Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

13.02.2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, зазначаючи, що йому на підставі рішення Саханської сільської ради Новоазовського району від 21.12.2001 року №ІІІ/20-239 було видано державний акт серії ІІ-ДН №008784 на право власності на земельну ділянку площею 4,57 га, яка розташована на території [ADDRESS], для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Він, позивач, знав, що раніше, з 2000 року , ПАТ «ММК ім.. Ілліча» користувався земельною ділянкою на підставі договору оренди земельного паю . Але після отримання ним, позивачем, державного акту на право власності на земельну ділянку та виділення земельної ділянки в натурі, він ніяких договорів оренди з відповідачем не підписував. В 2012 році він вирішив самостійно зайнятись сільськогосподарським виробництвом на своїй земельній ділянці, про що повідомив в усній формі представнику відповідача. На це йому повідомили, що користуватися своєю земельною ділянкою він не може, так як відповідач користується нею на підставі договору оренди земельної ділянки . Після того йому надали один екземпляр договору оренди землі №277 , підписаного нібито сторонами 01.12.2006 року та зареєстрованого в Новоазовському ДП «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України з земельних ресурсів». Після звернення до відповідача у жовтні 2012 року з письмовою заявою про розірвання договору оренди , йому стало відомо, що договір оренди підписано не ним. У зв'язку з цим просив визнати недійсним договір оренди землі №277 від 01.12.2006 року, укладений між ним та Дочірнім підприємством «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», зареєстрований 18.01.2008 року за №040816400031 у Новоазовському РВ ДРФ ДП « Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по Земельним ресурсам». Представник позивача, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав та додав, що про те, що між [PERSON] та відповідачем укладений договір оренди землі 01.12.2006 року, позивач дізнався у жовтні 2012 року, отримавши екземпляр договору. Вважав, що орендну плату від відповідача отримує за договором оренди земельної частки( паю). Просив позовні вимоги позивача задовольнити та стягнути судові витрати у справі. Представник відповідача, Завізной М.О., в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог , вказуючи, що спірний договір між сторонами було укладено у письмовій формі з погодженням усіх наявних істотних умов . Позивач на момент укладання договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямовано на укладення договору. Договір сторонами сумлінно виконується, позивач отримує орендну плату. Договір було зареєстровано у встановленому порядку 18.01.2008 року у Новоазовському РВ ДРФ ДП « Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по Земельним ресурсам». Крім того, позивач працював у структурному підрозділі відповідача, агроцеху № 5, до 31.07.2009 року на посаді бригадира тракторно - рільничої бригади, тому мав всі можливості дізнатися про умови договору ще у 2008 році. Відповідно до ст. 147 ПЦК України висновок експерта для суду не є обов*язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 121 цього Кодексу. Також представник відповідача просив суд застосувати , встановлений ст. 257 ЦК України, строк позовної давності і відмовити позивачеві у задоволені позовних вимог. Суд, вислухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON]В на підставі державного акту серії ІІ-ДН №008784 на право власності на земельну, яка розташована на території [ADDRESS], для ведення товарного сільськогосподарського виробництва є власником земельної ділянки площею 4,57 га( а.с. 12). З копії договору оренди землі № 277 від01.12.2006 року вбачається, що між сторонами по справі був укладений у письмовій формі договір оренди земельної ділянки, за умовами якої орендодавець [PERSON] передав орендарю , ДП «Ілліч Арго- Донбас» належну йому земельну ділянку площею 4, 57 га ( а.с. 9, 10). Відповідно до ст. 1 закону України « Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною для проведення підприємницької та інших видів діяльності. З висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи № 4355/02/4356/03 від 23.12.2013 року вбачається, що підпис в рядку «підпис» в графі «Орендодавець» в трьох примірниках договору оренди землі №277 від 01.12.2006 року виконані не [PERSON], а іншою особою ( а.с. 93-100). Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі», договір оренди підлягає державній реєстрації й на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 Земельного Кодексу України та ст. 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України і пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з наступними змінами, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Як встановлено судом, спірний договір був зареєстрований у Новоазовському РВ ДРФ ДП « Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по Земельним ресурсам» за № за №040816400031. Отже, з аналізу наведеного випливає висновок, що спірний договір оренди земельної ділянки є вчиненим, оскільки він підписаний обома сторонами. Тому, враховуючи роз*яснення, що містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», цей договір може бути визнаний судом недійсним, оскільки в судовому засіданні встановлено, що волевиявлення позивача на укладання цього договору з відповідачем не було, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи № 4355/02/4356/03 від 23.12.2013 року. Таким чином, суд приходить до висновку про визнання спірного договору недійсним на підставі ст. 203 ЦК України. Слід зазначити, що суд критично ставиться щодо заяви представника відповідача щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до роз*ясень, що містяться у п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини апершої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, повинні довести ті обставини , на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень і користуються рівними правами щодо подання доказів. Доказування не може грунтурватися на припущеннях. Отже, суд вважає, що відповідачем не доведено, що позивач ознайомився або міг ознайомитись з текстом спірного договору у момент його підписання або у 2008 році у зв*язку з тим, що працював у структурному підрозділі відповідача. Навпаки, позивачем доведено, що він отримав копію спірного договору лише у жовтні 2012 року. Ця обставина не заперечується і представником відповідача. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 114,70 гривень та витрати по проведенню почеркознавчих експертиз у розмірі 2736, 48 гривень ( 1836,00 + 900,48 ). На користь держави з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 128, 90 грн., оскільки на час ухвалення рішення судовий збір відповідно до Закону україни «Про судовий збір» становить 243, 60 грн.( 243, 60 - 114, 70).

Outcome: approved