Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

14 червня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики. Звертаючись із позовом до суду [PERSON] просить визнати недійсним договір позики у формі розписки від 30 січня 2018 року, оскільки укладений договір не був спрямований на настання реальних наслідків, а саме передачу грошових коштів у розміри, зазначеному у розписці. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 червня 2021 року цивільну справу № 753/11826/21 передано судді Шаповаловій К.В. 16 червня 2021 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 22 червня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09 серпня 2021 року. 19 липня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що вказаний позов поданий [PERSON] через наявність судового рішення у справі № 753/342/19 від 15 липня 2019 року, за яким з нього на користь [PERSON] було стягнуто кошти за вказаною у цьому позові розпискою. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 2 серпня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив та долучені до неї заява [PERSON] , копія статуту ТОВ «Альфа Алекс», копія наказу товариства стосовно директора ТОВ «Альфа-Алекс», довідка підтвердження на сертифікацію товару від 1 листопада 2017 року, форма «тендерна пропозиція», довідка про відсутність підстав, визначених у частинах 1,2 статті 17 ЗУ «Про публічні закупівлі», довідка про призначення уповноваженої особи, інформація про необхідні технічні, якісні та кількісні характеристики предмета закупівлі, інформація про замовника, довідка про те, що ТОВ «Альфа Алекс» є платником ПДВ з 1 листопада 2016 року, лист-підтвердження від 1 листопада 2017 року № 01/11-17, проєкт договору б/н про закупівлю товарів від 2017 року, специфікація товару. Відповідно до частини другої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Частиною восьмою вказаної статті визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Представником позивача, на зауваження представника відповідача щодо пропущеного строку подання відповіді на відзив та доказів до нього, зазначено, що строк був пропущений з поважних причин, оскільки його довіритель пізно передав йому відзив, якій отримав від відповідача, а тому просив поновити пропущений строк на подання доказів у справі. У задоволенні клопотання про поновлення строку на подання доказів судом було відмовлено, з огляду на невстановлення наявності поважних причини пропуску позивачем строку для подання доказів у справі та неможливість їх подання разом із позовною заявою. З огляду на вказане, враховуючи положення статті 83 ЦПК України долучені до відповіді на відзив докази судом не були прийняті до розгляду. 09 серпня 2021 року представником відповідача до суду було подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року, копію ухвали суду від 3 лютого 2020 року про виправлення описки та копію ухвали суду від 29 вересня 2020 року про залишення без задоволення заяви представника відповідача про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року. Підготовче засідання призначене на 09 серпня 2021 року було відкладене на 28 серпня 2021 року. 16 серпня 2021 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 28 серпня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 1 листопада 2021 року. Крім того, під час проведення підготовчого провадження у справі судом було розглянуто клопотання представника позивача про призначення у справі психологічної експертизи позивача з використанням поліграфа для підтвердження того, що кошти за розпискою він не отримував. Ухвалою суду від 28 серпня 2021 року відмовлено позивачу у призначенні вказаної експертизи, зокрема з огляду на те, що опитування учасників процесу з використанням поліграфа не відноситься до експертиз, передбачених Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5. Крім того, результати опитування із застосуванням поліграфа щодо належного виконання учасниками справи договірних зобов`язань не можуть бути достовірним та допустимим доказом та бути підставою як для задоволення вимог позивача, так і для відмови в позові, оскільки таке опитування проводиться з метою отримання орієнтовної інформації, а доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи. У судовому засіданні 1 листопада 2021 року представник позивача підтримав доводи, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити, визнати недійсним договір позики від 30 січня 2018 року на підставі частини п`ятої статті 203 ЦК України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, з підстав, викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив, вказав, що позивач отримував гроші та наразі триває примусове виконання рішення суду про стягнення боргу за оспорюваною розпискою. Зауважив, що долучені до відповіді на відзив докази жодним чином не спростовують наявну розписку про отримання коштів та зобов`язання повернути їх у визначений строк. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 30 січня 2018 року відповідно до розписки, копія якої долучена до позовної заяви, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 185000 грн в борг, які зобов`язався повернути до 25 лютого 2018 року (а.с. 11). Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою та стягнуто з відповідача на користь позивача борг у розмірі 185000 грн, індекс інфляції у розмірі 11727 грн, 4409,59 3% річних (а.с. 61-63). Ухвалою суду від 29 вересня 2020 року відмовлено представнику відповідача у перегляді заочного рішення суду від 15 липня 2021 року (а.с. 65-66). Постановою приватного виконавця Татарченка В.Г. від 14 квітня 2021 року відкрито виконавче провадження з виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року (а.с.9). На обґрунтування наявності підстав для визнання договору позики (розписки) недійсною, позивач зокрема вказав, що кошти за розпискою фактично ним не були отримані, оскільки між позивачем та відповідачем існували відносини щодо участі ТОВ «Альфа-Алекс» у тендерних закупівлях, які проводились ДУ «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення». [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що може допомогти вплинути на прийняття необхідного рішення щодо закупівель. Після укладання всіх договорів позивач та відповідач 30 січня 2018 року зустрілись на визначились з «винагородою» для відповідача. Таким чином і з`явилась вказана розписка. Воно є фіктивною, бо кошти за нею позивач не отримував. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18. Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів. Як вбачається із тексту розписки, в ній зазначено, що (мовою оригіналу) « [PERSON] одолжил у [PERSON] 185000 грн. Обязуюсь вернуть до 25.02.2018 г.». Отже, між позивачем та відповідачем дійсно виникли правовідносини щодо укладання договору позики та враховуючи правову природу розписки, з урахуванням тексту такої, суд приходить до висновку, що фактична передача коштів від кредитора до боржника відбулась, що й підтверджується цією розпискою. Представник позивача у судовому засіданні не заперечував факт написання саме [PERSON] розписки від 30 січня 2018 року. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Звертаючись із позовною заявою, [PERSON] на підтвердження фіктивності договору позики зазначає, що реально грошові кошти за розпискою не були ним отримані. При цьому ані у позовній заяві, ані надалі у письмових чи усних поясненнях представник позивача не вказував на те, яким чином, окрім розписки, враховуючи її правову природу, можна підтвердити факт отримання коштів. При цьому позивач не заперечував факт написання власноруч ним цієї розписки. При цьому суд зауважує, що саме розписка за своєю правовою природою є доказом на підтвердження обставин про укладання відповідних правочинів. Як зазначалось, позивач намагався підтвердити факт не отримання коштів за розпискою за допомогою проведення за ухвалою суду експертизи з використанням поліграфу, проте у задоволенні такого клопотання було відмовлено, зокрема з огляду на те, що опитування учасників процесу з використанням поліграфа не відноситься до експертиз, передбачених Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5. Крім того, результати опитування із застосуванням поліграфа щодо належного виконання учасниками справи договірних зобов`язань не можуть бути достовірним та допустимим доказом та бути підставою як для задоволення вимог позивача, так і для відмови в позові, оскільки таке опитування проводиться з метою отримання орієнтовної інформації, а доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи. Відповідно до статті 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Долучені до відповіді на відзив докази, судом не досліджуються та їм під час ухвалення рішення не надається оцінка, оскільки вони, в силу статті 83 ЦПК України не були прийняті судом до розгляду. Також суд приймає до уваги, що розписка від 30 січня 2018 року була предметом дослідження під час ухвалення Дарницьким районним судом м. Києва рішення за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, та їй була надана відповідна оцінка. Як вказав представник відповідача, оригінал розписки наразі наявний у відповідача. Позивачем та його представником вказаний факт не заперечувався та не спростовувався. Вказане рішення суду набрало чинності та наразі знаходиться на примусовому виконанні у приватного виконавця. Інші доводи, викладені у позовній заяві не спростовують факту написання розписки та отримання за нею коштів позивачем. Крім того, позивачем не надано будь-яких пояснень, чому, у випадку не отримання реально коштів за розпискою, вона містить зобов`язання щодо повернення отриманих в борг коштів у строк до 25 лютого 2018 року. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених статтею 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Отже, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на обґрунтування заявлених вимог, а також на спростування заперечень відповідача. Твердження про те, що позивач насправді не отримував кошти у відповідача за розпискою не підтверджено жодними доказами, окрім власних тверджень. Крім того, як зазначив представник позивача у судовому засіданні, рішення Дарницького районного суду м. Києва про стягнення боргу вже майже на 75% виконано у примусовому порядку. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовна заява не підлягає задоволенню. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed