтримує рівні, дружні відносини і користується повагою і авторитетом у керівництва. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що на даний позивачка має постійне місце проживання та є власником квартири в якій вона проживає разом з дітьми, має стабільний дохід, не перешкоджає батькові бачитися з дітьми, а з боку відповідача не надано жожного доказу щодо доцільності проживання дітей разом з ним, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved