Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

12 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25 січня 1990 року зареєстрував шлюб з [PERSON] у виконавчому комітеті Меліоративної селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області за актовим записом № 01. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей немає. Сімейні відносини з відповідачем остаточно припинились в січні 2014 року через різні погляди на сімейне життя, відсутність взаємопорозуміння, що призводило до постійних сварок, внаслідок чого сторони втратили почуття поваги та любові один до одного. Позивач вважає, що сім'я розпалася остаточно, відновити відносини не можливо, оскільки суперечить його інтересам. Спорів щодо майна, що є їхньою сумісною власністю немає. Відповідач добровільно не бажає розірвати шлюб, тому [PERSON] змушений звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. 26 вересня 2014 року сторонам судом було надано строк для примирення три місяці. Після поновлення провадження у справі, в судове засідання позивач не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутність, одночасно позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явилися, на підставі ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 25 січня 1990 року у виконавчому комітеті Меліоративної селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 01, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 25 січня 1990 року /а.с. 4/. Сторони спільне господарство не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, проживають окремо. Вказана обставина визнана сторонами і відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Головною причиною розпаду їх родини є те, що вони втратили почуття любові та взаємоповаги один до одного. Заходи з примирення подружжя не досягли мети, сторони не примирилися. Таким чином, фактичні взаємини подружжя свідчать, що між сторонами остаточно припинено шлюбні відносини і їх неможливо відновити, отже збереження шлюбу неможливе та суперечило б інтересам подружжя. Відповідно до вимог 112 Сімейного Кодексу України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для розірвання шлюбу. Під час державної реєстрації шлюбу відповідач змінила прізвище на «[PERSON]», яке вона не просить після розірвання шлюбу змінити на дошлюбне.

Outcome: approved