Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

13.05.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить суду ухвалити рішення згідно якого визнати квартиру [ADDRESS] її особистою власністю . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те,що 11.09.1970 року уклала шлюб з відповідачем [PERSON]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.03.2017 року шлюб між ними розірвано , 17.04.2017 року рішення набрало законної сили. Під час шлюбу, а саме: 26.10.1999 року вона за особисті кошти придбала у свого батька квартиру [ADDRESS]. Дана квартира , хоча і придбана під час шлюбу з відповідачем, однак не є спільною сумісною власністю, а тому не підлягає розділу як спільне сумісне майно подружжя. Позивач у судове засідання не з'явилася , просила розглядати справу за її відсутністю та задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з'явився , надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю, позов визнав. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані , підлягають задоволенню , виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього судового розгляду , зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову , визнання позову відповідачем викладено в адресованій суду письмових заявах. І заяви приєднуються до справи. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.1970 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.03.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 17.04.2017 року рішення набрало законної сили. /а.с. 52-53/. Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.10.1999 року [PERSON] придбала за 2 000 грн. квартиру [ADDRESS]. /а.с.9-11/. Як зазначає у позовній заяві [PERSON] зазначену квартиру вона придбала за особисті кошти. Цей факт було визнано відповідачем. Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя, коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд приймає визнання відповідачем позову , що передбачено ст. 174 ЦПК України, оскільки таке визнання позову , не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved