Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

13 червня 2018 року [PERSON] звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON], в якому посилаючись на те, що відповідач не надає згоди на виїзд дитини за межі України на навчання, просить суд: 1. Надати [PERSON], [INFO], дозвіл, на оформлення візи для сина [PERSON], [INFO], для виїзду у Швейцарію на навчання без дозволу (без згоди) батька дитини [PERSON], строком на 3 (три) роки; 2. Надати [PERSON], [INFO], дозвіл, на оформлення візи для сина [PERSON], [INFO], для виїзду у Швейцарію на навчання без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини [PERSON], строком на 3 (три) роки. Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільного сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.11.2012 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з позивачкою. Аліменти на утримання дитини відповідач не сплачує, участі в житті сина свідомо не приймає, бажання спілкуватись з ним не виявляє. На даний час є можливість та необхідність виїзду дитини за кордон до Швейцарії на навчання, однак у зв'язку з тим, що відповідач не надає дозволу на виїзд дитини за кордон без жодних пояснень, просить суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без дозволу батька. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась вчасно належним чином. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримувала в повному обсязі, наполягала на задоволенні позову. Відповідач в судовому засідання заявлені позовні вимоги не визнавав, проти задоволення позову заперечував, суду надав відзив на позовну заяву, в якому суду пояснював наступне. Що стосується утримання дитини, то відповідач зазначає, що регулярно та добровільно сплачував аліменти починаючи від народження дитини і до моменту, коли позивачки змінила місце проживання, після чого кошти почали повертатись неотриманими. Вищевказане підтверджується копіями квитанцій, які додаються до відзиву. Крім того, відповідач ніколи не ухилявся від участі в житті та вихованні дитини. Натомість саме позивач створювала йому перешкоди у спілкуванні з сином, у зв'язку з чим питання усунення перешкод у спілкуванні, вихованні дитини та визначення способу його участі у вихованні дитини вирішувалось в Центральному районному суді м. Миколаєва, апеляційному суді Миколаївської області та у Вищому Спеціалізованому Суді України, рішеннями яких визначено участь [PERSON] у вихованні сина [PERSON], [INFO].н., шляхом систематичних побачень з сином, без присутності матері дитини, кожної середи з 16 до 19 години, а також кожної неділі з 8 до 12 години, а також можливість відвідування сина за місцем його проживання [INFO] - в день його народження та 31 грудня кожного року. Вищевикладене свідчить про те, що відповідач завжди виявляв бажання приймати участь в житті та вихованні дитини, ніколи не уникав від спілкування з ним. Натомість позивач завжди була проти спілкування дитини з відповідачем, постійно змінювала місце проживання, не повідомляючи про це [PERSON] Починаючи з вересня 2017 року позивачка забрала дитину з Миколаївської ЗОШ І-ІІІ ступенів №3 м. Миколаєва, у зв'язку з переїздом до м. Одеси. Починаючи з цього часу відповідачу взагалі невідомо де насправді проживає та навчається дитина, у зв'язку з чим він не може приймати участі в житті сина. Звернувшись до суду з позовом про надання дозволу на оформлення візи та виїзд дитини за кордон без згоди батька позивачка зазначає, що бажає, щоб дитина отримала міжнародну освіту, знайшла своє місце в та мала гідний рівень життя. Проте, насправді вона намагається остаточно позбавити відповідача можливості спілкуватись з сином, приймати участь в його вихованні та житті. На підставі викладеного просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. З'ясувавши позиції сторін, дослідивши надані ними докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 23.10.2009 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №547. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.11.2012 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.11.2012 року визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з матір'ю [PERSON]. На даний час позивачка має намір вивезти малолітнього сина [PERSON], [INFO], до Швейцарії на навчання, строком на 3 роки, однак відповідач не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Крім того, з наданих відповідачем доказів судом встановлено, що [PERSON] самостійно сплачував аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], що підтверджується копіями квитанцій, які містяться в матеріалах справи. Також відповідач неодноразово намагався з'ясувати актуальне місце проживання та навчання дитини, оскільки у вересні 2017 року позивачка звернулась до Миколаївської ЗОШ\~І-ІІІ ступені №3 м. Миколаєваз заявою та забрала дитину у зв'язку з переїздом до м. Одеси. З цього часу і до теперішнього часу відповідачу взагалі не відомо де насправді проживає та навчається дитина. З метою з'ясування місця проживання та навчання дитини Відповідач звертався до правоохоронних органів, служби у справах дітей, управління освіти Миколаївської міської ради, управління освіти Одеської міської ради, управління освіти Одеської облдержадміністрації, управління освіти Херсонської міської ради, Державної інспекції навчальних закладів України ДІНЗ України. Відповідно до відповідей Управління освіти Миколаївської міської ради №Х/100- 13.01.01.-10 від 10.10.2017р. та №Х/122-13.01.01.-10 від 16.11.2017р., малолітній [PERSON], [INFO].н., в загальноосвітніх навчальних закладах м. Миколаєва не навчається. Згідно відповіді Департаменту освіти і науки Миколаївської обласної державної адміністрації №Х-376-01 від 28.12.2017р. на запит Державної інспекції навчальних закладів України №01-26/1419 від 01.12.2017р., дитина відрахована зі школи у зв'язку з виїздом матері на місце проживання до Одеської області. Зазначено, що мати [PERSON] із заявою про зарахування сина до закладів загальної середньої освіти м. Миколаєва вдруге не зверталася. Відповідно до відповіді Служби у справах дітей Адміністрації центрального району Миколаївської міської ради №Х-165 від 18.10.2017р., [PERSON] до Служби за їх запрошеннями не з'являється, отримати інформацію від [PERSON] не має можливості. На звернення до Департаменту освіти та науки Одеської міської ради та Департаменту освіти та науки Одеської облдержадміністрації були отримані відповіді №31-Хор-735 від 08.11.2017р. та №86/09/01-34-02-03 від 06.11.2017р. відповідно, в яких зазначено, що відповідно до ЗУ «Про захист персональних даних» запитувана інформація є конфіденційною. Намагаючись отримати достовірну інформацію про заклад освіти в якому навчався або навчається зараз дитина, відповідач звертався із заявами до Управління освіти Херсонської міської ради, та отримав відповіді №01-30/119Х від 21.06.18р. та №01-30- Х/138 від 13.08.18р., в яких зазначено, що управління освіти не може надати запитувану інформацію, оскільки не є її розпорядником. Вищевикладене вказує на те, що відповідач виявляє бажання спілкуватись з дитиною, приймати участь в його вихованні, цікавиться його життям, навчанням та має бажання надавати матеріальну допомогу на його утримання, в той час як позивачем здійснюються йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Проте, відповідно до рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.11.2012 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усуненні перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення порядку участі у вихованні дитини, зустрічний позов [PERSON] задоволено частково, визначено участь [PERSON] у вихованні сина [PERSON], [INFO].н., шляхом систематичних побачень з сином, без присутності [PERSON] з 12:00 год. до 17:00 год. у кожні середу та неділю; в день народження сина - [INFO] з 11:00 год. до 15:00 год., 31 грудня - з 11:00 год. до 15:00 год., з можливістю змінювати час за взаємною згодою сторін. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29.01.2013 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.11.2012 в частині вирішення зустрічних позовних вимог [PERSON] змінено, вирішено визначити участь [PERSON] у вихованні сина [PERSON], [INFO].н., шляхом систематичних побачень з сином, без присутності матері дитини, кожної середи з 16 до 19 години, а також кожної неділі з 8 до 12 години, а також можливість відвідування сина за місцем його проживання [INFO] - в день його народження та 31 грудня кожного року, надавши батькам право змінювати порядок та час спілкування з дитиною за їх взаємною згодою. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.04.2013 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.11.2012 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29.01.2013 року залишено без змін. Частиною 2 статті 171 ЦПК України встановлено, що Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Позивач, незважаючи на неодноразові намагання суду почути думку дитини, щодо якої вирішується справа, не забезпечив явки до суду дитини для з'ясування її думки. Органом опіки та піклування висновок щодо розв'язання спору на запит суду не надано. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вимоги ч.3 ст.313 ЦК України передбачають, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За загальними правилами, встановленими ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Законодавство також передбачає можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Таким чином, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового). Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд дати дозвіл для виїзд дитини за кордон для її проживання та навчання там на тривалий строк. При цьому, позивач та її представник ніяким чином не пояснили, чим саме (якими особливостями необхідними для розвитку дитини та задоволення її інтересів та потреб) викликане такий виїзд за кордон на тривалий час. Враховуючи, що в даному випадку йдеться не про разову подорож за кордон дитини в супроводі матері, з подальшим її поверненням в Україну, а про виїзд для проживання дитини за кордоном тривалий термін, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки така поїздка не носить разового характеру і не може передбачати покладання на матір реального обов'язку повернути дитину в Україну після її тривалого проживання за кордоном. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed