Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

12 серпня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивачка із вказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], де на теперішній час зареєстрований відповідач, який в квартирі не проживає з 2013 року. Позивачці доводиться платити комунальні платежі за зареєстрованого відповідача, який у добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації за відповідною адресою. У зв'язку з порушенням її права власності, позивачка просять суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, наполягала на його задоволенні в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 26), в зв'язку із чим суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 169, 224 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, про обґрунтованість позовних вимог, з наступних підстав. Позивачці та відповідачу на підставі свідоцтво про право власності на житло від 22 жовтня 1993 року на праві спільної власності (по 1/2) належала квартира [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва, виданого згідно з розпорядженням від 22 жовтня 1993 року № К-1564, зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за № 25 п-93 (а.с. 7) Згідно договору дарування, посвідченого 21 квітня 2010 року державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Карачун О.О., за реєстром № 2-324, відповідач подарував свою частину вказаної квартири позивачці (а.с. а.с. 11 - 12). Таким чином позивачка на цей час є єдиним власником квартири [ADDRESS] Згідно довідки КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради № 5516 від 26 липня 2015 року за вказаною адресою зареєстровані позивачка, її син [PERSON] та відповідач (а.с. 18). Факт реєстрації [PERSON] за цією адресою також підтверджується відповіддю адресно-довідкового підрозділу ГУ УДМС України у Дніпропетровській області (а.с. 24). При цьому, як з'ясовано судом з пояснень позивачки, відповідач не проживає за вказаною адресою протягом року. Окрім пояснень позивачки, вказане також підтверджується рішенням від 17 вересня 2013 року у цивільній справі № 203/5591/13-ц, в якому було встановлено той факт, що [PERSON] та [PERSON] проживають окремо (а.с.13), та актом, який підписали [PERSON], [PERSON], [PERSON], про те, що [PERSON] не мешкає за вищевказаною адресою (а.с. 19). Відповідач ухиляється від вчинення дій, необхідних для зняття його з реєстрації у вказаному вище житловому приміщенні. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність спору між сторонами. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЖК України. Так, нормою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 409 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до норми ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Таким чином, оскільки відповідач не проживає в квартирі позивачки понад один рік, його місцезнаходження не відомо, він не вчиняє дій, необхідних для зняття його з реєстрації за цією адресою, що порушує право позивачки як власника, при цьому відсутні підстави вважати, що між сторонами є будь-які домовленості про продовження права відповідача користуватись житловим приміщенням при його відсутності в ньому понад один рік, суд приходить до висновку, що заявлені позивачами вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивачки щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачкою судовий збір, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: approved