Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

13 липня 2006 року ЗАТ (нині ПАТ) КБ «Приватбанк» уклало з [PERSON] договір, яким надало їй кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на суму 5000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком дії кредитного ліміту, що відповідав строку дії картки. 26 березня 2014 року банк звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому стверджує, що вона має заборгованість за кредитом в сумі 4568 грн. 67 коп. та за відсотками в сумі 14488 грн. 72 коп. Посилаючись на те, що за порушення строків платежів по будь-якому грошовому зобовязанню більш ніж на 120 днів позичальник повинен сплатити штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову, позивач просив стягнути з відповідачки 500 грн. штрафу (фіксована частина) і 952 грн. 87 коп. штрафу (процентна складова). Під час розгляду справи позивач зменшив розмір позовних вимог, просив стягнути з відповідачки лише 9931 грн. 09 коп. відсотків за період з 26 березня 2011 року по 26 березня 2014 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав змінені позовні вимоги і пояснив, що по даний час відповідачка користується кредитними коштами, тому повинна сплачувати 36% річних на суму неповернутого кредиту. На час звернення до суду в межах трирічного строку позовної давності це становить 9931 грн. 09 коп. Відповідачка позов не визнала і пояснила, що з осені 2008 року по осінь 2009 року, за її підрахунками, повністю розрахувалась за кредитом. В 2009 році її платіжна картка була заблокована, оскільки її строк дії закінчився в липні того року. У звязку з цим будь-які операції з кредитними коштами стали неможливі, відповідно, дія договору припинилась. Позивачка просила застосувати позовну давність і відмовити в позові. В позові належить відмовити з таких підстав. У відповідності з принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із заявою клієнта № SAMON34000008073188 від 13 липня 2006 року (а.с. 10), ЗАТ КБ «Приватбанк» надало [PERSON] кредитний ліміт в сумі 5000 грн. з базовою процентною ставкою 36% з розрахунку 360 днів у році зі строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії картки. Заборгованість за кредитом належало гасити щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. В позовній заяві стверджується, що заява відповідачки від 13 липня 2006 року складає договір про надання банківських послуг в сукупності з Умовами надання банківських послуг і Правилами користування платіжною карткою. Саме так з великої літери ці документи записані в заяві від 13 липня 2006 року. Документів, які становлять складову частину договору, суду не надано. Замість двох окремих документів (Умов надання банківських послуг і Правил користування платіжною карткою) суду надано один Умови і правила надання банківських послуг (а.с. 11-22). Посилання на цей документ в заяві від 13 липня 2006 року відсутні, тому суд вважає, що він не є складовою частиною договору. Крім того, відповідачка стверджувала, що під час укладення договору їй не надавався для ознайомлення документ, поданий з позовною заявою як складова частина кредитного договору. Наданий позивачем текст Умов і правил надання банківських послуг не містить підпису відповідачки. Відповідно, суду не надано належних і допустимих доказів того, що саме ці Умови розуміла відповідачка, підписуючи заяву позичальника, а також що вони в подальшому не змінювались. Таким чином, позивачем доведено лише ті обставини щодо умов надання кредиту, які викладено в заяві позичальника на а.с. 10. Згідно з цією завою, відповідачці було надано кредитну картку з номером 5457082908678431. Оглядом наданої відповідачкою платіжної картки з цим номером встановлено, що строк її дії закінчився в липні 2009 року. Сторони також визнали, що востаннє відповідачка сплатила за договором 18 вересня 2009 року (що зазначено і в розрахунку позовних вимог на а.с. 8). Відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність у спірних правовідносинах становить 3 роки. На підставі ст. 253 ЦК України перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Наведеними доказами підтверджується, що строк дії кредитного договору, у звязку з невиконанням якого заявлено позов, закінчився в липні 2009 року. З цього часу належить рахувати перебіг позовної давності щодо вимог про повернення кредиту. 18 вересня 2009 року внесенням платежу за договором відповідачка перервала перебіг позовної давності. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України з цієї дати заново почався перебіг 3-річного строку позовної давності; закінчився цей строк 18 вересня 2012 року. Оскільки відповідачка заявила про застосування позовної давності, на підставі ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. З урахуванням правих позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15 та від 22 жовтня 2014 року № 6-127 цс14,

Outcome: dismissed