Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

12 лютого 2015 року [PERSON] (після зміни прізвища [PERSON] (а.с. 71)) звернулася в суд з зазначеним позовом до [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Солом'янського районного суду від 17 лютого 2014 року місце проживання дитини визначено з нею. [PERSON] агресивно ухиляється від виконання рішення суду. Крім того, він посилив тиск на сина, налаштовуючи дитину проти неї та її родичів. Ці дії він вчиняє з метою виробити у сина відразу до неї, чим унеможливити проживання з нею сина. Після кожної зустрічі дитина повідомляє їй нову образу та грубість від [PERSON] Така поведінка батька впливає на психіку дитини, перешкоджає її нормальному розвитку та може в подальшому негативно відбитись на формуванні дитини, її поведінці, сприйнятті оточуючих. Просить суд ухвалити рішення, яким обмежити право [PERSON] на участь у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO], шляхом заборони [PERSON] спілкуватися з сином до досягнення дитиною тринадцятирічного віку, тобто до [INFO]. Протокольною ухвалою Солом'янського районного суду від 03 червня 2015 року до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] (а.с. 35-44). У зустрічній позовній заяві зазначалось, що [PERSON] неналежно піклується про дитину, не надає потрібного медичного догляду та лікування, застосовує неприпустимі методи виховання, що призводить до психологічного насильства над дитиною. Такі неправомірні дії свідчать про необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 26 січня 2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав залишено без розгляду. У судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали вимоги позовної заяви про обмеження відповідача в праві на спілкування з дитиною та просили її задовольнити з наведених у ній підстав. Відповідач та його представник в стадії пояснень у судовому засіданні 18 серпня 2015 року проти задоволення позову заперечували. Пояснили суду, що спори між сторонами з приводу спілкування, виховання та побаченнями з дитиною тривають постійно, їх ініціює позивач з метою встановити монопольний контроль над життям та долею сина сторін. Відповідач з цим не погоджується та вважає, що саме мати належним чином не піклується про дитину та не доглядає її. Представник третьої особи підтримала висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, де вказано, що вбачається за доцільне встановити [PERSON] дні та години для побачень з сином у присутності матері, а позовну заяву про обмеження батька в спілкуванні з дитиною орган опіки та піклування не підтримує (а.с. 107-109). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 лютого 1999 року до 10 березня 2011 року. У шлюбі народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2014 року, залишеним без змін в цій частині, рішенням колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва від 25 червня 2014 року визначено місце проживання їх сина [PERSON] з [PERSON] Рішення набрало законної сили. Позивач та відповідач проживають окремо. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір'ю, батьком, іншими членами сім'ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» держава здійснює захист дитини від усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. У ч. 1 ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частинами 1, 2 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частин 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Законодавець ставить здійснення тим з батьків, який проживає окремо від дитини, свого права на участь у спілкуванні та вихованні дитини в залежність від інтересів дитини. Це означає, що в тому разі, якщо спілкування дитини з тим з батьків, який проживає окремо від неї, перешкоджає її нормальному розвитку, таке спілкування може бути обмежене чи заборонене тим з батьків, з ким проживає дитина. Нормальному розвитку дитини може також перешкоджати аморальна, неправомірна поведінка того з батьків, який не проживає з дитиною. В цьому разі побачення дитини з такою особою можуть бути заборонені. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підтвердження своїх доводів позивач посилається на акт обстеження умов проживання дитини в квартирі відповідача від 25 березня 2014 року, копії рішень Солом'янського районного суду міста Києва від 10 березня 2011 року; 17лютого 2014 року; 25червня 2014 року, 21 липня 2014 року та Висновок № 108-8100/01 від 16 липня 2014 року. З наданого суду акта обстеження умов проживання від 25 березня 2014 року вбачається, що в квартирі відповідача умови для проживання малолітнього [PERSON] незадовільні (а.с. 7). Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2014 року визначено місце проживання дитини з [PERSON].(а.с. 9-11). Рішенням колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва від 25 червня 2014 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2014 року в частині визначення місця проживання дитини з [PERSON] залишено без змін. При цьому, виключено з мотивувальної части рішення суду першої інстанції висновок суду про негативний вплив батька на дитину. З наданого суду Висновку органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації № 108-8100/01 від 16 липня 2014 року вбачається, що [PERSON] не зважаючи на рішення суду, не віддає [PERSON] матері та надалі утримує дитину в себе. Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 21 липня 2014 року задоволено вимоги [PERSON] про відібрання дитини у відповідача. Зазначені докази свідчать про наявність між самими сторонами конфлікту щодо місця проживання дитини та спілкування батька з дитиною. У судовому засіданні була допитана психолог [PERSON], яка зазначила, що підтримує свій висновок. Вона працювала з дитиною сторін, і остання давала образливі відгуки про матір, негативно до неї ставилась. Такі висловлювання не притаманні дитині її віку, тому вона як психолог прийшла до висновку, що з точки зору виховання дитини спілкування з батьком є шкідливим для її розвитку. Інший допитаний судом психолог [PERSON] пояснила суду, що працює в школі-інтернаті № 20. Саме батько влаштовував дитину до шкоди. Мати приходила до сина, але дитина виявляла тривожність, зазначала, що не хоче до мами. Дитина контактна, в колективі адаптувалася швидко, але не бажала бачитись з матір'ю, без пояснення причин, намагалась уникнути їх зустрічей. На підтвердження своїх вимог [PERSON] також надала суду Висновок спеціаліста за результатами дослідження дитини за її зверненням до психолога (а.с. 110-124). За висновком спеціаліста - психолога Центру психологічної експертизи та психодіагностики Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний інститут глибинної психології» дії батька позбавляють дитину соціально-психологічної самостійності та автономії, почуття внутрішньої свободи. Подолання виявлених у дитини ознак психічного інфантилізму і відставання в темпах соціалізації дитини можливо лише за умови повного припинення спілкування з дитиною батька, що мешкає окремо (а.с. 124). Аналогічна думка висловлена і у висновку спеціаліста психологів Міського центру дитини (а.с. 125-134). Аналізуючи надані дослідження, суд враховує, що вони були проведені за замовленням [PERSON] і на поставлені нею питання. Крім того, останній висновок ґрунтується також на судових рішеннях про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини у батька на підставі рішення суду. Надаючи свої висновки, спеціалісти не спілкувалися з батьком і висновки не містять конкретних доказів, які б безпосередньо та переконливо свідчили про негативну поведінку батька. Всі ці висновки будуються на поясненнях дитини щодо висловлювань батька на адресу матері. У висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 червня 2015 року зазначено про необхідність встановлення батькові дитини днів та години для побачень з сином в присутності матері. Разом з тим, позовну заяву про обмеження батька в спілкуванні з дитиною орган опіки та піклування не підтримує (а.с. 107-109). Суд погоджується з таким висновком, оскільки зазначений державний орган супроводжує дитину протягом певного часу, спілкується з обома батьками, комісія в тому числі досліджувала і надані суду висновки спеціалістів. З огляду на наведене, позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed