Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

13 грудня 2017 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.01.2011 року на загальну суму 123 755,90 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 17.01.2011 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 300,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п.1.1.2.7 Договору. Банк свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Договору. На підставі п. 2.1.1.5.5 Договору позичальник зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевиплати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до п. 1.1.7.12 договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, чим порушив умови вищезазначеного договору. У звязку із зазначеними порушеннями зобовязань, станом на 30.09.2017 року відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 123 755,90 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 7 897,82 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 106 288,75 грн., заборгованість за пенею та комісією 3 200,00 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 5 869,33 грн. Тому, ПАТ КБ «Приватбанк» вимушений звернутися до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми заборгованості. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.02.2018 року дана справа була направлена за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська до якого надійшла 12.03.2018 року. 28 березня 2018 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач просив застосувати у справі позовну давність, що є підставою для відмови у позові. В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначено, що з вказаними позовними вимогами він повністю не згоден. Дійсно між ним - [PERSON] з одного боку та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з іншого боку 17.01.2011 року було укладено договір № б/н, згідно із яким відповідач отримав від позивача кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором, що наданий позивачем у додатках, сальдо поточної заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 420,28 грн. виникло 26.08.2012 року, тобто саме цього числа позивач дізнався про порушення свого права на отримання від відповідача суми кредиту та відсотків за ним. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 257 та ч. 1 ст. 261 ЦПК України зазначив, що позивач мав би звернутись до суду з вищезазначеним позовом не пізніше 27.08.2015 року, тобто протягом трьохрічного терміну, починаючи з моменту, як позивач дізнався про порушення свого права. Між позивачем та відповідачем ніяких додаткових угод щодо подовження строку позовної давності не укладалось. Таким чином, відповідач вважає, що позивач пропустив строк позовної давнини, що підтверджується датою звернення позивача з вказаним позовом до суду, яка зазначена на позовній заяві як 04.12.2017 року. У звязку з викладеним просив у задоволенні позовних вимог відмовити за збігом строку позовної давності. 23 квітня 2018 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідача, в якому представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування відповіді на відзив відповідача зазначив, що відповідно до даного договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обовязкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Дія кредитного договору пролонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. За таким договором, що визначає щомісячні платежі, погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності ст. 257 ЦК України щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Згідно з довідкою про картки клієнта [PERSON] згідно кредитного договору № б/н від 17.01.2011 року відповідач отримав картку № 5577212302978476, яка мала термін дії до останнього дня 08.2015 року. У звязку з цим перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з 31.08.2015 року. Банком подано позовну заяву до суду 08.12.2017 року, тобто в межах строку позовної давності. Більш того, відповідно до умов договору, а саме п. 1.1.7.31 строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 50 років, що не суперечить нормам закону. Також зауважує, що згідно виписки по рахунку відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобовязання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобовязання за договором. Оскільки відповідач належним чином свої зобовязання за кредитним договором не виконав, просить позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі. У судове засідання представник позивача не зявився, але надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнав та просив суд застосувати у справі позовну давність, у звязку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та визнано відповідачем у відзиві на позовну заяву, що 17 січня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 9). Відповідач [PERSON], підписуючи 17 січня 2011 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, погодився також з тим, що він згоден на те, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг, про що зазначено у вказаній Анкеті-заяві (зв. бік а.с. 9). За таких обставин судом встановлено, що між сторонами склалися фактичні кредитні правовідносини, у яких праву кредитодавця вимагати повернення наданих у кредит грошових коштів, кореспондує обовязок позичальника повернути отримані у кредит кошти на умовах обумовлених укладеною між ними угодою. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику обумовлену договором суму грошових коштів. Відповідач скористався наданим кредитом, проте зобовязання належним чином за кредитним договором не виконував, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Згідно з розрахунку заборгованості, станом на 30 вересня 2017 року відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 123 755,90 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 7 897,82 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 106 288,75 грн., заборгованість за пенею та комісією 3 200,00 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 5 869,33 грн. (а.с. 7-8). Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит. Відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд застосувати у справі позовну давність, у звязку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, встановлений п.1.1.7.31. Умов та правил надання банківських послуг збільшений строк позовної давності у 50 років по вимогам про стягнення кредиту та відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором, суд не бере до уваги, оскільки за змістом ч.1 ст.259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору про це у письмовій формі. При цьому позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що між сторонами було укладено письмовий договір щодо збільшення строку позовної давності, а долучені до справи Правил надання банківських, пунктом п.1.1.7.31. яких установлено позовну давність тривалістю в пятдесят років, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника від 17 січня 2011 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Так само суду не надано доказів на підтвердження того, що станом на день укладення між сторонами договору, тобто станом на 17.01.2011 року, Правила містили пункт1.1.7.31 саме у такій редакції, яка передбачає збільшення строку позовної давності до 50 років. Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. Згідно умов укладеного між сторонами Договору, клієнт має здійснювати щомісячні платежі в рахунок погашення заборгованості. В наданому позивачем розрахунку заборгованості відповідача [PERSON], здійсненому станом на 30 вересня 2017 року (а.с. 7-8), суд для встановлення можливого переривання строку позовної давності, звертає увагу на певні платежі, які здійснювались в рахунок погашення заборгованості за договором б/н від 17.01.2011 року, в тому числі: 20.01.2015 року на суму 149,76 грн., 21.01.2015 року на суму 495,00 грн. та 04 лютого 2015 року на суму 525,78 грн. З наданих позивачем виписок з особового рахунку відповідача [PERSON] (а.с. 74-81) вбачається, що сплачені 20.01.2015 року, 21.01.2015 року та 04 лютого 2015 року суми в рахунок погашення заборгованості за кредитом були автоматичним списанням в рахунок погашення простроченої заборгованості та не були волевиявленням відповідача. Отже, дані відомості не свідчать, що боржник [PERSON] свідомо вчиняв дії, направлені на погашення кредитної заборгованості, що б доводило визнання кредитних зобовязань та наявність підстав для переривання строку позовної давності, передбачених положеннями ст. 264 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обовязку, можуть, з урахування конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобовязання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності, та відповідає його волевиявленню. Бездіяльність боржника, в даному випадку не оспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається законом або договором, не може свідчити про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення цілеспрямованих дій, які б відповідали внутрішній волі особи, яка їх вчиняє. Позивачем не надано суду будь-яких належних доказів, що автоматичне погашення частини кредиту з іншого відкритого рахунку відповідача відбулось за його згодою. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що не відбулось переривання строку позовної давності, лише за наданим банком розрахунком, який не підтверджений квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу особисто відповідачем [PERSON] та визнання ним боргу, оскільки списання в рахунок погашення заборгованості за кредитом здійснювалось автоматично. Більш того, з виписок з особового рахунку відповідача [PERSON] (а.с 74-81) вбачається, що часткове погашення заборгованості за договором б/н від 17.01.2011 року останній раз здійснювалось відповідачем шляхом поповнення готівкою через відділення банку лише 25 лютого 2014 року на суму 460,00 грн., а отже саме з вказаною дати слід відраховувати переривання строку позовної давності, оскільки вказані дії відповідача розцінюються судом як свідоме волевиявлення що свідчить про визнання ним частини боргу. Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що позивач мав звернутись до суду з вищезазначеним позовом не пізніше 27.08.2015 року, тобто протягом трьохрічного терміну, починаючи з моменту, як позивач дізнався про порушення свого права, а саме з 26.08.2012 року, та відхиляє їх як безпідставні та необґрунтовані, оскільки вони спростовуються наявними у справі матеріалами. За таких обставин, суд вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем в частині невиконання умов кредитного договору після несплати відповідачем чергового щомісячного платежу за кредитним договором після 25 лютого 2014 року, тобто протягом наступного місяця до 25 березня 2014 року. Однак, при цьому, з вказаною позовною заявою до суду позивач звернувся лише 13 грудня 2017 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Відповідно до правової позиції ВСУ висловленої у Постанові № 6-14цс14 від 19.03.2014 року, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Позивач в обґрунтування відсутності факту спливу строку позовної давності посилався на те, що строк позовної давності щодо повернення кредиту слід відраховувати з останнього дня строку дії картки, який за твердженням позивача становить до останнього дня серпня місяця 2015 року. На підтвердження вказаних обставин позивачем було надано листа від 19.04.2018 року № 20171208/710 (а.с. 82) за підписом представника юрисконсульта [PERSON] відповідно до якого відповідач згідно кредитного договору від 17.01.2011 року отримав кредитну картки, яка мала термін дії до останнього дня 08.2015 року. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження строку дії виданої відповідачу кредитної картки та того факту, що він дійсно становить до останнього дня 08.2015 року. Анкета-заява від 17.01.2011 року підписана відповідачем відомостей щодо номеру виданої картки та строку її дії не містить. Матеріали справи не містять допустимих доказів, які б давали суду беззаперечні підстави вважати, що видана відповідачу картка мала строк дії до 08.2015 року. Наданий позивачем лист за підписом представника юрисконсульта [PERSON] суд до уваги не бере, оскільки він не може вважатися допустимим доказом по справі на підтвердження зазначених вище обставин, та розцінюються судом як пояснення представника позивача по справі. За таких обставин посилання позивача на необхідність відрахування строку позовної давності з останнього дня строку дії картки, який за твердженням позивача становить до останнього дня серпня місяця 2015 року, суд до уваги не бере та відхиляє, оскільки належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження цих обставин стороною позивача суду не надано. Крім того слід враховувати, що початок перебігу строку позовної давності за періодичними платежами повязується не зі строком дії (припинення дії) договору, а з певними моментом (фактом), який свідчить про порушення прав позивача, тобто з моменту коли відповідач не здійснив черговий платіж та позивачу стало про це відомо. З огляду на викладене суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем без зазначення поважних причин, а протягом встановленого законом строку позивач до суду з позовами до відповідача не звертався. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу у позові, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки сплинув строк позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі ст.ст. 253, 254, 256, 261, 266, 276, 526, 1049, 1054 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed