Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

12 травня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання за ним права користування житловим приміщенням квартирою №37 по вул. Гайдара 42/44 в м.Одесі та зобовязання укласти з ним договір найму вищевказаного житлового приміщення, визнати членом сімї наймача вищезазначеного житлового приміщення. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що спірне житлове приміщення - трикімнатну квартиру за № 37 по вул. Гайдара 42/44 в м. Одесі було надано рішенням виконкому Приморської ради депутатів у 1968 році [PERSON] на склад сімї із чотирьох осіб: дружину [PERSON], [PERSON] доньку, та сина - [PERSON], згідно ордеру за № 1119 від 04 жовтня 1968 року. [PERSON] був наймачем вказаної квартири. 11 червня 1987 року [PERSON], жінка наймача квартири померла. В 1989 році [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] - донькою наймача житла. В квартирі він проживає з часу заселення до неї. Ніс витрати по утриманню житла. 09 вересня 2010 року [PERSON] помер, а 22 березня 2014 року померла жінка позивача по справі [PERSON]. Між тим, ще у 1988 році, позивач за згодою наймача житла [PERSON], а також його доньки вселився у спірну квартиру та проживав з нею як член її сімї, вів з нею спільне господарство, піклувався про її батька - [PERSON], який хворів , купував медичні препарати. В подальшому тяжко захворіла дружина [PERSON] і він змушений був піклуватися за її станом здоровя, лікувати. У звязку із зазначеними обставинами позивач просив суд, із урахуванням прийнятих судом уточнень, ухвалити рішення, яким зобовязати [PERSON] районну адміністрацію Одеської міської ради видати розпорядження щодо укладання з [PERSON] договору найму квартири [ADDRESS], замість померлого наймача [PERSON]; зобовязати Комунальне підприємство житлово комунальний сервіс «Черемушки» укласти з [PERSON] договір найму квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право користування квартирою №37 по вул. Гайдара, 42/44 в м. Одесі, та членом сімї померлого наймача [PERSON]. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав наведених в позовній заяві, просили його задовольнити. Зустрічну позовну заяву не визнали, просили суд відмовити у її задоволенні. Представник відповідача [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Зустрічну позовну заяву підтримав, просив суд її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради 13 листопада 2014 року звернувся до суду з зустрічним позовом про виселення [PERSON] із самовільно зайнятого житлового приміщення за адресою [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Представник відповідача [PERSON] підприємства житлово комунального сервісу «Черемушки» у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду письмові заперечення проти позову, згідно яких позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, підтримав зустрічну позовну заяву, не заперечував проти її задоволення. Мотиви та додаткові доводи сторін зафіксовані технічними засобами судового засідання. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 01 листопада 1968 року рішенням виконкому Приморської ради депутатів [PERSON] було надано трьохкімнатну квартиру за №37, загальною площею 41,25 кв.м. в будинку № 42/44 по вул. Гайдара в .Одесі на склад сімї із чотирьох осіб - дружину [PERSON], [PERSON] доньку, та сина - [PERSON], що підтверджується ордером №1119 серія ПР. Квартиронаймач [PERSON] помер 09 серпня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД №238572. 12 серпня 1989 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 12.08.1989 року [PERSON] РАГСу в м. Одесі., актовий запис №710. 22.03.2014 року [PERSON] померла , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №374730. Отже, [PERSON], як член сімї наймача з 1988 року за згодою наймача квартири [PERSON] та його доньки [PERSON] - своєї жінки проживав разом у спірному житловому приміщенні та опікувався ними. Так, судом встановлено, що позивач є чоловіком померлої [PERSON] [INFO] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду пояснення про те. що вона знайома з позивачем з часу його проживання в будинку по вул. Гайдара 42/44, в м.Одесі так як є його сусідкою. Знає про те, що він постійно проживав в квартирі з дружиною [PERSON], та її батьком. [PERSON] опікувався про них так як ті дуже сильно хворіли. Наталя лежала у лікарнях. Позивач і досі проживає в квартирі, несе витрати поряд з усіма мешканцями будинку. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] - надав суду свідчення, що він є рідним сином померлого наймача житлового приміщення за адресою вул. Гайдара 42/44 в м. Одесі - [PERSON]. В 1968 році його батько отримав спірну квартиру, в тому числі, і на нього, як на члена сімї. В 1988 році його сестра [PERSON] вийшла заміж за позивача і стала проживати з ним, з дозволу всіх мешканців, в квартирі, займаючи одну з кімнат. Батько хворів і опікувався ним [PERSON] В 2010 році, коли [PERSON] помер , в квартирі залишились проживати сестра та позивач по справі. Сестра тяжко захворіла, і її чоловік піклувався за нею. Похованням батька та сестри займався [PERSON] В наступний час він проживає в спірній квартирі. Статтею 106 ЖК України визначено, що повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сімї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Крім того, п.9 Постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами та доповненнями) визначено, що суд, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. №9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. (Пункт 9 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.98) Статтею 64 ЖК УРСР встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Статтею 65 ЖК УРСР встановлено наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] є чоловіком [PERSON] , яка була членом сімї наймача [PERSON]. З 1988 р. позивач проживав разом з нею як член сімї, вів з нею спільне господарство, спірна квартира була постійним місцем проживання позивача. Позивач перебував з нею у зареєстрованому шлюбі. Після смерті [PERSON], [PERSON], залишилась фактично наймачем квартири, але договір найму з КП ЖКС «Черемушки» не укладала. Після смерті дружини позивач звертався до відповідача з заявою щодо винесення розпорядження відносно зобовязання укладення з ним договору найму спірного житлового приміщення , але отримав відмову. Після смерті [PERSON] та [PERSON], позивач виконує обовязки добросовісного наймача жилого приміщення шляхом оплати житлово-комунальних послуг, іншого постійного місця проживання не має, таким чином суд, на підставі ст. 106 ЖК УРСР, приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 4 цієї статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно п. 27 зазначеної Постанови, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК України). Представник позивача за первісним позовом в повній мірі довів суду обставини, на які посилається в позовній заяві, суд не має жодних підстав вважати надані йому докази неналежними та недопустимими, оскільки стороною відповідача не надано жодного доказу, які б спростовували доводи представника позивача. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] про виселення без надання іншого приміщення, суд виходить з того, що стороною позивача за зустрічним позовом не надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог. Також, судом враховано наявність взаємоповязаних обставин зустрічного позову з первісним та досліджені судом докази повністю спростовують доводи позивача за зустрічним позовом.

Outcome: approved