Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

13.03.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення, у якому просить суд: визнати недійсним договір 0310/16-1 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 03 жовтня 2016 року, укладений між ТОВ «Еверест плюс» та [PERSON] , на підставі якого було зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] згідно рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клименко Дмитра Борисовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 31854508 від 13.10.2016 року; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клименко Дмитра Борисовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 31854508 від 13.10.2016 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1054149380366, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 0310/16-1, виданий 03.10.2016р. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 24.10.2006 року між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Уко-Капітал» було укладено Договір №131/І-Е про участь у Фонді фінансування будівництва - об`єкта нерухомості однокімнатної квартири на 5-му поверсі 1 секції пo [ADDRESS]. 25.10.2006 року позивачем було перераховано ТОВ «Фінансова компанія «Уко-Капітал» через ФВАТ МКБ «Київська дирекція» у м. Києві 100% коштів в розмірі 262067,48 грн, що підтверджується квитанцією №ПН46310. Після 100% сплети коштів за Договором №131/І-Е від 24.10.2006 року між його сторонами було укладено Договір №131/І-Е від 25.10.2006 року відступлення майнових прав, за яким «Управитель передає, а Довіритель набуває майнових прав на Об`єкт інвестування, визначений у пункті 1.8 Договору про участь у ФФБ». Відповідно до розділу 2 цього договору про відступлення майнових прав: «…2.1. З дати набуття майнових прав на об`єкт інвестування Довіритель набуває: - право на отримання Об`єкта інвестування визначений у пункті 1.8 Договору про участь у ФФБ. 1.2. Датою набуття Довірителем майнових прав на Об`єкт інвестування є день підписання цього договору». 24.06.2014 року було підписано додаткову угоду №1 до Договору про участь у Фонді фінансування будівництва, якою було змінено основні характеристики об`єкту інвестування, зокрема, визначено фактичну загальну площу квартири в розмірі 50,5 кв.м. Згідно квитанції від 23 червня 2014 року №0310091 позивачем було сплачено через філію «Центральне РУ» АТ «Фінанси та Кредит» на рахунок ТОВ «ФК «Уко-Капітал» кошти в розмірі 11150,00 грн. за різницю між попередньо визначеною загальною кількістю вимірних одиниць об`єкту інвестування та фактичною загальною площею квартири, згідно даних, отриманих від державних органів, що здійснюють реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згодом [PERSON] було видано Довідку від 24.10.2006 року за №131/І-Е про право отримати у власність закріплений за ним об`єкт інвестування, а саме: квартиру [ADDRESS] , фактичною загальною площею 50.5 кв.м. 24 червня 2014 року забудовником, ТОВ «Еверест плюс», було передано [PERSON] за Актом прийому-передачі квартиру [ADDRESS] до договору №131/І-У від 24 жовтня 2006 року про участь у Фонді фінансування будівництва (Акт прийому-передачі від 24.06.2014р.). Разом з тим, оскільки забудовник своєчасно не виконав своїх обов`язків щодо оформлення свідоцтва про право власності на передану йому квартиру, позивач, на пропозицію керівника відділу пo роботі з інвесторами самостійно здійснити реєстрацію права власності, отримав у забудовника пакет документів, необхідний для реєстрації в Державній реєстраційній Службі, в тому числі технічний паспорт, що підтверджується Актом прийому-передачі документів від 13.10.2014 року. Однак, остання неодноразово відмовляла [PERSON] в реєстрації права власності на квартиру у зв`язку з відсутністю поштової адреси у будинку, в якому розташовано квартиру (рішення №16788072 від 28 жовтня 2014 року, №17192770 від 13 листопада 2014 року, №20152062 від 20 березня 2015 року, №20891932 від 23 квітня 2015 року). При зверненні до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо присвоєння об`єкту нерухомості по [ADDRESS] а поштової адреси було отримано відповідь від 13.07.2015 р. №103-103/В-657-4761. 28.10.2016 року о 22:00 год. позивачу зателефонувала Голова правління ОСББ «Стародарницький» [PERSON] , яка повідомила позивача, що при підготовці до загальних зборів при запиті Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно виявилось, що власником квартири є [PERSON] , тобто інша особа. Із цього Витягу вбачається наступна інформація: «…реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1054149380366. Номер запису про право власності: 16886948. Дата, час державної реєстрації: 12.10.2016 р. в 12:57:33. Державний реєстратор: приватний нотаріус: Клименко Дмитро Борисович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, серія та номер: 0310/16-1, виданий 03.10.2016 р. видавник: сторони договору. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31854 508 від 13.10.2016 року в 11:50:36». Проте, позивач стверджує, що жодних документів щодо передачі, переуступки, продажу та інше не підписував та нікому не передавав, вищевказану квартиру не продавав. 31.l0.2016 року [PERSON] написав заяву в поліцію Дніпровського району щодо шахрайських дій осіб, які заволоділи квартирою по [ADDRESS] . На даний час ведеться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016100040015051, що підтверджується листом «Про розгляд заяви» від 30 листопада 2016 року. З аналогічними заявами про такі саме дії з боку [PERSON] , який, начебто, набув права на належну позивачу квартиру, звернулося декілька десятків осіб з будинку [ADDRESS] , забудовником яких також було ТОВ «Еверест плюс». Статтею 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права є визнання правочину недійсним. Таким чином, Позивач вважає, що перехід права власності на належну йому квартиру відбувся незаконно, за відсутності правових підстав, що призвело до порушення його прав, які підлягають захисту у судовому порядку. Інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва. Інші способи фінансування будівництва таких об`єктів визначаються виключно законами. Згідно Договору №131/І-Е про участь у Фонді фінансування будівництва, [PERSON] був інвестором об`єкта нерухомості однокімнатної квартири на 5-му поверсі 1 секції по [ADDRESS] ), а отже на дані правовідносини розповсюджується Закон України «Про інвестиційну діяльність» від 18.09.1991 року. За змістом ч. 2 ст. 5 Закону У країни «Про інвестиційну діяльність» у редакції станом на 24 жовтня 2006 року, інвестори - це суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. За ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України. Відповідно до статті 876 ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Відповідно до п.п. 2.1.1.2. Договору №131/І-Е про участь у фонді фінансування будівництва « … Після внесення Довірителем до ФФБ першої частини грошових коштів, закріпити за ним конкретний об`єкт інвестування та вилучити цей об`єкт з переліку об`єктів інвестування, що є у пропозиції управителя, для виключення можливості закріплення цього об`єкту за іншими Довірителями». Таким чином, виконання зобов`язань за інвестиційною угодою свідчить про вчинення дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об`єкт. Отже, приписами чинного законодавства Украйни визначено, що інвестор як вкладник матеріальних цінностей в об`єкт інвестування має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій. Розпорядження цими правами будь-ким, крім особи інвестора або без його згоди, порушує права інвестора та надає йому право заперечувати дійсність правочину, вчиненого із порушенням його прав на об`єкт інвестування на підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України. Так, згідно цієї норми, « … Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)». Водночас, положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Про незаконність договору 0310/16-1 купівлі-продажу майнових прав на квартиру, укладений 11.09.2016 року між ТОВ «Еверест плюс» та гр. [PERSON] свідчать, на думку позивача, наступні факти. Згідно договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, укладеного «...у відповідності до статті 656 ЦК України «03» жовтня 2016 року у місті Києві (далі - «Дата набрання чинності») між: ТОВ «Еверест плюс» в особі директора [PERSON] , що діє на підставі Статуту, з однієї сторони та [PERSON] . ….Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру в житловому будинку, будівництво якого незавершене і ведеться Продавцем за адресою: [ADDRESS] а та оплатити такі права в порядку і на умовах, визначених цим договором. Предметом цього Договору є майнові права на Об`єкт, які після прийняття Об`єкту інвестування в експлуатацію у встановленому законодавством порядку реалізуються Покупцем шляхом набуття права власності (володіння, користування та розпорядження) на Об`єкт та оформлення і реєстрації Покупцем відповідних правовстановлюючих документів». Зі змісту спірного договору вбачається, що його видавник несе обов`язки та надає гарантії з виконання будівництва будинку, хоча на момент укладення договору будівництво вже було завершено, про що свідчить навіть Акт прийому-передачі квартири № 13 від 24 червня 2014 року, виданого [PERSON] , в якому чітко зазначено «…квартира побудована згідно з існуючими будівельними нормами і відповідно до вимог договору №131/І-Е від 24 жовтня 2006 року, Додаткової угоди №1 від 24 червня 2014 року». Отже, 03 жовтня 2016 року іншій особі, яка не була інвестором з початку будівництва, продаються майнові права на квартиру, щодо якої ще 24 червня 2014 року було видано довідку №131/І-Е, якою підтверджується право позивача на отримання у власність на закріплений за ним об`єкт нерухомості, а саме квартири [NUMBER] . Крім того, 13 жовтня 2016 року ТОВ «Еверест плюс» передав позивачу оригінал Технічного паспорту на квартиру [NUMBER] від 23 травня 2014 року, що підтверджується відповідним Актом прийому-передачі та Технічним паспортом. Однак, разом зі спірним договором купівлі-продажу майнових прав для реєстрації відповідачами було надано технічний паспорт на ім`я [PERSON] , який було видано саме в день реєстрації правочину 03 жовтня 2016 року. Особа, яка підписала цей технічний паспорт як керівник ТОВ «Проектний дім», [PERSON] , не являлась його керівником з 07.10.2014 року, а станом на дату його підписання 03.10.2016 року керівником цієї установи була [PERSON] , яка і мала б підписувати цей документ. До того ж, дане підприємство з 2014 року перебуває на обліку в м. Дніпропетровськ, а тому отримати технічний паспорт 03.10.2016 року в Дніпропетровську і в той же день в Києві оформити оскаржувану реєстраційну дію відповідачі не могли б фізично. Разом з тим, [PERSON] на час підписання технічного паспорту від 03 жовтня 2016 року на ім`я позивача, була керівником ТОВ «АЛІ РІЕЛТІ», а не ТОВ «Проектний Дім», а її підпис, також як і підпис виконавця [PERSON] на технічних паспортах позивача та відповідача [PERSON] значно відрізняються, що можливо встановити навіть неозброєним оком. Опосередковано про незаконність оскаржуваних дій свідчить також невірне зазначення загальної площі квартири в Технічному паспорті, а саме 48,395 кв.м. замість 50.5 кв.м. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язуються прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Проте, з Інформаційної довідки не вбачається, що відповідачем [PERSON] були сплачені певні кошти за квартиру, оскільки не має посилання на довідку про повну оплату вартості квартири, передбаченої оскаржуваним договором. Тому, за відсутності наявних доказів проведення розрахунку за спірним правочином, позивач наполягає на недобросовісності відповідачів, що свідчить про невідповідність приписам ст. 655 ЦК Украйни спірного договору та наявність підстав для визнання такого правочину недійсним з огляду на приписи статей 203, 215 ЦК України. Позивачем було повністю здійснено інвестування суми коштів в розмірі 262067,48 грн., та суми в розмірі 11150,00 грн., тобто ним було вчинено дії спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги щодо переходу права власності на об`єкт будівництва або для набуття майнових прав на цей об`єкт. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-3129цс15. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦКУ право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до ст. 19 Закону 'України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», управитель ФФБ надає забудовнику перелік довірителів, які мають право отримати у власність закріплені за ними об`єкти інвестування, відповідно до отриманих довірителями від управителя майнових прав на ці об`єкти інвестування, і повідомляє кожного довірителя про введення об`єкта будівництва в експлуатацію, а на письмову вимогу довірителя надає йому копію відповідного акту. Отже, навіть за умови реєстрації права власності на новозбудоване майно за ТОВ «Еверест плюс» після введення житлового будинку в експлуатацію, останнє зобов`язано було передати спірне майно [PERSON] як належного власника майнових прав разом з відповідними документами. При цьому право розпорядження особи, яка оформила право власності на новостворене майно, в даному випадку ТОВ «Еверест плюс», було обтяжене майновими правами інвестора - [PERSON] , а відтак вказане майво незаконно відчужене іншій особі всупереч волевиявлення позивача. За приписами ст. ст.655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. З моменту підписання [PERSON] прийому-передачі квартири [ADDRESS] від 24 червня 2014 року, позивач набув право на здійснення подальшої реєстрації права власності на квартиру. За наведених вище обставин позивач вважає, що відповідач ТОВ «Еверест плюс» не набув право розпорядження спірною квартирою, у зв`язку з чим на час укладення спірного договору відповідач ТОВ «Еверест плюс» діяв в порушення вимог ст. 658 ЦК Украйни, що, у свою чергу, є підставою для визнання договору недійсним в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. За приписами ст.ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випаду, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та законом. Відповідно до п. 5 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року, до державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК України. При цьому, слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, осельки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої етапі 346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Відповідно до положення частини 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 526 ЦК України, заповзання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Згідно з ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами інвестицій, відповідно до законодавчих актів України. Відповідно до Додаткової угоди №1 до Договору №131/І-Е від 24 жовтня 2006 року, укладеної 24.06.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Уко-Капітал», об`єкт будівництва було введено в експлуатацію та відповідно до п. 1.9 вищевказаного договору Довірителю належать майнові права на об`єкт інвестування - квартиру [ADDRESS] . Таким чином, позивачем були вчинені всі дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва. Враховуючи наведене, оскільки спірна квартира незаконно була відчужена неправомочною особою у незаконний спосіб шляхом надання неправдивих відомостей та документів, сторона позивача вважає, що договір 0310/16-1 купівлі-продажу майнових прав на квартиру, укладений 03.10.2016 року між ТОВ «Еверест плюс» та гр. [PERSON] , також є недійсним, так як його укладання між відповідачами суперечить вимогам закону. Позивачем фактично оскаржується правомірність набуття третіми особами права власності на нерухоме майно, право на яке має набути саме позивач, а не фактичні адміністративно-управлінські функції державного реєстратора в особі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б. Верховним Судом України у Постанові від 14 червня 2016 року по справі №826/4858/15 зроблено висновок, що дана категорія спорів не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК. Згідно з ч. 8 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус судців» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Як зазначається в Листі Верховного суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України» від 01.04.2014, у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2 ст. 26 Закону України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 cт. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. Із іншої справи стороні позивача стало відомо, що Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б. припинив нотаріальну діяльність з 17.10.2017 р. та не є суб`єктом в сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим не має можливості скасовувати оскаржуваний запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08.11.2018 року по цивільній справі №755/8477/17). Частиною другою ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Згідно пункту 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року №3502/5, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає, зокрема, рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили. Таким чином,

Outcome: approved