Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

12 жовтня 2015 року [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з вищевказаним позовом, посилаючись на слідуючи обставини. 10 червня 2006 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (актовий запис № 396), що підтверджено свідоцтвом про народження. Від спільного проживання сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], що проживають з нею. Протягом останнього року сімейне життя стало погіршуватися, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Причиною вказаного було протилежність поглядів на шлюб, сім'ю. Відповідач нехтував сімейними цінностями, виникали постійні сварки, свідком яких були діти, що тяжким чином впливало на їх психічний стан, спричиняло дітям та позивачці душевних страждань, відповідач припускався до фізичного насильства. Тому вона вимушена була з дітьми покинути відповідача та проживати окремо. Позивачка просила з цих причин розірвати шлюб. При цьому просила визначити місцем проживання дітей її теперішнє місце проживання; м.Дніпропетровськ, вул.Чухновського, буд.79. Окрім того, враховуючи те, що відповідач ухиляється від матеріальної допомоги на утримання їх неповнолітніх дітей, він не має постійного заробітку, просила винести рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: доньки- Роспасієнко [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. щомісячно з моменту звернення до суду з позовом до досягнення дитиною повноліття, сина- Роспасієнка [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. щомісячно з моменту звернення до суду з позовом до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не зявився. Його представники в судовому засіданні підтвердили згоду з позовними вимогами щодо розірвання шлюбу та визначення місцем проживання дітей разом з позивачкою. В той же час, ними визнано позов в частині стягнення аліментів частково, з урахуванням того, що відповідач не працює, сторонніх доходів не має, підтвердили згоду на стягнення аліментів в розмірі по 500 грн. на кожну дитину. Суд, вислухав сторони, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позову частково, виходячи з наступного. 10 червня 2006 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (актовий запис № 396), що підтверджено свідоцтвом про народження (а.с.7). Від спільного проживання сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвами про народження дітей (а.с.8,9). Також у судовому засіданні встановлено, що з січня 2015 року між сторонами були припиненні подружні стосунки, ведення спільного господарства через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя, відсутність довіри в родині, з цього часу шлюбно-сімейні стосунки між ними не поновлювались, на даний час зберігати сім`ю сторони не бажають, позивачка з дітьми пішла від відповідача, спору щодо майна на теперішній час не має, діти проживають та знаходиться на утриманні позивачки, сторони не заперечують вказані обставини. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу. Згідно ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вищезазначені обставини, та приймаючи до уваги те, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами по даній справі припинені в січні 2015 \- року та з цього часу відносини між сторонами по справі не поновлювались, сторони мешкають окремо, діти проживають окремо з позивачкою і знаходяться на її утриманні, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, зберігати шлюб з відповідачем не бажає і вважає, що це неможливо та суперечить її інтересам та інтересам дітей, суд приходить до висновку про те, що шлюб сторін по даній справі розпався остаточно, відновлений бути не може, а тому шлюб між сторонами по даній справі підлягає розірванню. Право батьків на визначення місця проживання дитини передбачено статтею 160 СК України, а саме, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. В процесі справи зясовано, що фактично відповідач погодився з тим, що в інтересах сторін та їх дітей буде залишення дітей проживати разом з позивачкою. Сторона відповідача підтвердила, що це фактично взаємне рішення сторін, що дійсно відповідач знаходиться за межами України, оскільки він виїхав в Росію, а тому навіть відсутня необхідність залучення до справи органа у справах дітей. Стосовно позовних вимог щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, судом зясовано наступне. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, що передбачено ст. 180 СК України. Ст.181 СК України передбачає, що одним із способів виконання батьками обов'язку утримувати дитину є стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), які присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України судом при визначенні розміру аліментів враховуються слідуючи обставини: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Ч.1 ст. 184 СК України передбачає, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. В судовому засіданні встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають разом з позивачкою, знаходяться на її утриманні. Підтверджується вказане довідкою квартального комітету (а.с.11), актом квартального комітету (а.с.12), характеристикою (а.с.13), квитанціями (а.с.49,50), свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с.51), витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.52). Також, з витягу по карт/рахунку позивачки ( а.с.53-57) видно, що вона регулярно здійснює оплату утримання неповнолітніх дітей. В той же час, стороною відповідача суду надана позитивна характеристика відповідача з останнього місця його роботи (а.с.47), та витяг по карт/рахунку відповідача ( а.с. 44-46), з якого видна наявність у відповідача його кредитних зобовязань (а.с.44-46). Ч.1 ст. 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей можливо задовольнити лише частково, в розмірі 750 грн. на кожну дитину. Позивачкою не надано доказів отримання відповідачем доходів. Довідок про його заробітки, доходи тощо відсутні. Сторона відповідача запевнює, що відповідач виїхав за межі України у звязку з конфліктною ситуацією з позивачкою, але він не працює, знаходиться в пригніченому моральному стані. В той же час, визначена стороною сума аліментів по 500 грн. на кожну дитину явно замала. Відповідач є фізично нормальним чоловіком, з певною освітою та значною трудовою практикою керівника у своїй галузі за освітою. Він має певні кредитні зобовязання, які, як видно з картрахунку (а.с.44-46) достатньо виконує, заборгованість значно менше ранішньої, що підтверджує його можливість приймати участь в утриманні неповнолітніх дітей. Визначаючи розмір стягнених аліментних платежів суд враховує також прожитковий мінімум на неповнолітню дитину та статистику стосовно середньої заробітної плати за регіонами в України за 2015 рік. Відповідно до ч.1 ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Суд, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки суму сплаченого нею судового збору при звернені до суду з позовом про розірвання шлюбу-487 грн. 20 коп. (а.с.1) а також на користь держави судовий збір за вимогами про визначення місця проживання дитини- 487 грн. 20 коп. та за вимоги про стягнення аліментів- 487 грн. 20 коп. Крім цього, відповідно до ч.2 ст.367 ЦПК України суд вважає необхідним рішення суду в частині стягнення аліментів допустити до негайного виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial