Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

12 лютого 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні правом власності. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 15.05.1997 року йому належить земельна ділянка площею 0,0609 га, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чебоксарська, 27. Межі земельної ділянки чітко визначені планом присадибної ділянки. Однак сусідка [PERSON], відповідач по справі, у порушення визначених меж земельної ділянки, не отримавши відповідних дозвільних документів для проведення робіт, збудувала паркан вглиб його території приблизно на 1,2 м, чим фактично здійснила самовільний захват частини земельної ділянки, що їй не належить. Зазначений паркан є самовільним будівництвом, оскільки його неможливо перенести без пошкодження самого паркану. Встановлення вказаного паркану проходило, без отримання будь-якого дозволу, крім того, вона навіть не спитала дозволу на будівництво паркану на його земельній ділянці. Вирішити спір за правилами добросусідства позивачу не вдалося. Відповідно до рішення протоколу засідання комісії з питань розгляду земельних спорів від 30.12.2015 року відповідачу було запропоновано перенести збудований паркан, звільнити земельну ділянку позивача по межі, що зазначена в державному акті. Однак відповідач категорично відмовляється виконувати рішення і не переносить паркан відповідно до рекомендацій комісії. Також у звязку з протиправними діями відповідача позивачу було завдано моральних страждань. Так. було порушено його звичайний життєвий уклад, він був змушений звертатися до органу місцевого самоврядування з метою відновлення його порушеного права, рішення якого відповідач проігнорувала. Позивач має статус «Дитина війни» та йому важко відстоювати свої права, що відбивається на його психофізичному стані. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким зобовязати [PERSON] у сунути перешкоди у користуванні належної позивачу земельної ділянки, шляхом перенесення паркану за межі його земельної ділянки, визначеної державним актом, стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди у розмірі 5000 грн., а також судові витрати по справі. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити на підстав обставин, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що [PERSON] не є власником домоволодіння №23 по вул. Чебоксарській у м. Дніпропетровську та не порушувала права позивача. Крім того, відсутні докази того, що встановлений паркан заходить на територію земельної ділянки позивача. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 15.05.1997 року серії ДПД № 002651 позивачу належить земельна ділянка площею 0,0609 га, що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Чебоксарська, 27. (а.с. 5). Факт встановлення паркану з бетонних плит між земельними ділянками №27 та №23 по вул. Чербоксарська у м. Дніпро підтверджується наданими позивачем фотокартками, а також не заперечується сторонами по справі, у звязку з чим доказуванню не підлягає. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони проживають у належному позивачу домоволодінні №27 по вул. Чебоксарській у м. Дніпро. Факт встановлення паркану між їх земельними ділянками №27 та №23 по вул. Чербоксарська у м. Дніпро вони виявили наприкінці листопада 2015 року, коли вони ввечері прийшли з роботи та побачили встановлений паркан. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, в порушення зазначених вимог Закону, позивачем не надано суду належних доказів того, що встановлений між земельними ділянками №27 та №23 по вул. Чербоксарська у м. Дніпро паркан, знаходиться не на межі між зазначеними ділянками, а безпосередньо на ділянці, що належить позивачу, чим порушує його права на користування земельною ділянкою. Суд не приймає в якості належного доказу захвату частини належної позивачу земельної ділянки Протокол засідання комісії з питань розгляду земельних спорів Самарської районного у м. Дніпропетровську ради від 30.12.2015 року, оскільки як вбачається з тексту зазначеного Протоколу, висновки комісія зробила на підставі державного акту на право приватної власності на землю та плану земельної ділянки, які не містять точної інформації щодо меж земельної ділянки. Крім того, розміри належної позивачу земельної ділянки, зазначені у Державному акту (а.с.5), різняться з розмірами цієї ж ділянки, зазначеними у плані домоволодіння (а.с.6). Належними доказами порушення меж належної позивачу земельної ділянки, на думку суду, можуть служить відповідні матеріали геодезичної зйомки земельних ділянок №27 та №23 по вул. Чербоксарська у м. Дніпро, або ж висновки землевпорядної експертизи. Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що відповідач є власником домоволодіння №23 по вул. Чебоксарській у м. Дніпро, та саме вона здійснила встановлення спірного паркану. Враховуючи той факт, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження своїх вимог, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed