Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

14.03.2019 р. до Київського районного суду м.Харкова надійшла вказана позовна заява, яка підписана представником позивача адвокатом АО «ЯСТРЄБОВА, КУЗЬМІН І ПАРТНЕРИ» Аніщеко К.М., в якій позивач просить зняти арешт з усього рухомого та нерухомого майна [PERSON] , який було накладено Постановою від 23.06.2015 року, у виконавчому провадженні №47672336, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою І.М. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 30 жовтня 2014 р. Київським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення по справі №640/12585/14-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №800003617 від 11.04.2008 р. у розмірі 31157461,99 (тридцять один мільйон сто п`ятдесят сім тисяч чотириста шістдесят одна грн. 99 коп.)грн. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2014 р. набуло законної сили 16.03.2015 р.. Виконавчий лист по справі було направлено на примусове виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. 23.06.2015 р. державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до даної постанови, державним виконавцем було накладено арешт на все майно що належить [PERSON] . Проте, 13.12.2017 р. Апеляцій суд Харківської області ухвалив рішення по справі №640/12585/14-ц за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2014 р., яким апеляційну скаргу задовольнив частково, та скасував рішення Київського районного суду м.Харкова від 30.10.2014 р. Таким чином підстави для існування арешту на все майно позивача відсутні, оскільки рішення на підставі якого арешт було накладено, на сьогоднішній скасовано. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно ч.1 ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 18.03.2019 р. вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, представник позивача подала до канцелярії суду клопотання про проведення судового засідання без участі позивача та його представника, позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, проти заочного рішення не заперечувала (а.с.37). Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином (а.с.27, 36), причин неявки в судові засідання представник відповідача не повідомив, відзив на позов до суду не подано. Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ухвали суду від 21.05.2019 р., враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовFязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 30 жовтня 2014 р. Київським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення по справі №640/12585/14-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №800003617 від 11.04.2008 р. у розмірі 31157461,99 (тридцять один мільйон сто п`ятдесят сім тисяч чотириста шістдесят одна грн. 99 коп.) грн., яка складається з:заборгованості за кредитом в розмірі 5271577,95 грн.; заборгованості за відсотками в розмірі 3363050,03 грн. (за період з 11.08.2010 р. по 14.07.2014 р.);пені в розмірі 22522834,01 грн. (за період з 11.03.2011 р. по 14.07.2014 р.), а також про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , з кожного, на користь банку сплаченого останнім судового збору в розмірі 1827,00грн. (а.с.13-14). Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2014 р. набуло законної сили 16 березня 2015 р. Виконавчий лист по справі було направлено на примусове виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. 26.05.2015 р., державним виконавцем Іванютою Іваном Миколайовичем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, було відкрито виконавче провадження №47672336, про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» за договором №800003617 від 11.04.2008 р. заборгованості за кредитом у розмірі 5 271 577,95 грн., за відсотками у розмірі 3 3363 050,03 грн., пеню 22 522 834,01 грн., а всього 31 157 461, 99 грн. (а.с.11). 23.06.2015 р. державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до даної постанови, державним виконавцем було накладено арешт на все майно що належить [PERSON] (а.с.12). 01.09.2017 р. Апеляційний суд Харківської області відкрив провадження по справі №640/12585/14 за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Київського районного суду м.Харкова від 30.10.2014 р. по цивільній справі ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Зазначеною ухвалою суду [PERSON] було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Київського районного суду м.Харкова від 30.10.2014 р.. 13.12.2017 р. Апеляцій суд Харківської області ухвалив рішення по справі №640/12585/14-ц за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2014 р., яким апеляційну скаргу задовольнив частково, а саме суд вирішив: скасувати рішення Київського районного суду м.Харкова від 30.10.2014 р. в частині стягнення 5271577,95 грн., відмовивши у задоволені позову ПАТ «Альфа-Банк» в цій частині. В іншій частині рішення Київського районного суду м.Харкова від 30.10.2014 р. - змінити. Зменшити розмір солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ « Альфа-Банк» :процентів - до розміру 2 283 705, 99 грн., пені - до 11 501 267,88 грн. В іншій частині, що стосується стягнення сплаченого судового збору, рішення районного суду залишити без змін (а.с.15-17). У 2018 році представником [PERSON] було надіслано адвокатські запити до Київського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (за місцем реєстрації [PERSON]) та Департаменту державної виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень в який просив повідомити чи перебувають на виконанні у відділах виконавчі провадження про стягнення грошових коштів з [PERSON] . 21.02.2018 р. з Київського відділу державної виконавчої служби надійшла відповідь №5110 від 16.02.2018 р. на адвокатський запит, в якій зазначається, що згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень у Київському відділі державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] сум боргу на користь ПАТ «Альфа-Банк» на виконанні не перебувають (а.с.7). 11.05.2018 р. на адресу представника [PERSON] було надійшла відповідь на адвокатський запит з Департаменту державної виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень №12860-33-18, і якій зазначається, що 26.05.2015 року було відкрито виконавче провадження №47672336 з виконання виконавчого листа №640/12585/14 виданого Київським районним судом м.Харкова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-банк суми боргу (а.с.8). 04.01.2016 р. державним виконавцем повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції Закону від 21.04.1999 р.) « …у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Окрім того, в листі №12860-33-18, було зазначено, що згідно ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, у разі надходження відповідного рішення суду державним виконавцем будуть вчинені виконавчі дії у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Також, 19.02.2019 р. на адресу представника [PERSON] надійшов лист із Міністерства Юстиції України в якій зазначається, що згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження за параметрами пошуку, встановлено, що виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] на виконанні в органах та осіб,які здійснюють примусове виконання рішень і рішень інших органів на даний час не перебувають. Таким чином, на виконанні у Київського відділу державної виконавчої служби та у Департаменті державної виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень не перебувають виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» грошових коштів. Разом з тим, відповідно до Витягу з Державного реєстру рухомого майна №58394687 від 14.02.2019 р. на все рухоме майно накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №47672336 від 23.06.2015 р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України Іванютою Іваном Миколайовичем. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арештів позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Згідно із ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч. 1,2,3 ст .60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Заступником директора Департаменту начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заявнику було відмовлено у знятті арешту . Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а підстав для продовження обтяження на майно не вбачається, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Зважаючи на те, що згідно відповіді, яка надійшла з Департаменту державної виконавчої служби ВПВР Міністерства юстиції України виконавчих документів про стягнення з [PERSON] на виконанні у Департаменті державної виконавчої служби ВПВР Міністерства юстиції України не перебуває, а тому продовження арешту майна перешкоджає [PERSON] в реалізації його прав власника. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved