Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

14 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди та зазначав, що між [PERSON] акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі [PERSON] «СК «ВУСО») та [PERSON] укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 1009015-02-05-12 від 02 жовтня 2013 року автомобіля «Geely CK», державний номер [NUMBER]. 12 вересня 2014 року о 18.20 год. в м. Маріуполі по вул. Набережній з вини [PERSON], який керував автомобілем «Geely MR», державний номер [NUMBER], сталося зіткнення з автомобілем «Geely CK», державний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 вересня 2014року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 340 грн. Відповідно до рахунку-фактури № СФ-0000567 від 07 жовтня 2014 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, який належить [PERSON], складає 34 183,68 гривень. Відповідно до п. 11.6 договору відшкодовано витрати на евакуацію пошкодженого транспортного засобу в розмірі 350,00 грн. 22 жовтня 2014 року страховиком складено страховий акт № 4233-02 щодо виплати страхового відшкодування в розмірі 34 533,68 грн. Факт зазначеної виплати підтверджується платіжним дорученням № 12030 від 22 жовтня 2014року та № 12029 від 22 жовтня 2014 року. Відповідно до витягу з ЄЦБД МТСБУ цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент настання страхової події застрахована в АТ «УОСК» за договором обовязкового страхування № АС/9688434. [PERSON] відшкодовано [PERSON] «СК «ВУСО» суму безумовної франшизи у розмірі 1 000грн. В процесі страхового розслідування АТ «УОСК» встановлено, що автомобіль «Geely MR», державний номер [NUMBER] застраховано також за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в Страховому товаристві з додатковою відповідальністю «Гарантія» (далі СТзДВ «Гарантія»), у звязку з чим АТ «УОСК» визнано поліс № АС/9688434 нікчемним. Позивач в порядку ст. 1166, 1187 ЦК України просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь суму завданої майнової шкоди в розмірі 33 533,68грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 218,00 грн. Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] «СК «ВУСО» до [PERSON] про відшкодування шкоди відмовлено. В апеляціній скарзі позивач [PERSON] «СК «ВУСО», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невірне визначення характеру правовідносин, що склалися між сторонами, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення суду без змін. Представник позивача [PERSON] «СК «ВУСО» та третьої особи СТзДВ «Гарантія» в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення повістки про явку до суду 06 червня 2017 року (форма № 119). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Суд під час розгляду справи встановив, що 02 жовтня 2013 року між [PERSON] «СК «ВУСО» і [PERSON] укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, відповідно до умов якого позивач зобовязався компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки автомобіля «Geely CK», державний номер [NUMBER], його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. 12 вересня 2014 року о 18.20 год. в м. Маріуполі по вул. Набережній сталася ДТП за участю автомобіля «Geely CK» під керуванням [PERSON] й автомобіля «Geely MR» під керуванням [PERSON] Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 вересня 2014року [PERSON] визнано винним у скоєнні цього ДТП. [PERSON] «СК «ВУСО» на підставі рахунку-фактури № СФ-0000567 від 07 жовтня 2014 року склало страховий акт від 22 жовтня 2014 року та розрахунок страхового відшкодування до нього, після чого здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 34 533,68 грн. [PERSON] відшкодовано [PERSON] «СК «ВУСО» суму безумовної франшизи у розмірі 1 000грн. Автомобіль марки «Geely MR», яким керував [PERSON], був застрахований у СТзДВ «Гарантія», яке позбавлено права укладати договори страхування з 02 червня 2014 року. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з 14 вересня 2016 року СТзДВ «Гарантія» перебуває у стані припинення на підставі судового рішення про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури від 06 вересня 2016 року. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] «СК «ВУСО» до [PERSON] про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Проте з такими висновками суду не можна погодитись з огляду на наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України. Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 23 грудня 2015 року по справі № 6-2587цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Оскільки суд встановив вину відповідача [PERSON] у скоєні ДТП та факт сплати [PERSON] «СК «ВУСО» суми страхового відшкодування, то вимоги позивача до [PERSON] про відшкодування шкоди в розмірі 33 533,68 грн є обґрунтованими. З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на загальних положенням про відшкодування шкоди (ст. 1166, 1187 ЦК України), а тому відповідно до положень ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог і стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] «СК «ВУСО» на відшкодування майнової шкоди 33 533,68 грн., в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що при поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір в розмірі 1 218,00 грн (а.с.1 т. 1), а при поданні апеляційної скарги 1 339,80 грн (а.с. 234 т.1). Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 557,80 грн підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача.

Outcome: partial