Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

13.03.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати дійсним договір купівлі - продажу нерухомості, що знаходитися за адресою: [ADDRESS] , що був укладений 04 травня 1999 року між сторонами, посвідчений на Новомосковській товарній біржі за реєстраційним №119-499, та зареєстрований в Новомосковському районному Комунальному підприємстві «Новомосковське МБТІ» 13 травня 1999 року за реєстровим №60. Також позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок - А шл/бетон житловою площею 43,70 кв.м., загальною площею 62,50 кв.м., з надвірними побудовами та спорудами: сарай - Б.Д.Е., літню кухню - В., вбиральню - Г., колодязь - к, к1, помийну яму - я, огорожі 1-3, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 04 травня 1999 року відповідачем було передано у власність позивача нерухоме майно (житловий будинок - А шл/бетон житловою площею 43,70 кв.м., загальною площею 62,50 кв.м., з надвірними побудовами та спорудами: сарай - Б.Д.Е., літню кухню - В., вбиральню - Г., колодязь - к, к1, помийну яму - Я., огорожі 1-3, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ), а позивачем прийнято зазначене нерухоме майно та сплачено за нього грошову суму у розмірі 10938 грн. 04 травня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, означеними вище. Договір був посвідчений на Новомосковській товарній біржі за реєстраційним №119-499 та зареєстрований в Новомосковському районному Комунальному підприємстві «Новомосковське МБТІ» 13 травня 1999 року за реєстровим №60, відповідно до ч.2 ст.15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» (у редакції від 16.02.1993, що діяла на час укладення договору). Таким чином, позивач наполягає на тому, що має всі необхідні правовстановлюючі документи, які підтверджують її право власності на вищезазначену нерухомість, оскільки повністю виконала істотні умови договору купівлі - продажу нерухомості, сплатила за придбаний об`єкт нерухомості грошові кошти та фактично є власником об`єкту нерухомості з того моменту, однак зазначений вище договір не був нотаріально посвідчений між ними, оскільки співробітники біржі не повідомили про обов`язковість такого посвідчення, а самостійно передбачити недійсність договору сторони не мали можливості. На даний час позивач позбавлена можливості посвідчити договір нотаріально, тому звернулася до суду з означеним позовом. Ухвалою суду від 13 травня 2019 відкрите провадження у справі. Сторони в підготовче судове засідання не з`явилися, кожен окремо, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, представник позивача позов підтримала (а.с.25), відповідач позов визнала (а.с.24). Представники третіх осіб в судове засідання також не з`явилися, про час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи. На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку. Судом по справі встановлено, що 04 травня 1999 року позивач придбала у відповідача за ціною інвентаризаційної вартості житловий будинок - А шл/бетон житловою площею 43,70 кв.м., загальною площею 62,50 кв.м., з надвірними побудовами та спорудами: сарай - Б.Д.Е., літню кухню - В., вбиральню - Г., колодязь - к, к1, помийну яму - я, огорожі 1-3, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Договір між сторонами посвідчений на Новомосковській товарній біржі за реєстраційним №119-499 та зареєстрований в Новомосковському районному Комунальному підприємстві «Новомосковське МБТІ» 13 травня 1999 року за реєстровим №60, що стверджується поданою до суду копією договору купівлі - продажу нерухомості від 04.05.1999 року (а.с.7). Матеріали справи містять дані про наявність технічного паспорту на домоволодіння, у відповідності до якого власником домоволодіння за [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 8-9). Згідно домової книги та копії паспорта позивача остання з 26 вересня 1998 року зареєстрована у будинку [ADDRESS] (а.с. 5, 10-11). Так, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомості, сторони за договором, - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 2 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за ціною інвентаризаційної вартості, які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатила за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося. Поряд з цим, у відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, зважаючи на подану відповідачем заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття права власності позивачем на спірне нерухоме майно та добровільності визнання цих обставин відповідачем. Аналізуючи викладене, суд вважає за можливе визнати договір купівлі продажу нерухомості - дійсним та визнати за позивачем право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved