Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

14.06.2017 року [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду з позовом до [PERSON] вимогами якого є визнання недійсними договорів позики. Свої позовоні вимоги обгрунтовує наступними обставинами. Відповідач шляхом вчинення неправомірних дій до позивача змусив останню під впливом погроз та застосування насильства написати розписки про нібито отримання від нього коштів у борг. Так, 01.02.2013 р. позивач написала розписку відповідачу про те, що вона отримала в борг гроші у розмірі 1500000 грн. та зобов`язується їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги. 18.08.2012 р. позивач написала розписку про те, що вона отримала в борг гроші у сумі 1600000 грн. та зобов`язується їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги. 10.08.2012 р. позивач написала розписку про те, що вона отримала в борг гроші у розмірі 800 000 грн. та зобов`язується їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги. [PERSON] зазначає, що насправді жодних боргових зобов`язань перед [PERSON] у неї не було. Вона не зверталась до нього з такими проханнями про позику. Грошові кошти останній їй не передавав. Вказані розписки її примусив під тиском написати адвокат [PERSON] на початку вересня 2015 р. в приміщенні Печерського районного суду м. Києва, в яких зазначити дату 2012 та 2013 p., що нібито [PERSON] взяла в борг гроші у [PERSON] . Проте, в період часу 2012-2013 p.p. остання взагалі не була знайома з [PERSON] та фізично не мала ніякої змоги брати у нього гроші в борг, оскільки познайомилась з ним лише у грудні 2014 р. У подальшому 14 червня 2016 р. [PERSON] уклала договір про відступлення права вимоги з [PERSON] , за яким [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла всі права та обов`язки [PERSON] відступили права вимоги з [PERSON] за вищевказаними письмовими розписками. Посилаючись на ст.ст. 228, 231 ЦК України, позивач просить визнати договори за вищевказаними розписками недійсними. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 07.09.2017 р. провадження у справі відкрито. Відповідач надав відзив, в якому заперечує позовні вимоги, вказує на те, що [PERSON] власноруч підписувала вищевказані розписки, отримала за ними кошти та [PERSON] не створював будь-якого тиску на [PERSON] при підписанні даних розписок. До відзиву також було долучено стенограмму з кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 12013110060007144, в якій містяться покази [PERSON] про те, що вона позичила кошти в [PERSON] 05.03.2018 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва визначені правила подальшого розгляду справи у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 05.03.2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 05.03.2018 року представником позивача [PERSON] було подано заяву про зміну підстави позову разом з новою редакцією позову. Так, додатковою підставою для визнання правочину недійсним за новою редакцією позову є його фіктивність в розумінні ст. 234 ЦК України. Позивач зазначає, що даний правочин мав характер удаваного, та такого, що не мав на меті створення реальних наслідків. 20.03.2020 року надійшов відзив на позовну заяву в редакції від 05.03.2018 року, у якому представник відповідача [PERSON] заперечує обставини викладені у позовній заяві. Вказує, що наявність кримінального провадження № 12015100100012919, а також висновку психофізіологічної експертизи не є доказами фіктивності правочину. 26.03.2018 року надійшли письмові пояснення від третьої особи, в яких [PERSON] заперечує обставини наведені у позові та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 03.04.2018 року надійшли пояснення [PERSON] , який представляє інтереси третьої особи [PERSON] в яких заперечуються обставини наведені у позові. 19.04.2018 року надійшли пояснення від представника позивача [PERSON] , в яких вказується на неналежність доказів, які долучені до пояснень [PERSON] від 03.04.2018. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.10.2018 року провадження у справі було зупинено у зв`язку з проведенням судово-почеркознавчої експертизи. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 02.01.2019 року відновлено провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2019 р. клопотання [PERSON] , яка здійснює представництво інтересів [PERSON] про призначення повторної автотоварознавчої експертизи - задоволено. Призначено психофізіологічну експертизу із застосуванням комп`ютерного поліграфу. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 13.05.2020 року відновлено провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримує, просить задовольнити позовні вимоги з підстав зазначених у позові. Представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи [PERSON] заперечує проти задоволення позовоних вимог. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши сторін, встановивши обставини якими обгрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами та застосувавши до них відповідні їм правовідносини дійшов наступних висновків. Відповідно до розписки від 10.08.2012 року, [PERSON] отримала в борг у [PERSON] гроші в розмірі 800000,00 грн. і зобов`язалася їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги про повернення боргу (а.с.5). Відповідно до розписки від 18.08.2012 року, [PERSON] отримала в борг у [PERSON] гроші в розмірі 1600000,00 грн. і зобов`язалася їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги про повернення боргу (а.с.6, т.1). Відповідно до розписки від 01.02.2013 року, [PERSON] отримала в борг у [PERSON] гроші в розмірі 1500000,00 грн. і зобов`язалася їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги про повернення боргу (а.с.7, т.1). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2017 року (ун.№761/27923/16-ц) за вищевказаними розписками від 10.08.2012, 18.08.2012, 01.02.2013 р. з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] грошові кошти. Окрім того даним рішенням встановлено, що [PERSON] відступив право вимоги за вищевказаними розписками [PERSON] (а.с.214 т.1). Постановою Верхового суду від 18.04.2018 року дане рішення скасовано в частині стягнення інфляційних витрат, в частині стягнення коштів за розписками від 10.08.2012, 18.08.2012, 01.02.2013 р., постанову залишено без змін. (а.с.13, т.2). Таким чином, незважаючи на відсутність у сторін справи оригіналів трьох розписок, суд вважаєдослідженим питання їх існування, зважаючи на вищезазначене рішення суду. Відповідно до висновку експертів Київської НДІСЗ від 09.04.2020 року №17143/19-61 за результатами проведення судової психологічної експертизи, у ході психологічного дослідження із застосуванням поліграфу у [PERSON] , виявлені значимі фізіологічні реакції, які з високим ступенем вірогідності свідчать про те, що вона бачила [PERSON] у день написання розписок, виявлені значимі фізіологічні реакції, які з високим ступенем вірогідності свідчать про те, що [PERSON] за час знайомства хоча б раз позичала у нього грошові кошти; виявлені значимі фізіологічні реакції, які з високим ступенем вірогідності свідчать про те, що дійсна дата написання вищевказаних розписок 2015 рік; У ході психологічного дослідження з використанням поліграфу у підекспертної особи [PERSON] виявлені значимі фізіологічні реакції, які з високим ступенем вірогідності свідчать про те, що нею дійсно була написана розписка на ім`я [PERSON] від 10.08.2012 року на суму 800000 гривень, від 18.08.2012 року на суму 1600000 гривень та від 01.02.2013 року на суму 1500000 гривень, 14.08.2015 року на вимогу та під диктовку [PERSON] , як плата судді за не взяття під варту, плата прокурору за закриття кримінального провадження № 12013110060007144 від 08.09.2013 року, та, як гарантія повернення йому ( [PERSON] ) 200 000 доларів США, переданих (зі слів підекспертної особи) судді за не взяття під варту та прокурору за закриття кримінального провадження № 12013110060007144 від 08.09.2013 року (а.с.172-188, т.2). Відповідно до висновку експерта за №8-4/363 від 20.04.2017 року, який сторони визнають, рукопиский текст у розписках від 10.08.2012, 18.08.2012, 01.02.2013 р. належить [PERSON] , виконаний звичайним письмом у звичайному стані (а.с.209-210, т.1). Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.ї Судом встановлено, що розписки від 10.08.2012, 18.08.2012, 09.04.2020 р. дійсно написані та підписані [PERSON] , в той же час остання стверджує дані розписки вчинено без наміру створення правових наслідків. Вказує, що спірний договір позики був кладений з метою настання інших наслідків, ніж надання позики та повернення боргу. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Як зазначає позивач, мотив розписок полягав у тому, що [PERSON] повинна знайти гроші адвокату [PERSON] за те, що він «домовиться» за не обрання їй запобіжного заходу - тримання під вартою у кримінальному провадженні №12013110060007144. Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Фіктивний правочин характерезується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи зазделегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину, сторони мають інші цілі, ніж ті , які передбачені правочином. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Таким чином, з обгрунтування позову [PERSON] випливає, що нею дійсно вчинялася дія з написання вищевказаних розписок, в неї на меті дійсно було отримання цих коштів, однак за її внутрішнім переконанням ці кошти мали бути використанні за призначенням, яке вона вбачала необхідне для неї, та за яким наступні дії мав на її думку вчинити [PERSON] з передання цих коштів третім особам. Суду достеменно не відомо чи дійсно мала місце домовленість, яку зазначає [PERSON] з приводу використання цих коштів, однак вбачається, що обгрунтування позивачем обставин справи не відповідає ст. 234 ЦК України, на яку посилається позивач. Тобто вже за словами самої [PERSON] даний правочин не був фіктивним в розумінні ст.234 ЦК України. Суд не розглядає питання всіх умов домовленостей сторін за даними розписками відповідності публічному порядку, оскільки вказані розписки передбачають лише передачу коштів, які, як встановлено [PERSON] дійсно мала на мети отримати на зазначені нею цілі. Висновок експерта №17143/19-61 проведений у даному провадженні не надає відповіді на питання щодо усвідомлення обома сторонами правочину зазделегідь його невиконання цими сторонами. За встановлених судом обставин, вбачається невідповідність їх правовідносинам, які характерні для фіктивного правочину, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed