Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

14.02.2020 року представник позивача Ільницький М.П. в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (борговою розпискою). Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 21.11.2019 року позивач [PERSON] , позичив відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 347 040,00 гривень. Факт отримання коштів підтверджується власноручно складеною відповідачем [PERSON] боргової розписки від 21.11.2019 р. У розписці сторони погодили порядок та умови повернення грошових коштів. Відповідач зобов`язався повернути кошти в розмірі 347 040,00 гривень або іншим чином передати товарно-матеріальні цінності на зазначену суму у термін до 15.12.2019 р. Проте, грошові кошти в розмірі 347 040,00 гривень відповідач не повернув, про що свідчить наявність у позивача боргового документу. 17.12.2019 р. позивач надіслав відповідачу претензію, в якій вимагає від відповідача виконати зобов`язання за борговою розпискою. Станом на момент подання позову відповідач суму боргу не повернув. На підставі наведеного, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики (розпискою) у розмірі 347 040,00 гривень та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати, що складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник Ільницький М.П. , який діє на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 04.02.2020 р. за № 58, не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, проте від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується оголошенням про виклик відповідача до суду на веб-сайті офіційному порталі судової влади (а.с. 34). У відповідності до ч. 1ст. 278 ЦПК України відповідач відзив щодо позову не подав. Відповідно до вимог ч. 1 п. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзиву на позов і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , на підтвердження боргових зобов`язань відповідача, надав до суду боргову розписку від 21 листопада 2019 року, в якій вказано, що громадянин України [PERSON] , (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), цією розпискою підтверджує отримання від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 347 040,00 гривень та зобов`язується особисто повернути вказану суму в цій розписці або іншим чином передати товарно-матеріальні цінності на зазначену суму в строк до 15.12.2019 р. У розписці міститься підпис відповідача [PERSON] (а.с.6). Із матеріалів справи вбачається, що 15.12.2019 р. відповідач не повернув суму зазначеного боргу. Згідно ч.1 ст. 16 ЦПК України, досудове врегулювання спору здійснювалось шляхом надсилання претензії відповідачу (а.с.7). Проте, відповідач [PERSON] не повернув позивачу вказану суму боргу у строк, зазначений у розписці, доказів повернення даного боргу суду не надав. Внаслідок невиконання своїх боргових зобов`язань у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 347 040,00 гривень. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватисяналежним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні по суті висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15,від 08.06.2016 у справі №6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі № 483/1953/16-ц, які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права. Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні також виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд вважає, що зазначена розписка є належним письмовим доказом укладення між позивачем та відповідачем договору позики в указаній в ній сумі. Вона підтверджує як його укладення,так і умови договору, суму позики, дату отримання коштів в борг, зобов`язання їх повернення у визначену в ній дату; а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми. Розписка також підтверджує право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу, і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу. 31.10.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18, досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Встановивши наявність складеної відповідачем розписки про отримання в борг у позивача коштів, що було обумовлено сторонами у розписці, підписано власноручно відповідачем [PERSON] , факт не повернення цих коштів у визначений в розписці строк, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 347 040, 00 гривень. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат пов`язаних із забезпеченням розгляду справи, суд констатує наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, то ч. 4 ст. 137 ЦПК передбачає, що він має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги № 58 від 04.02.2020 р. укладений між адвокатом Ільницьким М.П. та [PERSON] , копія акту надання правової допомоги № б/н від 12.06.2020 р., копія угоди №1 від 12.06.2020 року про внесення змін до Договору про надання правової допомоги № 58 від 04.02.2020 р., квитанція № 0.01733241913.1 від 12.06.2020 р. про сплату [PERSON] гонорару (винагороди) згідно Акту надання правової допомоги № б/н від 12.06.2020 р. в розмірі 3000,00 гривень. Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи ступінь складності справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про те, що в матеріалах справи наявні докази в обґрунтування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом сплачено суму судового збору в розмірі 3470 гривень, які у відповідності до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідача на користь позивача. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved