Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

13 жовтня 2017 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини в зону проведення антитерористичної операції без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона з 29 квітня 1987 року по 04 травня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Цей шлюб був розірваний рішенням Центрально - Міського районного суду м. Горлівки Донецької області. Сторони мають спільну дитину доньку [PERSON], [INFO], яка проживає із позивачкою та знаходиться на її утриманні. На даний час, у зв'язку із проведенням антитерористичної операції у місті Горлівка Донецької області, вони з донькою проживають у місті Словянську Донецької області. Однак вимушені періодично виїжджати до м. Горлівки за речами, наглядати за квартирою, відвідувати матір позивачки, відвідувати старшу доньку позивачки - [PERSON] та новонароджену [PERSON], тощо. Відповідачем надано розписку про те, що він не заперечує проти виїзду його доньки [PERSON] до зони проведення АТО у супроводі її матері позивачки [PERSON] Раніше відповідач вже надавав заяви про згоду на багаторазові тимчасові поїздки з окупованої території України на територію України та з території України до тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції його доньки. З огляду на викладене, просила суд, надати дозвіл неповнолітній [PERSON], на тимчасовий виїзд разом із матір'ю [PERSON], без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON] в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення, а саме до м. Горлівка Донецької області, з моменту набрання даним рішенням законної сили до 03 грудня 2018 року. Позивачка [PERSON], будучи повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, подала до суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Згідно із Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», пересилання пошти не здійснюється, зокрема, до м. Горлівка Донецької області, що є останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача, що позбавляє суд можливості надіслання поштою судового виклику до суду за зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем проживання відповідача (ч.5 ст.74 ЦПК України). Тому, відповідно до роз'яснень ВССУ (вих. № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року), та згідно із вимогами ч. 9 ст. 74 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення в друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур'єр». Однак, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Представник Служби у справах дітей Слов'янської міської ради Донецької області, будучи повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника Служби, рішення просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 224-228 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження [NUMBER], [PERSON] народилась [INFO] у м. Горлівка Донецької області. Матір'ю дівчинки записана [PERSON], а батьком - [PERSON] (а.с. 4). Згідно із довідкою № 1429025274 від 12 лютого 2015 року про взяття на облік особи яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, зареєстрованим місцем проживання позивачки [PERSON] є: [ADDRESS]. Фактичним місцем проживання позивачки зазначено: [ADDRESS], у відомостях щодо малолітніх, неповнолітніх осіб, які перемістилися разом із [PERSON] значиться [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Згідно із витягом КП «Горлівське міське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав на нерухоме майно № 33873995 від 19 квітня 2012 року, позивачка [PERSON], є співвласницею [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно із нотаріально посвідченою заявою відповідача [PERSON] від 04 серпня 2015 року, ним надавалась згода на багаторазові тимчасові поїздки з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції на територію України; з території України до тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції своєї доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Згідно із довідкою МСЕК № 159226 від 22 лютого 2006 року, позивачка [PERSON], [INFO] є інвалідом ІІ групи з дитинства безстроково (а.с. 8). Згідно із довідкою про склад родини № 2818 виданою ЧП «Тепло-Ліга», позивачка [PERSON] 31 жовтня 1967 року проживає разом із донькою [PERSON], [INFO] (а.с. 7). До складу тимчасово окупованої території України, визначеної Верховною Радою України, входять тимчасово окуповані території України, особливий правовий режим яких встановлено відповідно до Законів України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»№1207-VII від 15 квітня 2014 року, а також «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» №1680- VII від 16 вересня 2014 року та постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17 березня 2015 року. Відповідно ст.ст. 1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Статтею 9 цього Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно із ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно із ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітньої доньки визначене за позивачкою, то цей обов'язок покладено перш за все на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Згідно із абз. 2 частини 3 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Відповідно до п. 2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За приписами п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю». Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивачки. Суд зазначає, що згідно із статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її неповнолітньої доньки. Метою виїзду на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області, із неповнолітньою дитиною позивачка зазначила наявністю родичів на вказаній території та бажання їх відвідувати. Крім того, зазначила, що має у власності нерухоме майно у м. Горлівка. Суд зазначає, що така необхідність з часом може відпасти, а тому її існування має супроводжуватися розумними термінами, у зв'язку із чим, суд вважає за необхідне надати неповнолітній [PERSON], дозвіл на тимчасовий виїзд разом із матір'ю [PERSON], без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON] в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення, а саме до м. Горлівка Донецької області, з моменту набрання даним рішенням законної сили до 03 грудня 2018 року включно. Суд вважає, що зазначений виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області, не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого. Відповідно до п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (частина друга ст. 88 ЦПК)». Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І ти ІІ групи. Як встановлено у судовому засіданні, позивачка [PERSON] є інвалідом ІІ групи довічно, а тому є такою, що звільнена від сплати судового збору. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із ст. 7 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць працездатних осіб: з 1 січня 2017 року становить - 1600 гривень. Таким чином, розмір судового збору за подання до суду даного позову становить - 640,00 грн. Враховувати положення статті 88 ЦПК України, за якими, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved