Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

14 квітня 2015 року до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернулася [PERSON] з вказаним позовом в якому зазначила, що з 07 грудня 2004 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який має від попереднього шлюбу сина - [PERSON] 20 липня 2012 року вона разом з [PERSON] купили квартиру за 85 000 доларів США яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Набувачами вказаної квартири за укладеним договором купівлі-продажу є її чоловік - [PERSON] та його син - [PERSON] кожний по ? частині відповідно. Вона, як дружина [PERSON] надала 20 липня 2012 року нотаріально посвідчену згоду на набуття у спільну сумісну власність подружжя ? частини вищевказаної квартири. Зазначила, що у неї з чоловіком була домовленість, що вищевказану ? частину квартири вони дарують повнолітньому сину чоловіка - [PERSON], та після цього протягом двох років вони купують та дарують квартиру [PERSON] - сину від її першого шлюбу. Згідно вищевказаної домовленості ? частину квартири [ADDRESS], що належала на їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя вони подарували [PERSON], про що був укладений [PERSON] 20.07.20-12 року відповідний договір дарування. Вказала, що [PERSON] свої зобов'язання не виконав, відмовляється від їх угоди. 21 грудня 2014 року побив її у присутності свідка, став створювати умови, що унеможливлювали її проживання у спільному будинку, а в січні 2015 року вигнав її з цього будинку та став погрожувати фізичною розправою. Крім того, [PERSON] на даний час пожав заяву до Новокаховського міського суду Херсонської області про встановлення режиму окремого проживання подружжя. Таким чином вказує, що відповідачі ввели її в оману з метою збагачення. З цього приводу вона звернулася до Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області з заявою про шахрайські дії з сторони її чоловіка та на даний час відбувається розслідування її заяви. На підставі викладеного, посилаючись на положення ст.230 ЦК України, ст.ст. 69, 70 СК України просить визнати недійсним договір дарування від 20.07.2012 року ? частини квартири [NUMBER], яка розташована у [ADDRESS], який був укладений між [PERSON] як дарувальником та [PERSON], як обдарованим; розподілити спільне майно подружжя на вищевказану ? частину спірної квартири між нею та [PERSON] у рівних частках; визнати за нею право власності на ? частину квартири [NUMBER], яка розташована у [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Пояснила суду, що 07 грудня 2004 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] Перед укладенням шлюбу вона пояснила [PERSON], що у неї є син від першого шлюбу - [PERSON], та що вона зобов'язана надати йому освіту та забезпечити квартирою. [PERSON] пояснив, що у нього також є діти від першого шлюбу, та що вони нададуть всім їх дітям і освіту та забезпечать кожного житлом, про що дав слово. При цьому [PERSON] наполягав на тому, аби вона перестала працювати та вела домогосподарство. По відношенню до своїх дітей [PERSON] виконав обіцянку, а коли настав час виконувати цю обіцянку стосовно її сина - став створювати умови, за якими їх спільне життя стало неможливим. Так, у 2011 році [PERSON], сину [PERSON], у м. Хмельницькому по вул. Мира була куплена двокімнатна квартира. Оскільки квартира була у поганому стані то вони всі разом (чоловік, вона та [PERSON].) вирішили купити [PERSON] трикімнатну квартиру у м. Хмельницькому. При цьому частину квартири [PERSON] купив за кошти, від продажу своєї квартири по вул. Миру, а решту вартості вони купили за власні кошти. 20.07.2012 року був укладений договір купівлі-продажу [ADDRESS], за яким 1/2 частина була оформлена на [PERSON], а інша ? частина - на [PERSON] В цей же день [PERSON] оформив договір дарування цієї половини квартири на [PERSON] Вказані договори купівлі-продажу та дарування були посвідчені нотаріально, та вона давала відповідні згоди на купівлю чоловіком частина спірної квартири та на її дарування. Також пояснила, що на час коли вона надавала згоду на дарування спірної частини квартири, вона вважала, що її чоловік виконає стосовно її сина обіцянку, та причин не довіряти чоловікові і неї на той час не було. Після цього у 2013 році їх стосунки з чоловіком стали погіршуватися: останній став вимагати у неї розлучення, створював перешкоди у проживанні у їх спільному будинку у м. Нова Каховка (відключав газ, світло і її кімнаті); між ними стали виникати сварки, під час однієї з яких 21.12.2014 року чоловік вдарив її та заперечив будь-які домовленості між ними щодо забезпечення її сина квартирою. Крім того [PERSON] на даний час подав до суду заяву про встановлення між ними режиму окремого проживання подружжя. Таким чином вважає, що зі сторони її чоловіка був вчинений обман, який ніколи не думав виконувати свої обіцянки щодо забезпечення її сина житлом. Представник позивача [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що дійсно [PERSON] з 2004 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. 20 липня 2012 року [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за яким останній, зі згоди своєї дружини (позивачки) набув у власність ? частину квартири [ADDRESS]. Визнав та не заперечував, що вказана частина спірної кватири була набута у спільну власність подружжя. У цей же день з добровільної згоди [PERSON] вказану ? частину спірної квартири [PERSON] подарував своєму сину - [PERSON] зазначив, що договір дарування може бути оскаржений лише його сторонами, а оскільки [PERSON] не є стороною оспорюваного правочину, то відповідно вона не є належним позивачем у даній справі. Крім того, строк оспорювання договору дарування визначений законодавством у 1 рік, який обчислюється з дати його укладення. Позивачка звернулася до суду лише у квітні 2015 року тобто з пропуском строку позовної давності. За таких обставин просив суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог та відмовити у задоволенні позову. При цьому зазначив, що жодних домовленостей між [PERSON] та [PERSON] стосовно того, що протягом двох років з часу дарування [PERSON] спірної частини квартири, [PERSON] зобов'язується придбати та подарувати [PERSON] житло не було. Відповідач [PERSON] позов не визнав, заперечив проти його задоволення. Суду пояснив, що [PERSON] є його рідним батьком. [PERSON] є дружиною батька, між якими у 2004 році був укладений шлюб. 20 липня 2012 року був укладений договір купівлі продажу квартири [ADDRESS]. За вказаним договором купівлі-продажу він придбав ? частину цієї квартири, а іншу половину - його батько [PERSON] В цей же день його батько подарував свою половину квартири йому. Зазначив, що такий порядок був обговорений завчасно з батьком: половину квартири він придбав за гроші, від продажу належної йому квартири, а іншу половину пообіцяв подарувати йому батько. Про вказану домовленість знала і [PERSON] та вони разом шукали квартиру для купівлі у м. Хмельницькому. При укладенні договору купівлі-продажу та договору дарування [PERSON] була присутня у нотаріуса та надавала добровільну згоду на укладення таких договорів. Також зазначив, що жодних умов при наданні своєї згоди при даруванні спірної частки квартири [PERSON] не заявляла та обов'язків щодо придбання у майбутньому [PERSON] сину позивачки квартири не було. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, допитавши свідків, суд при приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. В судовому засіданні встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 07 грудня 2004 року у відділі РАЦС Новокаховського міського управління юстиції Херсонської області, що підтверджено представленим свідоцтвом про одруження. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив суду, що позивач є його матір'ю, [PERSON] - є його вітчимом, а [PERSON] - сином вітчима. У 2004 році його мати зареєструвала шлюб з [PERSON] На час укладення шлюбу мати працювала та за ініціативи [PERSON] вона пішла з роботи. При цьому йому відомо зі слів матері, що мати погодилася кинути роботу лише за обіцянки [PERSON] забезпечити дітей (в тому числі і його) житлом та допомоги у здобутті освіти. Коли син [PERSON] - [PERSON] подорослішав йому купили квартиру у м. Хмельницькому. У 2012 році виникла необхідність у купівлі [PERSON] більшої квартири. Пошуками відповідних варіантів займалися [PERSON] та його мати - [PERSON], яка приїздила у м. Хмельницький. Потім, коли був знайдений відповідний варіант, мати та [PERSON] приїхали у Нову Каховку та домовилися, що [PERSON] допоможуть купити цю квартиру, а саме [PERSON] купить її половину, а потім подарує її [PERSON]. При цьому між його матір'ю та [PERSON] була домовленість, що вони дарують цю половину спірної квартири [PERSON], за умови, що [PERSON] купить квартиру і йому - [PERSON] Потім вони всі поїхали у м. Хмельницький та оформили необхідні договори. На той час недовіряти словам [PERSON] підстав не було. У 2014 році його мобілізували, а коли він повернувся (березень 2015 року) дізнався, що [PERSON] вигнав його матір з будинку у Новій Каховці, в якому вони проживали. Також пояснив, що письмового договору між [PERSON] та [PERSON] з приводу того, що перша дає згоду на дарування частки квартири [PERSON], а останній зобов'язується за це придбати йому ([PERSON].) у майбутньому квартиру не було. 20 липня 2012 року між [PERSON], як продавцем, з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON], як покупцями, з іншої був укладений договір купівлі-продажу, за яким останні придбали у спільну часткову власність кожний по ? частині відповідно, кварти ру [ADDRESS]. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Поліщук Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1390. Право власності [PERSON] та [PERSON] на ? частини вказаної квартири було зареєстровано у державному реєстрі, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав Хмельницького БТІ від 20.07.2012 року. Також встановлено, що при укладенні [PERSON] вказаного договору купівлі-продажу була отримана добровільна згода його дружини - [PERSON] на вчинення вказаного правочину, яка була посвідчена вищевказаним приватним нотаріусом та зареєстрована у реєстрі за №1389. Відповідно до приписів ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже слід дійти висновку, що з часу укладення [PERSON] 20.07.2012 року договору купівлі-продажу ? частини спірної квартири та державної реєстрації права власності на неї, вищевказане майно, відповідно до ст.60 СК України перейшло у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON], як подружжя. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно приписів частин першої-третьої ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК ( 435-15 ) до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Як встановлено, 20 липня 2012 року [PERSON] уклав договір дарування, за яким належну йому ? частину квартири [NUMBER], яка розташована у [ADDRESS] подарував [PERSON] Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1400. Право власності на подаровану ? частину вказаної квартири [PERSON] зареєстрував у державному реєстрі прав 20.07.2012 року, що підтверджено витягом про державну реєстрацію прав Хмельницького БТІ. При цьому, згідно оглянутої в судовому засіданні нотаріальної справи щодо посвідчення вказаного договору дарування встановлено, що [PERSON], як дружина [PERSON] (дарувальника) надала свою згоду на укладення вказаного договору дарування, про що склала відповідну письмову заяву, яка була посвідчена нотаріально (зареєстрована у реєстрі за № 1395). Вказану обставину, надання добровільної згоди на укладення [PERSON] договору дарування від 20.07.2012 року спірної частки квартири [ADDRESS], що була нотаріально посвідчена позивач [PERSON] в судовому засіданні по суті своїх пояснень визнала та не оспорювала. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Частиною першою ст.718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно частини другої ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже з урахуванням встановлених обставин (укладення договору дарування у письмовій формі, його нотаріального посвідчення, наявності письмової та нотаріально посвідченої згоди позивачки, як співвласниці спірного майна, щодо розпорядження цим майном іншим його співвласником - [PERSON] (укладення договору дарування)) та виходячи із вищенаведених положень Сімейного та Цивільного Кодексу та роз'яснень ППВСУ №9 від 06.11.2009 року слід дійти висновку, що оспорюваний договір дарування ? частини квартири [NUMBER] у [ADDRESS] вчинений у відповідності до норм діючого законодавства та підстав для визнання його недійсним з матеріалів справи не вбачається. Щодо посилань позивачки на положення ст.230 ЦК України, як на підстави визнання оспорюваного договору дарування недійсним, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно роз'яснень, які містяться у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.10.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. З огляду на викладене та враховуючи, що договір дарування за своєю суттю є одностороннім правочином, він не може бути визнаний недійсним на підставі ст.230 ЦК України. За таких обставин посилання позивача та її представника на розгляд Новокаховським міським судом Херсонської області справи за заявою [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя; проведення Хмельницьким МВ УВС України досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке було внесено до ЄРДР за № 12015240010002585 за її заявою стосовно вчинення [PERSON] шахрайських дій внаслідок яких останній заволодів її коштами у сумі 21 250 доларів США, за попередньою кваліфікацією за ч.3 ст.190 КК України; проведення Новокаховським МВ УМВС України в Херсонській області досудового розслідування у кримінальних провадження, яке було внесено до ЄРДР за № 12015230070000748 щодо заволодіння [PERSON] внаслідок шахрайських дій належним майном [PERSON] на загальну суму 44 000 гривень, тобто за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, та яке було внесено до ЄРДР за № 12013230070002167 щодо вчинення [PERSON] погроз фізичною розправо та вбивством своїй дружині [PERSON], тобто за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, як на доказ вчиненого обману при отриманні згоди від неї на укладення оспорюваного договору дарування, не можуть бути прийняті до уваги, як підстава для визнання оспорюваного договору недійсним. З цих же мотивів суд не приймає до уваги і свідчення свідка [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed