Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

14 липня 2020 року заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання родичів [PERSON] , а саме: її матері - [PERSON] та її бабусі - [PERSON] , в Україні, у [ADDRESS] в період з 12 квітня 1972 року по 03 грудня 1980 року, мотивуючи свої вимоги тим, що вона - громадянка Російської Федерації і для подання заяви про надання дозволу на імміграцію, отримання посвідки на проживання в Україні, заявнику необхідно встановити факт, що має юридичне значення. Заявник вказує, що попередньо за усною консультацією заявник зверталась до органів Державної міграційної служби України в Одеській області, але їй було роз`яснено, що міграційні органи не вповноважені встановлювати обставини щодо перебування родичів інших осіб певний час та території України та рекомендовано звернутись до суду. 24 липня 2020 року ухвалою суду за заявою [PERSON] відкрито провадження у цивільній справі № 947/19431/20. Розгляд справи призначено провести в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи. В судове засідання з`явився представник заявника [PERSON] адвокат Клєва А.А., який вимоги заявниці підтримав та просить задовольнити. Представник заінтересованої особи до суду не з`явився, надавши заяву про проведення розгляду справу за відсутності представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області. В заяві підтверджено одержання заінтересованою особою судових документів, заперечень проти задоволення вимог [PERSON] не міститься (вхід. № ЕП-9428/20 від 14.08.2020). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Як встановлено у ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову. Суд, заслухавши представника заявника, дослідивши наявні у справи докази, зважаючи на відсутність заперечень заінтересованої особи проти задоволення заяви [PERSON] , підстав для відмови у задоволенні вимог заявниці не встановив. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заявник зазначає, що є громадянкою Російської Федерації, проживає у нещодавно придбаній квартирі у Київському районі м. Одеси разом із своїм чоловіком [PERSON] , який є громадянином Республіки Білорусь. Ці факти підтверджуються: паспортом Російської Федерації [PERSON] № [NUMBER], виданий УФМС 284 від 24.11.2016 (а.с. 4-5); карткою платника податків на ім`я [PERSON] за № [NUMBER] , виданою Головним Управлінням ДФС в Одеській області від 22.05.2019 року (а.с. 6); свідоцтвом про укладення шлюбу, [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] , громадянин Республіки Білорусь, уклав шлюб з [PERSON] , громадянкою Росії, 15.08.2015 року, актовий запис № 178, виданий Відділом ЗАЦС Хостинського району міста-курорту Сочі управління ЗАЦС Краснодарського краю Російської Федерації (а.с. 7-8); договором купівлі-продажу від 27.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитонюк Т.А., відповідно до якого громадянин України [PERSON] передав у власність громадянину Республіки Білорусь [PERSON] квартиру під [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі № 1721 (а.с. 9-12); витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.08.2019, відновідно до якого: [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 13); довідкою за місцем вимоги від 06.07.2020 року за вих. № 28, виданою головою правління ОСББ «Лари», відповідно до якої [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності разом з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). Відповідно до свідоцтва про народження, запис № 124, виданого 19.04.1978 року за підписом Завідуючого відділом (бюро) записів актів громадянського стану, завіреним печаткою Виконавчим комітетом Слободської районної ради депутатів трудящих Кіровської області, Бюро записів актів громадянського стану, серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18-19). Довідка про укладення шлюбу № 46 від 05.06.2019 року, видана Шабалінським підрозділом Котельницького міжрайонного відділу ЗАЦС Міністерства юстиції Кіровської області (Мінюст Кіровської області) Російської Федерації, підтверджує зміну прізвища матері заявниці з « [PERSON] » на « [PERSON] при укладенні шлюбу з [PERSON] (а.с. 15-17). Як вбачається з свідоцтва про народження, запис № 61, виданого 23 липня 1993 року, завідуючим відділом (бюро) записів актів громадянського стану, завіреного печаткою Вахрушівської селищної ради народних депутатів Слободського району Кіровської області, серії [NUMBER] , [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с. 20-21). Відповідно до довідки за вихід. № 682, виданої за місцем вимоги Дільницею № 3 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс» «Фонтанський» на ім`я [PERSON] , [INFO]., вона дійсно була прописана та проживала у [ADDRESS] разом зі своєю донькою [PERSON] , [INFO] , з 12.04.1972 року по 03.12.1980 рік (а.с. 22). З облікової картки № 369 вбачається, що [PERSON] , [INFO]., та [PERSON] , [INFO]. мали особовий рахунок за № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] (а.с. 23). Згідно картки прописки [PERSON] , [INFO] разом зі своєю дочкою [PERSON] , [INFO] , були зареєстровані за адресою [ADDRESS] з 12.04.1972 року по 03.12.1980 рік (а.с. 24). У відповідності до статей 76, 89 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як роз`яснено у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до статі 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд дійшов висновку, що відмова заявнику [PERSON] в судовому захисті, в даному випадку, суперечила б завданню цивільного судочинства та не відповідала б конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене (пункти 1,2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року №9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи. У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надати заявниці [PERSON] можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Предметом розгляду заяви [PERSON] є встановлення факту, необхідного заявниці для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. У відповідності до статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Докази, які б спростовували факти, про які зазначає судом не встановлені. Приймаючи до уваги те, що встановлення факту проживання родичів має для заявниці юридичне значення, наявність доказів на підтвердження факту проживання, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved