Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

13.07.2018 року [PERSON] звернувся з позовом до суду та 23.04.2019 року подав останню редакцію позову до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганна Анатоліївна про визнання недійсними договорів дарування квартир та правоустановчих документів на квартири, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним договорів дарування, про визнання недійсним виписки з рішення Виконкому ОМР. 20.12.2018 року року ухвалою суду об`єднані з даною справою позовні вимоги по справі № 522\\13878\\18 за позовом від 07.08.2018 року Одеської міської ради до Державного реєстратора Махортова Ігоря Олександровича, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганна Анатоліївна про визнання недійсними договорів дарування квартир та правоустановчих документів на квартири, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним договорів дарування. Об`єднанні по одній справі вимоги позивачів наступні: - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Махортова Ігоря Олександровича (КП «Реєстраційна служба Одеської області») від 17.05.2018 року, індексний номер рішення: 41136432, номер запису про право власності 26183365. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Махортова Ігоря Олександровича (КП «Реєстраційна служба Одеської області») від 17.05.2018 року, індексний номер рішення: 41135860, номер запису про право власності 26182759. визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 23.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатоліївною, реєстровий № 799. визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 23.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатоліївною, реєстровий № 802. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни від 23.05.2018 року, індексний номер рішення: 41250768, номер запису про право власності 26290412. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни від 23.05.2018 року, індексний номер рішення: 41251097, номер запису про право власності 26290614. визнати недійсною виписку з рішення № 667 від 11.07.1990 року Виконавчого комітету Одеської міської ради про реєстрацію за [PERSON] права власності на житловий будинок загальною площею 218,2 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги позивачів гуртуються на тому, що спірні квартири не існують як об`єкти нерухомості, а реєстрація та послідуючий перехід власності здійснені фіктивно, тільки на папері. Представники позивачів на задоволенні позову наполягали. Послалися на отримані докази на підтвердження доводів позову та відсутність доказів з боку відповідачів на підтвердження своєї позиції. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, були сповіщені належним чином. Суд враховує позицію відповідача [PERSON] , що встановити фактичне не існування квартир, як об`єктів нерухомого майна можливо тільки з отриманням висновку судової експертизи, як позицію по запереченню в задоволенні позову. Водночас суд враховує, що відповідачі у судове засідання не з`явилися, будь-яких доказів по справі (зокрема висновку експертизи) - не надали, тому суд розглядає справу за наявними матеріалами справи, що залучені позивачами. Заслухавши пояснення представників позивачів, дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Матеріалами витребуваних реєстраційних справ № 01.02-1 та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухому майно підтверджене, що державним реєстратором Махортовим І.О. зареєстроване 23.04.2018 року право власності на житловий будинок загальною площею 205.1 кв.м. ( жила площа 73.8кв.м.), який складається з будинку літ. А., будинку літ. Б та сараю Б, за адресою [ADDRESS] ., під номером 26056274 . Реєстрація проведена на підстави виписки з рішення номер 667 від 11.07.1990 року виданого Виконкомом Одеської ради депутатів трудящих та технічного паспорту. З ухвали слідчого судді від 27.11.2018 року по справі 522\\15629\\17 слідує, що досудовим слідством встановлене, що згідно інформації департаменту архівної справи та діловодства ОМР, зазначеного рішення № 667 від 11.07.1990 року взагалі не існує. Зі справи № 1554462651101 та № 1554493151101 слідує, що далі державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І.О. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.05.2018 року, індексний номер рішення 41135860, про реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] ., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1554462651101, номер запису про право власності 26182759 за адресою: [ADDRESS] . Також, державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І.О. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.05.2018 року, індексний номер рішення 41136432, про реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] ., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1554493151101, номер запису про право власності 26183365 за адресою: [ADDRESS] ; Слід зазначити, що з матеріалів справи вбачається що реєстрація квартир проведена за наслідком поділу об`єкту нерухомого майна що належить власнику [PERSON] на дві самостійні квартири згідно висновку ТОВ «Профіт» від 14.05.2018 року. Далі між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування від 23.05.2018 року, щодо дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., реєстровий номер договору № 799. Також між відповідачами укладений договір дарування від 23.05.2018 року, щодо дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., реєстровий номер договору № 802. Відповідно за наслідком укладення зазначених договорів дарування між відповідачами, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.05.2018 року., індексний номер рішення 41250768, номер запису про право власності 26290412, про реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] ; Також приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.05.2018 року, індексний номер рішення 41250768, номер запису про право власності 26290412, про реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] ., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1554493151101, номер запису про право власності 26183365 за адресою: [ADDRESS] ). Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 5 цього ж Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Однак держава в особі відповідних органів державної реєстрації та їх посадових осіб не може офіційно визнавати речові права осіб на об`єкти, які не існують, що виключає можливість проведення відповідної державної реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Перелік об`єктів нерухомого майна, що підлягають технічній інвентаризації, визначений у п. 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127: багатоквартирні житлові будинки, гуртожитки, одноквартирні (садибні) житлові будинки, багатофункціональні будинки і комплекси, господарські будівлі тощо. Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Згідно з ч. 1 ст. 190 цього ж Кодексу майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Згідно з Державними будівельними нормами України В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки», затвердженими наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 18.05.2005 року № 80, квартира - це комплекс взаємопов`язаних приміщень, використовуваних для проживання однієї сім`ї різного чисельного складу або однієї людини, який включає (як мінімум): житлову (житлові) кімнату, кухню, ванну кімнату (душову), вбиральню (або суміщений санвузол), передпокій, комору чи вбудовану шафу. Таким чином, державній реєстрації підлягають речові права (зокрема, право власності) виключно на матеріальні об`єкти, певні речі, а саме, об`єкти нерухомого майна. З наведених вище норм законодавства України прямо випливає, що квартира є об`єктом нерухомого майна, нерухомою річчю, ізольованим приміщенням у житловому будинку, яке призначене для постійного проживання у ньому людей та придатне для цього за санітарними, технічними та іншими вимогами та стандартами. Тобто, квартира - це певна річ, матеріальний об`єкт, право власності або інші речові права на який підлягають державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, державну реєстрацію може бути проведено виключно до реально існуючих об`єктів матеріального світу, яким, крім іншого, є нерухомі речі. Звідси можна зробити обґрунтований висновок, що відсутність певної речі унеможливлює проведення державної реєстрації речових прав на неї. Оскільки, якщо речі не існує, то у відповідного суб`єкта не може виникнути речове право на неї, яке підлягало б державній реєстрації. Тобто, первинною є саме майнова складова: спочатку створюється об`єкт нерухомого майна, потім виникає право власності на нього (чи інше речове право), яке і підлягає державній реєстрації. В іншому випадку речове право не буде мати майнового, матеріального змісту, більш того, таке право взагалі не може виникнути, оскільки воно буде безпредметним, беззмістовним, адже речові (майнові) права (власності, користування тощо) виникають саме стосовно певного майна. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, створення об`єктів нерухомого майна включає наступні етапи: завершення будівництва (створення нерухомого майна); прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації; реєстрація права власності чи іншого речового права на нерухоме майно. Вказані етапи є нерозривно поєднаними, причому кожен наступний випливає з попереднього. Відсутність первісного етапу (створення нерухомого майна) означає, що нерухоме майно не було збудовано (створено), то і прийняти до експлуатації такий об`єкт неможливо, а відповідні речові права на нього не можуть виникнути та бути зареєстрованими у встановленому законом порядку. Суд визнає, що позивачами доведений факт, що спірних об`єктів нерухомості - квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] - не існує фізично, тобто, взагалі не відбулося у часі створення майна як певних речей та матеріальних об`єктів, тому речові права не можуть виникнути та, як наслідок, бути зареєстрованими. Факт відсутності створення та існування квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] підтверджується наступними доказами: 1)довідкою КП «ЖКС «Фонтанський» від 16.07.2018 року № 1115 про те, що в будинку [ADDRESS] загальною площею 205,1 кв.м. та кв. № [ADDRESS] загальною площею 109,1 кв.м. на обліку житлового фонду в Приморському районі м. Одеси у Приморській районній адміністрації Одеської міської ради не числяться; 2)листом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 18.07.2018 року № 01-11/1343/1вих про те, що в будинку [ADDRESS] на обліку не числяться, а при комісійному обстеженні вказаного будинку зазначені квартири не виявлені; 3)фотофіксацією прибудинкової території, доданою до листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 18.07.2018 року № 01-11/1343/1вих, з якої суд вбачає, що у дворі будинку [ADDRESS] відсутні житлові будівлі (дворові флігелі) де б спірні квартири мали знаходитися; 4)актом огляду земельної ділянки від 16.07.2018 року, складеним відділом самоврядного контролю за використанням і охороною земель, дотриманням земельного законодавства та використанням об`єктів комунальної власності департаменту комунальної власності Одеської міської ради, в якому встановлено, що на внутрішній дворовій території (земельна ділянка орієнтовною площею 400 кв.м.) знаходяться залишки будівель, сміття та зелені насадження. При цьому залишки будівель - це колишні господарські будівлі (сараї); 5)фотофіксацією земельної ділянки, доданою до акту огляду земельної ділянки від 16.07.2018 року; 6)копіями матеріалів технічної інвентаризації та правовстановлюючих документів, зокрема експлікацією 1967 року, технічним паспортом поверхового плану будинку [ADDRESS] отриманого з ОМБТІ ( № 595 від 22.03.2019 року), з додатком документів на право власності на квартири в будинку, де відсутні данні про квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] ,, також будівлі літ . Б , а в двоповерховій будівлі літ. А (багатоквартирний будинок ) наявні всього сім квартир . 7)довідкою від 04.07.2018 року ТОВ «Інфокс», що приміщення квартир [ADDRESS] за вказаною адресою не обслуговуються. 8)довідкою Юридичного департаменту ОМР від 04.07.2018 року містобудівні умови на забудову ділянки за вказаною адресою не надавалися, права на користування земельною ділянкою [PERSON] за вказаною адресою не видавалися. 9)Довідкою Департаменту архівної справи та діловодства від 07.05.2019 року що рішення Виконкому № 667 від 11.07.1990 року на будь-які будівлі чи споруди не існує та витяги з нього не видавалися. 10)Довідкою ЖКС «Фонтанський» від 01.04.2019 року що в зазначеному будинку наявні всього сім квартир у власності відповідних осіб, де відповідачі не значяться. При дослідженні вказаних доказів суд враховує наступні норми процесуального права, які регулюють питання доказів та доказування у цивільних справах встановлених статтями 76-81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі ст. 11 Європейської хартії місцевого самоврядування (м. Страсбург, 15.10.1985 року, ратифіковано Законом України від 15.09.1997 року № 452/97-ВР) органи місцевого самоврядування мають право використовувати засоби правового захисту для забезпечення вільного здійснення своїх повноважень і поважання принципів місцевого самоврядування, які утілені в конституції чи національному законодавстві. Відповідно до ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 2 цієї ж статті (пункти 2, 10) способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд вважає, що позивачами належним чином та відповідно до наведених вимог ЦПК України виконано обов`язки із надання доказів, які підтверджують та обґрунтовують позовні вимоги. Тому, дослідивши та проаналізувавши вказані докази, суд дійшов висновку, що на прибудинковій території будинку [ADDRESS] немає будинків чи інших об`єктів нерухомого майна, до складу яких входили б квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Квартир під такими номерами , розташованими безпосередньо у будинку [ADDRESS] , також не існує, оскільки у вказаному будинку розміщено лише сім квартир з відповідними номерами. Таким чином, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно спочатку за [PERSON] , а потім за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна (квартири), які не були збудовані (створені), яких реально не існує, і тому вони не можуть бути об`єктами цивільних правовідносин, у тому числі і об`єктом права власності, і права на такі неіснуючі об`єкти не можуть бути зареєстровані. Отже, сама державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомості, яких не існує, які не було створено, є безпідставною та фіктивною, а рішення суб`єктів державної реєстрації щодо реєстрації права власності на такі об`єкти підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Окремо суд вважає необхідним підкреслити, що підставою виникнення права власності [PERSON] на квартири та подальшої реєстрації права власності на них в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно зазначено: технічний паспорт від 14.05.2018 року, виданий ТОВ «Профпроект», та висновок від 14.05.2018 року № 123543, виданий ТОВ «Профпроект». При цьому така державна реєстрація речового права відбулась вперше з відкриттям розділу. Однак, зазначені документи не відносяться до переліку документів, на підставі яких відповідно до законодавства України здійснюється державна реєстрація права власності на новостворене майно. Так, в ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наведено перелік документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності та інших речових прав, а саме: - укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; - свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; - свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; - виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; - свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; - свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; - рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; - державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; - рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; - ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; - заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; - рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; - рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність. Технічний паспорт та висновок у цьому переліку відсутні та не є правовстановлюючими документами. Технічний паспорт - це документ, що лише свідчить про технічні характеристики відповідного об`єкта нерухомого майна, та не може розглядатись як документ, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення речових прав на об`єкти нерухомого майна. У будь-якому випадку, суд вказує, що як технічний паспорт, так і висновок, складені щодо неіснуючого об`єкта нерухомості, а рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, прийняте на підставі таких документів, підлягає скасуванню. При вирішенні питання про задоволення позовних вимог про скасування оскаржених рішень про державну реєстрацію речових прав суд також враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно із ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, який набрав чинності 01.01.2016 року та діяв на момент вчинення спірної державної реєстрації речового права. Цей Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до п. 12 Порядку розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. Згідно із п. 18 Порядку за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Вищевикладені обставини по справі та приписи норм законодавства виключають підстави для державної реєстрації речових прав на спірні об`єкти нерухомості, що також виступає самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора. Натомість, в порушення діючих норм законодавства державним реєстратором від імені держави підтверджено виникнення у [PERSON] права власності на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Таким чином, по справі доведена відсутність об`єктів нерухомого майна так і виникнення будь-яких прав на ці квартири. Виділення окремих квартир як об`єктів права власності з приватного житлового будинку діючим законодавством взагалі не передбачене. У зв`язку з цим суд вважає, що процедура реєстрації пава власності на спірні квартири проведена державним реєстратором з порушенням встановленого порядку, а подані для такої реєстрації документи не відповідають вимогам законодавства України щодо виникнення прав власності на квартири, як об`єкти нерухомого майна, що створені за наслідком поділу на частину житлового будинку. Стосовно державної реєстрації речових прав на новостворене нерухоме майно, слід зазначити наступне. Відповідно до п. 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Проте, всі необхідні документи для державної реєстрації не надавались, що також виключало підставу для державної реєстрації заявлених речових прав на об`єкти нерухомого майна з відкриттям розділу. Зокрема, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно з вказаних документів зазначено лише технічні паспорти. Тому, якщо реєстрація права власності на квартири відбулася саме як на новостворені об`єкти нерухомості, то вона також була безпідставною та неправомірною з огляду на відсутність подання встановлених законом документів для таких об`єктів. Стосовно задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування, суд при задоволенні таких вимог виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч. 1 ст. 718 цього ж Кодексу дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Тобто, предметом договору дарування, його головною ознакою договору дарування є безоплатна передача (або зобов`язання передати) майно. Дарунком можуть бути речі, у тому числі нерухомі. Виходячи з встановлених обставин справи, передачі майна не відбулося та не могло відбутися у зв`язку з відсутністю самого майна. Відповідачами не виконана та дія, яка за законом є обов`язковою та необхідною ознакою договору дарування - передача майна у власність обдаровуваного. Укладення договорів дарування та перехід права власності на нерухоме майно відбулися, тільки «на папері». Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Договори дарування від 23.05.2018 року, укладені між відповідачами, слід розглядати саме як фіктивні правочини з огляду на таке. Так, наведена норма ч. 5 ст. 203 ЦК України встановлює вимогу про реальне настання правових наслідків, обумовлених відповідним правочином. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ,п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже в силу названих статей ЦК України відсутність реального настання правових наслідків, обумовлених правочином, є підставою недійсності правочину. Згідно з ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Суд вважає, що стосовно договору дарування така реальність правових наслідків означає не тільки перехід за документами права власності на дарунок, а й фактичне надання обдаровуваному цього дарунка, коли внаслідок виконання договору дарування він заволодів майном. Тому за відсутності такого майна його об`єктивно неможливо відчужити, передати та подарувати, їм неможливо заволодіти. Тому і реальні наслідки у вигляді передачі предмета дарування, його відчуження від однієї сторони договору дарування іншій та перехід права власності на таке майно не може відбутися. Отже, суд дійшов висновку, що між відповідачами укладені саме фіктивні правочини, оскільки вони не могли не знати, що вчинять правочин щодо неіснуючих об`єктів, тобто, саме без наміру створення відповідних правових наслідків, без реальної передачі нерухомого майна від однієї особи до іншої. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Вважаємо, що встановлення такого умислу не викличе ускладнень, оскільки відповідачі не зможуть довести, що вони оглядали дарунок, передавали та приймали його тощо, але при цьому підписували договори як на реально існуюче майно. Такі дії відповідачів інакше, ніж умислом, неможливо пояснити. Такий умисел направлений на перехід права власності та реєстрацію права власності на так звані «квартири» за іншою особою. Крім того, встановлений судом факт незаконного набуття [PERSON] речових прав на неіснуючий об`єкт нерухомого майна шляхом їх державної реєстрації, яка підлягає скасуванню, виключає законність наступних правочинів щодо цих неіснуючих квартир. Таким чином, як перша державна реєстрація права власності (за [PERSON] ), так і надалі укладені договори дарування та державна реєстрація права власності за [PERSON] вчинені незаконно, а саме, щодо об`єктів, яких реально не існує. При вирішенні питання про захист прав та законних інтересів позивачів, які порушені державною реєстрацією прав відповідачів на квартири суд виходить з наступних міркувань. Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Згідно зі ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. За ч. 1 ст. 317 ЦК України, яка визначає зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Суд приходить до висновку, що наявність реєстрації права власності на неіснуючи квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] грубо порушує право власності територіальної громади в особі Одеської міської ради на землю, а саме суттєво ускладнює чи навіть унеможливлює здійснення повноважень, які складають зміст права власності щодо земельної ділянки на прибудинковій території у зв`язку з наявністю на цій ділянці реєстрації на об`єкти нерухомості. Таким чином, наявність реєстрації речових прав на неіснуючі об`єкти нерухомого майна порушує права та законні інтереси [PERSON] дійсного як власника квартири в цьому будинку та територіальної громади м. Одеси як власника земельної ділянки, на якій зареєстровані неіснуючи об`єкти нерухомого майна, оскільки перешкоджає здійсненню повноважень щодо володіння, користування та розпорядження відповідною земельною ділянкою та створює умови для її незаконного використання без вирішення міською радою у встановленому порядку питання можливості такого використання, що також порушує права на користування прибудинковою територією. Водночас, суд визнає, що позовна вимога [PERSON] про визнання виписки з рішення № 667 від 11.07.1990 року Виконавчого комітету Одеської міської ради про реєстрацію за [PERSON] права власності на житловий будинок загальною площею 218,2 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] є недоведеною та необґрунтованою, тому як по справі встановлене, що зазначеного рішення взагалі не існує а виписки не видавалися. На підставі викладеного та

Outcome: partial