Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

12 листопада 2019 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилаються на те, що відповідач з 1997 року в спірній квартирі не проживає, реєстрація відповідача створює перешкоди позивачам у реалізації права власності на житло, з урахуванням непроживаючої зареєстрованої особи вони не можуть отримати державну житлову субсидію. В судове засідання позивачі не з`явились, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, у яких наполягали на задоволенні позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позов визнає. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищенаведені законодавчі вимоги, суд вважає за необхідне зупинитися на наступному. Квартира [ADDRESS] належить позивачам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 20.08.2001 року житлово-комунальним відділом казенного заводу «Імпульс». Право власності зареєстровано 24.10.2001р. /а.с. 9, 10/. Згідно з довідкою про склад сім`ї від 29.10.2019р. у квартирі [ADDRESS] , крім позивачів, зареєстрований: син позивачів - [PERSON] , [INFO] /а.с. 12/. З акту вбачається, що відповідач по справі не проживає у квартирі [ADDRESS] тривалий час /а.с. 13/. Вказані обставини відповідач визнав у своїй заяві. Крім того, як вбачається з наданого суду паспорта відповідача, він набув громадянство Російської Федерації та 18.07.2019 р. йому був виданий відповідний паспорт, згідно з даними якого місце постійного проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] /а.с. 27-28/. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічну норму містять також ст.ст. 383, 405 ЦК України. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на те, що судом установлено, що відповідач не проживає за місцем реєстрації у спірній квартирі понад рік, при цьому перешкод у його проживанні за місцем реєстрації чи інших поважних причин невикористання відповідачем свого права користування спірним житловим приміщенням не було, визнання відповідачем позову не суперечить наведеним вимогам закону та не порушує прав інших осіб, у суду є всі підстави для задоволення вимог позивачів. Враховуючи, що позивачами заявлені клопотання залишити судові витрати по справі за ними, суд залишає судові витрати за фактично понесеними.

Outcome: approved