Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

13.08.2013 року позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 659\~707,13 грн.; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно квартиру, що складається з 2 житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 52,8 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м. та знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження; стягнути пропорційно з відповідачів судовий збір. Під час розгляду справи представник позивача ПАТ «Дельта Банк» 18.11.2014 року надав заяву про зміну предмету позову, зменшивши коло відповідачів лише до [PERSON], з якого просить стягнути заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі № 11074286000 від 09.11.2006 року у розмірі 97\~118,95 дол. США, що в еквіваленті складає 1437770,78 грн. При цьому позивач посилається на те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору № 11074286000 від 09.11.2006 року виникла заборгованість станом на 11.11.2014 року у розмірі 97\~118,95 дол. США, у зв'язку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом. 26.05.2014 року [PERSON] надав до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Діаметра. [PERSON]», треті особи на стороні позивача [PERSON], [PERSON], в якій просить визнати договір купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 року, який укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» недійсним, зобовязати ТОВ «Діаметра. [PERSON]» виконати споживчий договір про надання послуг по розрахунку із банківською установою від 04.04.2014 року. При цьому [PERSON] посилається на те, що виписка з Договору купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 року не містить посилання на № 11074286000 від 09.11.2006 року, тому позивач за зустрічним позовом вважає ПАТ «Дельта Банк» неналежним позивачем. Окрім того, [PERSON] зазначає, що задля погашення заборгованості перед ПАТ «УкрСиббанком» ним було укладено із ТОВ «Діаметра. [PERSON]» споживчий договір про надання послуг по розрахунку із банківською установою від 04.04.2014 року, на виконання якого [PERSON] було здійснено перший платіж. Однак, на підставі п. п. 1.1, 1.2, 1.3 Договору ТОВ «Діаметра. [PERSON]» як сторона договору відмовляється від виконання зобовязань. 10.11.2014 року [PERSON] надала зустрічну позовну заяву до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк», треті особи на стороні позивача [PERSON], [PERSON], Головне Одеське обласне управління по справам захисту прав споживачів, Національний банк України, в якій просить визнати договір про надання споживчого кредиту від 09.11.2006 року № 11074286000, який укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] недійсним; визнати іпотечний договір від 09.11.2006 року, який укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] недійсним. При цьому позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилається на те, що при наданні Банком кредиту в іноземній валюті, а також здійснення платежів на погашення кредиту та сплати відсотків було грубо порушено законодавство. Позивач зазначає, що умови договору є несправедливими. До судового засідання 15.06.2016 року представник позивача ПАТ «Дельта Банк» не з'явився, повідомлявся належним чином, до суду надано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, заперечує проти задоволення зустрічних позовних вимог. Представник у заяві вказує, що підтримує пояснення, надані у судовому засіданні 18.05.2016 року. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 18.05.2016 року заперечував проти задоволення первісного позову ПАТ «Дельта Банк», та просив задовольнити його зустрічний позов та зустрічний позов [PERSON] В подальшому до судового засідання відповідач [PERSON] не з'явився, повідомлявся належним чином, до суду надано заяву нового представника відповідача [PERSON] про відкладення судового засідання на іншу дату у зв'язку із зайнятістю в інших судових справах в Апеляційному суді м. Києва. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] ТОВ «Діаметра. [PERSON]» до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. Матеріали справи містять заяву [PERSON] від 10.11.2014 року про розгляд справи за її відсутності /том 1 а.с. 146/, однак в подальшому 25.09.2015 року [PERSON] надала до суду заяву про відмову від заяви від 10.11.2014 року, та просила повідомляти її про часту та дату усіх судових засідань по справі /том 2 а.с. 223/. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] ПАТ «УкрСиббанк» до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Треті особи на стороні позивача за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] [PERSON], [PERSON] до судового засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. Представники третіх осіб на стороні позивача за зустрічним позовом [PERSON] Головного Одеського обласного управління по справам захисту прав споживачів, Національного банку України до судового засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. Частиною 3 ст. 27 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої права і виконувати процесуальні обовязки. Суд враховує, що відповідачами по справі неодноразово, а саме шість разів, оскаржувалася ухвала Київського районного суду м. Одеси від 27.08.2013 року про відкриття провадження по справі /том 1 а.с. 72-73, 92, 126-127, 192-193, 267-268, том 2 а.с. 22/. При цьому, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.05.2015 року /том 1 а.с. 192-193/ встановлено зловживання відповідачем [PERSON] своїми процесуальними правами, що направлене на затягування розгляду даної справи. Окрім того, суд зазначає, що з часу перебування даної справи у проваджені суду представництво інтересів відповідача [PERSON] здійснював [PERSON] При цьому, у судовому засіданні 18.05.2016 року за особистої участі відповідача [PERSON] за його клопотанням про ознайомлення із матеріалами справи, судом було оголошено перерву. Проте, в період між судовими засіданнями на адресу суду надійшла заява [PERSON] про допуск [PERSON] до участі у справі в якості представника відповідача, а також надійшла заява безпосередньо [PERSON] про відкладення судового засідання. Таким чином, суд приходить до висновку, що всупереч положень ч. 3 ст. 27 ЦПК України сторона відповідача, вчиняючи дії, спрямовані на затягування розгляду справи, не добросовісно здійснює свої права та виконує процесуальні обовязки. При цьому суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи (провадження по справі відкрито 27.08.2013 року) суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд вважає за можливе розглянути її за відсутності відповідача, неявка якого визнана судом неповажною. З урахуванням того факту, що справа перебуває в провадженні суду тривалий час, а відповідачі зловживають своїми процесуальними правами, та в звязку з тим, що первісний та зустрічні позови є взаємоповязаними, суд вважає можливим розглянути справу по суті на підставі наявних доказів за відсутності [PERSON] та [PERSON], які є позивачами за зустрічним позовом. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 09.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11074286000, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у розмірі 65\~000 дол. США строком до 09.11.2016 року із відсотковою ставкою 11,3 % річних /а.с. 6-18/. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань 09.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за яким іпотекодавці передали іпотеко держателю в іпотеку нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с. 19-23/. Як вбачається з матеріалів справи, Банк виконав свої зобовязання по наданню кредитних коштів позичальнику. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» /який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк»/ та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Згідно виписки із вказаного договору, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, зокрема, за кредитним договором № 11074286000 від 09.11.2009 року, що вбачається із дослідженого судом акту прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами /а.с. 37-39/. Однак, відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобовязання, чим порушив умови договору, що вбачається з розрахунку заборгованості за договором кредиту № 11074286000 від 09.11.2009 року. Так, станом на 11.11.2014 року заборгованість за вказаним договором становить 97\~118,95 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ становить 1437770,78 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 50\~965,17 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ становить 754499,84 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 46153,78 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ становить 683270,94 грн. /а.с. 164-165/. Згідно з ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява ПАТ «Дельта Банк» підлягає задоволенню у повному обсязі, так як обґрунтована та доведена. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», та зобовязання ТОВ «Діаметра. [PERSON]» виконати споживчий договір про надання послуг по розрахунку із банківською установою від 04.04.2014 року, суд зазначає наступне. Як встановлено судом вище, 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» /який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк»/ та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Згідно виписки із вказаного договору, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, зокрема, за кредитним договором № 11074286000 від 09.11.2009 року, що вбачається із дослідженого судом акту прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами /а.с. 37-39, 228-253/. Таким чином, доводи [PERSON], що виписка з Договору купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 року не містить посилання на № 11074286000 від 09.11.2006 року, та як наслідок неналежність позивача ПАТ «Дельта Банк», простовуються дослідженими судом матеріалами справи. Судом досліджено споживчий договір про надання послуг по розрахунку із банківською установою, укладений 04.04.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Діаметра. [PERSON]». Відповідно до умов вказаного договору, предметом договору є надання виконавцем послуг, спрямованих на розрахунок із ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором № 11074286000 від 09.11.2009 року. Пунктом 2.1.1 вказаного договору, замовник зобовязується своєчасно з 1 по 20 число кожного місяця виконувати обовязок по сплаті Загального платежу, який складається із Чистого платежу та Адміністративних витрат /а.с. 209/. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд зазначає, що всупереч положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, [PERSON] не надано доказів належного виконання [PERSON] умов цього договору, як і не надано доказів ухилення відповідача за зустрічним позовом ТОВ «Діаметра. [PERSON]» від виконання взятих на себе зобовязань по договору про надання послуг по розрахунку із банківською установою. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані, недоведені та безпідставні. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту від 09.11.2006 року № 11074286000 та іпотечного договору від 09.11.2006 року, суд зазначає наступне. Як на підставу недійсності договору про надання споживчого кредиту від 09.11.2006 року № 11074286000 позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилалася на неправомірність надання кредиту в іноземній валюті та несправедливість умов договору. Суд не приймає доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON], що надання кредиту за кредитним договором в іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства. Оскільки, законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, зокрема, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закон України «Про Національний банк України», постанови Національного банку України. Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії. Дійсно, іноземна валюта, що належить до валютних цінностей, відноситься до речей, обмежених (але не заборонених) у господарському обороті, і для них державою встановлені особливі правила використання. Але ні Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ні жоден з інших нормативно-правових актів не передбачали прямих обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті фізичним особам станом на дату укладання кредитного договору, а саме на 27.12.2006 року. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Тобто, закон допускає вираження зобов'язання та його виконання в іноземній валюті. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Із норм ст. ст. 524, 533 ЦК України випливає, що грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у гривнях; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом. Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 ЗУ «Про банки банківську діяльність», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Крім того, зазначена позиція викладена у ч. 10 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якій роз'яснено законність укладення кредитних договорів фінансовими установами в іноземній валюті у випадках та порядку, передбачених чинним законодавством. Положеннями абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України про розгляд цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2013 року розяснено, що суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином, враховуючи розяснення абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму суд вважає, що посилання [PERSON] на неправомірність надання кредиту в іноземній валюті, є безпідставними та необґрунтованими. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України. Пунктом 9.13 договору про надання споживчого кредиту від 09.11.2006 року № 11074286000 визначено, що підписання даного Договору позичальником свідчить, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного Договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, на момент укладення договору кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачати коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Відтак, девальвація гривні знаходиться поза межами контролю банка. Так, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) в 2006 році з остаточною датою повернення кредиту у 2016 році. Очевидним є факт того, що протягом цього часу можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом є необачною поведінкою з боку сторони по договору. Тому, укладаючи кредитний договір, позивач цілком мав усвідомлювати можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів. Таким чином, всі сторони за кредитним договором могли та повинні були розумно передбачити під час укладення зазначеного договору ймовірну зміну та коливання курсу валют. При укладанні договору та визначенні їх умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини за яких він буде виконуватися. З урахуванням вказаного, посилання позивача за зустрічним позовом [PERSON] на несправедливість умов договору не заслуговують на увагу. При цьому суд зазначає, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] не являється стороною договору № 11074286000 від 09.11.2009 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» /правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк»/ та [PERSON] Відносно визнання недійсним іпотечного договору від 09.11.2006 року, суд зазначає, що всупереч положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, стороною позивача за зустрічним позовом [PERSON] не надано жодних доказів з часу пред'явлення зустрічного позову, а саме 10.11.2014 року. При цьому суд зазначає, що зустрічна позовна заява [PERSON] не містить жодного посилання на обставини, з якими [PERSON] повязує недійсність іпотечного договору, окрім самої вимоги у прохальній частині зустрічного позову. Окрім того, не зявившись жодного разу до судового засідання [PERSON], суд був позбавлений можливості визначити підставу недійсності іпотечного договору від 09.11.2006 року. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що первісний позов ПАТ «Дельта Банк» в редакції від 17.11.2014 року /том 1 а.с. 161-162/ підлягає задоволенню, так як обґрунтований та доведений, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані, безпідставні та недоведені. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved