Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

13 лютого 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, зазначено Запорізьку районну державну адміністрацію Запорізької області. Позов обґрунтовано наступним. 25 грудня 2008 року Володимирівською сільською радою Запорізького району Запорізької області прийняте рішення № 08, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо надання в оренду земельної ділянки площею 1 гектар для будівництва та функціонування промислово-торгівельного центру. Ділянка має кадастровий номер 2322181600:02:002:0461 та розташована за адресою: [ADDRESS] . Цим же рішенням ділянку передано позивачу в оренду строком на 49 років. Згідно з довідкою державної статистичної звітності, вказана земельна ділянка знаходиться поза межами населеного пункту, а згідно до витягу з Державного земельного кадастру - відноситься до земель державної власності. 15 січня 2009 року між позивачем [PERSON] та Володимирівською сільською радою Запорізького району Запорізької області укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки з визначенням розміру орендної плати та інших, суттєвих умов договору оренди. Оскільки відповідно до положень статті 122 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення) правом розпорядження землями державної власності були наділені районні державні адміністрації, а органи місцевого самоврядування мали право розпорядження лише землями комунальної власності і не мали такого права щодо земель державної власності, позивач і подала даний позов до суду. Ухвалою від 18 лютого 2019 року відкрите загальне позовне провадження в даній справі та призначене підготовче засідання. 01 квітня 2019 року Широківською сільською радою Запорізького району Запорізької області до суду подана заява про заміну сторони у справі в порядку процесуального правонаступництва. Ухвалою від 24 травня 2019 року вказану заяву задоволено, замінено відповідача у справі з Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області на Широківську сільську раду Запорізького району Запорізької області. 10 червня 2019 року від Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнає позов у повному обсязі з наступних підстав. Оскаржуване рішення було прийняте органом місцевого самоврядування у 2008 році, а оскаржуваний договір укладений у 2009 році. Таким чином позивач пропустив установлений законом трирічний строк позовної давності. Крім того, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 12.12.2017, власником зазначеної земельної ділянки є територіальна громада в особі Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, що свідчить про правомірність оскаржуваних рішення та договору. 14 серпня 2019 року позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, в якому не погодилась з доводами відзиву на позовну заяву та зазначила наступне. Навесні 2018 року з метою початку будівництва позивач звернулась до Управління архітектури для оформлення відповідних документів та до КП «Водоканал» для забезпечення водопостачання ділянки, на що нею було отримано Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 2322181600:02:002:0461, відповідно до якого вона дізналась, що надана їй в оренду ділянка перебуває у державній власності і належить до земель, що розташовані за межами населеного пункту. Саме після отримання цих документів у 2018 році позивач дізналась про порушення свого права оскаржуваними рішенням та договором. 13 січня 2020 року позивачем [PERSON] до суду подано письмові пояснення, в яких викладене більш детальне обґрунтування доводів позовної заяви, та які позивач просила врахувати при розгляді справи. З-поміж інших доводів позивач зазначила, що надана їй в оренду земельна ділянка знаходиться в стані, який не відповідає умовам договору оренди, що призвело до значної витрати нею грошових коштів для приведення її до належного стану. Ухвалою від 14 січня 2020 року підготовче провадження в даній справі закрите. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов з підстав, викладених в тексті позовної заяви, відповіді на відзив та у письмових запереченнях. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Наголосив на відсутності підстав для задоволення позову та заявив про сплив позовної давності. Суд, вислухавши учасників провадження та дослідивши подані докази, дійшов наступних висновків. До матеріалів справи позивачем додано копію оскаржуваного рішення Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 08 від 25 грудня 2008 року, яким було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо надання в оренду земельної ділянки площею 1,0000 га (забудовані землі) для будівництва та функціонування промислово-торгівельного центру за адресою: [ADDRESS] та передано вказану ділянку в оренду [PERSON] строком на 49 років з визначенням орендної плати в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки за календарний рік (том 1, а.с. 18). Вказане рішення реалізовано укладенням між Володимирівською сільською радою Запорізького району Запорізької області договору оренди землі від 15 січня 2009 року, копії якого наявні в матеріалах справи (том 1, а.с. 19-26, том 2, а.с. 25-27). Предметом даного договору є оренда земельної ділянки з кадастровим номером 2322181600:02:002:0641. Як вбачається з довідки державної статистичної звітності, направленої ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області на адресу позивача [PERSON] вихідним листом № 0-8-0.181-681/177-17 від 28 грудня 2017 року, земельна ділянка з кадастровим номером 2322181600:02:002:0641 розташована за межами населеного пункту (том 1, а.с. 27, 28). Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, копія якого міститься в матеріалах справи, встановлено, що земельна ділянка площею 1,000 га з кадастровим номером 2322181600:02:002:0641 перебуває у державній власності (том 1, а.с. 30-36, 152-154). Судом у судовому засіданні за участю представників сторін також досліджені інші докази, які надані сторонами і яким судом надано оцінку під час постановлення рішення в нарадчій кімнаті. Оцінивши доводи та заперечення сторін у даній цивільній справі, суд вважає необхідним зазначити наступне. Як було встановлено в судовому засіданні, земельна ділянка з кадастровим номером 2322181600:02:002:0641, яку було передано Володимирівською сільською радою в оренду [PERSON] на підставі оскаржуваного договору від 15 січня 2009 року, який, в свою чергу, був укладений між сторонами на підставі оскаржуваного рішення від 25 грудня 2008 року, належить до земель державної власності і розташована поза межами населеного пункту. У відповідності до приписів ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції від 14 жовтня 2008 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення сільської ради та на час укладення оскаржуваного договору оренди) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно до п. «в» ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції від 14 жовтня 2008 року) районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для усіх потреб та за межами населених пунктів для, зокрема, будівництва підприємств торгівлі. Аналізуючи зазначені норми слід дійти висновку, що станом на момент прийняття оскаржуваних рішення та договору правом розпорядження (в тому числі й шляхом передання в оренду) земельними ділянками, які знаходяться поза межами населеного пункту та земельними ділянками, які перебувають в державній власності, були наділені виключно районні державні адміністрації. Органи місцевого самоврядування на той час не мали права розпорядження земельними ділянками державної власності та не мали права розпорядження земельними ділянками, які розташовані поза межами відповідних населених пунктів. Доводи відповідача щодо того, що Володимирівська сільська рада Запорізького району Запорізької області на час прийняття оскаржуваного рішення та укладення оскаржуваного договору, мала право передання [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 2322181600:02:002:0641, оскільки в Державному земельному кадастрі вона зазначена власником цієї ділянки, суд вважає помилковими, так як вказана обставина, відповідно до приписів Земельного кодексу України, дає Володимирівській сільській раді лише право користування цією земельною ділянкою і не дає права розпорядження нею шляхом передання в оренду. У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оскільки оскаржуване рішення було прийнято Володимирівською сільською радою Запорізького району Запорізької області поза межами встановлених законом повноважень органу місцевого самоврядування щодо розпорядження земельними ділянками, позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення № 08 від 25 грудня 2008 року є обґрунтованими. Інші доводи відповідача по суті спору вказаних висновків суду не спростовують. Стосовно позовних вимог про визнання недійсним та скасування договору оренди від 15 січня 2009 року, суд вважає необхідним зазначити наступне. Як було встановлено в судовому засіданні оскаржуваний договір було укладено на виконання рішення Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 08 від 25 грудня 2008 року, яке визнано незаконним та скасовано. Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлений презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства - ч. 1 ст. 203 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України однією з підстав недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою та другою статті 203 ЦК України. Оскільки оскаржуваний договір укладений сторонами на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке прийняте цим органом поза межами повноважень, встановлених Земельним кодексом України, суд, з урахуванням приписів статті 92 ЦК України (щодо визначення цивільної дієздатності юридичної особи, поза межами якої вчинений даний правочин), констатує відповідність цього договору критеріям недійсності правочину, що встановлені ч. 1 ст. 215 ЦК України. За таких обставин позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Стосовно заяви відповідача щодо спливу строку позовної давності, суд вважає необхідним зазначити наступне. Як вбачається з позовної заяви, її було подано до суду 13 лютого 2019 року. У відповідності до приписів статей 257 та 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та починає свій перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В контексті даної справи суд погоджується з доводами представника позивача щодо того, що [PERSON] дізналась про те, що земельна ділянка, передана їй в оренду, розташована поза межами населеного пункту та перебуває в державній власності після 28 грудня 2017 року, коли вона отримала відповідний лист з ГУ «Держгеокадастру» у Запорізькій області. Будь-яких доказів на спростування цієї обставини в матеріалах справи не міститься. Таким чином, суд вважає відсутніми підстави для застосування позовної давності в даній справі, оскільки хибним є твердження представника відповідача щодо початку спливу цього строку з моменту укладення договору оренди, адже Цивільним кодексом України чітко встановлений момент початку перебігу такого строку - з дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вказана правова позиція знайшла своє відображення в ряді позицій Верховного Суду, наприклад - у справі № 451/354/17 (постанова від 21 лютого 2019 року) та ін. Враховуючи викладене, суд вважає позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Розподіл судових витрат суд здійснює на підставі статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved