Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

12 листопада 2019 року до Варвинського районного суду Чернігівської області надійшла вказана позовна заява. Провадження у справі відкрито 27 листопада 2019 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка за життя склала на її ім`я заповіт. Після смерті матері відкрилася спадщина, до складу якої входить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель та споруд, розташований за адресою: [ADDRESS] , та 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,1352 га, за тією ж адресою. Зазначене майно належало на праві спільної сумісної власності її батькам - подружжю [PERSON] та [PERSON] , проте єдиним титульним власником майна відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 02 червня 1962 року та державного акта на право власності на земельну ділянку від 12 грудня 2006 року був батько [PERSON] . Спадщину після смерті матері вона прийняла. Проте, коли звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері, отримала відмову через відсутність документів, що посвідчують право власності спадкодавця [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки. [INFO] помер її батько - [PERSON] . Після смерті батька спадщину за законом в установлений законом строк прийняли вона та її брат - відповідач [PERSON] . З урахуванням заяви про зміну предмета позову, на підставі ст. ст. 22, 28 КпШС України, ст. 60 СК України, ст. ст. 16, 368, 372, 1226, 1268 ЦК України, ст. 120 ЗК України просить визнати за нею в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та на 1/2 частку земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,1352 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . На виконання ухвали суду від 27 листопада 2019 року до суду надійшли спадкові справи до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 42-72) та померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 73-92). 18 грудня 2019 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, відповідно до якої позов визнає повністю (а.с. 93). 20 грудня 2019 року позивачка [PERSON] подала до суду заяву про зміну предмета позову разом з позовною заявою в новій редакції (а.с. 95, 96-99). Ухвалою від 23 грудня 2019 року відкладено підготовче провадження до 20 січня 2020 року та надано відповідачеві строк для надання відзиву на заяву про зміну предмета позову. Ухвалою суду від 20 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи на 03 лютого 2020 року. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала письмову заяву, в якій позов підтримала повністю та просила його задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] , з урахуванням заяви про зміну предмета позову, визнав у повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено та не оспорюється відповідачем [PERSON] , що позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , які одружилися 22 травня 1957 року , що підтверджується копіями її свідоцтва про народження, свідоцтва про укладення шлюбу та паспорта, а також свідоцтвом про одруження батьків (а.с. 8-9, 14, 25, 26). 02 червня 1962 року Виконкомом селищної Ради депутатів трудящих Варвинського району Чернігівської області на ім`я [PERSON] видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається з одного жилого будинку (а.с. 16). На підставі зазначеного свідоцтва право власності [PERSON] на будинок зареєстровано в БТІ; на підставі рішення Варвинської селищної ради від 26 квітня 1965 року змінено адресу з [ADDRESS], на [ADDRESS] ; станом на 10 вересня 2015 року за цією адресою знаходиться будинок з надвірними будівлями (а.с. 24). 07 липня 1989 року [PERSON] склала заповіт, яким заповідала позивачу [PERSON] належну їй 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). 12 грудня 2006 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку на території Варвинської селищної ради за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель (а.с. 17). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 11). Спадщину за заповітом після її смерті прийняла позивач [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи (а.с. 42-72). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 12). Після його смерті спадщину за законом прийняли позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи до майна померлого (а.с. 73-92). 08 листопада 2019 року позивач [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель та споруд, розташований за адресою: [ADDRESS] , та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,1352 га, за тією ж адресою. Проте нотаріус відмовив у видачі вказаних свідоцтв, оскільки титульним власником нерухомого майна був зареєстрований [PERSON] , а частка [PERSON] не була визначена у спільному сумісному майні подружжя (а.с. 15). У 1962 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), який був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Постановою від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок у період з 26 серпня 1948 року до 22 лютого 1988 року був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог законодавства. Крім того, титульне право власності [PERSON] на домоволодіння, яке розташовано в [ADDRESS] (з 26 квітня 1965 року на підставі рішення Варвинської селищної ради змінено адресу з [ADDRESS] на [ADDRESS] ), підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] (а.с. 16) та довідкою КП «Прилуцьке МБТІ» №2703 від 29 жовтня 2019 року(а.с. 24). Це узгоджується з положеннями Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка передбачала реєстрацію всіх будинків у бюро технічної інвентаризації місцевих органів виконавчої влади, зокрема на підставі свідоцтв про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих. Стаття 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР, який діяв у 1962 році, встановлювала, що майно, яке подружжя набуло працею в період зареєстрованого шлюбу, вважається належним обом на праві спільної власності. Розмір належної кожному з подружжя частки у випадку спору визначається судом. При цьому праця дружини з ведення домашнього господарства чи догляд за дітьми прирівнюються в правах на майно до праці чоловіка зі здобуття засобів до існування. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року №435-IV, який набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок виникло у 1962 році та продовжувало існувати після набрання чинності ЦК України (01 квітня 2004 року), то до зазначеного права застосовуються положення чинного ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин суд вважає встановленим, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки докази на підтвердження того, що він є особистою власністю [PERSON] , в матеріалах справи відсутні. Згідно зі ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Будь-які докази на підтвердження необхідності відступу від засади рівності часток [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на домоволодіння в матеріалах справи відсутні. Проаналізувавши наведені обставини та правові норми, суд дійшов висновку про наявність у позивачки [PERSON] права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. У п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду від 21 березня 2018 року у цивільній справі №686/9580/16-ц. Отже, позивачка [PERSON] , набувши в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку, на підставі вищевказаних норм набуває також і право на земельну ділянку пропорційно розміру її частки у праві власності на вказаний будинок, тобто на 1/2 частку земельної ділянки. За таких обставин позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved