Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

14.08.2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , жителя [ADDRESS] на її користь грошові кошти в сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США боргу, за договором позики (розписки) від 07.02.2020 року та 166 (сто шістдесят шість) доларів США 43 центи, які становлять 3 % річних від прострочених сум заборгованості за вказаною розпискою, а також судові витрати по справі. В провадження судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області Грещука Р.П. матеріали вказаної цивільної справи надійшли 16.10.2020 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги [PERSON] підтримав з підстав, наведених в позовній заяві та просив їх задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник, адвокат Черепій О.Р. в судове засідання повторно не прибули, про час та місце його проведення повідомлялися належним чином. Про причини неявки останні суд не повідомили, заяви про слухання справи у їх відсутності не надходило. Разом з тим, суд констатує, що в попередні судові засідання, які призначались судом на 16.11.2020 року, 10.12.2020 року, 16.02.2021 року, 10.03.2021 року, 25.03.2021 року, 20.04.2021 року відповідач та його представник також не являлися. Зокрема в судове засідання, призначене на 16.11.2020 року відповідач не прибув, подав до суду лист про відкладення підготовчого засідання з метою добровільного врегулювання спору. В судове засідання 10.12.2020 року представник відповідача знову не прибув, направив на електронну адресу суду заяву про відкладення судового засідання у зв`язку із необхідністю ознайомитись із матеріалами справи. Призначене на 16.02.2021 року судове засідання представник відповідача також просив відкласти у зв`язку із своєю хворобою, вказавши, що підтверджуючі документи будуть ним надані в наступному судовому засіданні, однак підтверджуючих дану обставину доказів так і не представив. В судове засідання, призначене на 10.03.2021 року сторона відповідача не прибули, натомість представник направив на електронну адресу суду заяву, в якій в черговий раз просив відкласти розгляд справи, враховуючи запроваджений в Україні карантин та неможливість у зв`язку з цим прибути в судове засідання, його участю в іншій справі, а також долучив копію заяви відповідача про відкладення судового засідання у зв`язку із перебуванням на лікарняному. Розгляд справи, призначений на 25.03.2021 року представник відповідача аналогічно просив відкласти у зв`язку із складною епідеміологічною ситуацією в Івано-Франківській області та зупиненням руху пасажирського транспорту. В судове засідання 20.04.2021 року відповідач та його представник знову ж не прибули, про час та місце його проведення повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили, заяви про слухання справи у їх відсутності не надходило. Як зазначено вище, в судове засідання, призначене на 10 год. 00 хв. 12.05.2021 року відповідач та його представник аналогічно не прибули та не надали суду доказів щодо поважності своєї неявки. Вислухавши представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення осіб про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. Однак, як зауважено вище, в судові засідання, які призначались на 16.11.2020 року, 10.12.2020 року, 16.02.2021 року, 10.03.2021 року, 25.03.2021 року, 20.04.2021 року та 12.05.2021 року відповідач [PERSON] та його представник, адвокат Черепій О.Р. не прибували, натомість останній подавав до суду клопотання, в яких просив їх відкласти, належним чином не підтвердивши поважності неявки. За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст.7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Відповідно до положення п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Таке положення пов`язане з дією принципу цивільного судочинства - диспозитивністю, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами та із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 121 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Відповідно до п.п.1, 3, 5 ст.128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України. Цивільний процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку поважних причин неявки до суду, однак зобов`язує суд оцінювати неявку до суду у кожному конкретному випадку залежно від підстав поважності наведених причин з тим, щоб забезпечити учасника процесу конституційною гарантією змагальності у процесі та доведення суду переконливості своїх доводів (п.4 ч.3 ст.129 Конституції України). Із врахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги багаторазову неявку відповідача та його представника в судові засідання, належним чином повідомлених про день та час їх проведення, відсутність доказів про поважні причини неявки до суду і таким чином відсутність у суду підстав, передбачених чинним процесуальним законодавством для відкладення проведення судового засідання, суд вважає за можливе провести судовий розгляд даної справи у відсутність відповідача [PERSON] та його представника, адвоката Черепія О.Р. Що стосується позовних вимог [PERSON] , суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування своїх позовних вимог, та з`ясувавши фактичні обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що 07.02.2020 року [PERSON] звернувся до [PERSON] із проханням позичити йому 15000 доларів США. Оскільки позивач особисто була знайома з відповідачем і на той час в неї була зазначена сума, вона погодилася позичити останньому вказані гроші, однак за умови їх повернення до 31.03.2020 року. Як з`ясовано судом, на таких умовах сторони уклали договір позики. На підтвердження отримання грошей [PERSON] власноруч в присутності свідків написав [PERSON] розписку, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.97). Також, у день складення даної розписки позивачем було видано довіреність, посвідчену 07.02.2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., за реєстром №57, у якій зазначався банківський рахунок, на який відповідач міг перерахувати позичені ним грошові кошти. Таким чином, позивачем було вчинено усі можливі дії для надання відповідачу можливості добровільно повернути позичені грошові кошти. Проте [PERSON] свої зобов`язання згідно договору та у вказані в борговій розписці строки не виконав. Як встановлено всудовому засіданні, [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача з вимогою повернути їй гроші, однак останній кошти не повертає, що змусило позивача звернутися за захистом порушеного права до суду. Суд констатує, що правочином у відповідності до норм ст.202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як перевірено судом, 07.02.2020 року відповідач [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 15000 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.03.2020 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов, за нормами ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, ВСУ в постанові від 13.12.2017 року у справі №309/3458/14-ц зробив висновок, що розписка є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми. Факт отримання коштів в сумі 15000 доларів США як позики, підтверджується розпискою [PERSON] від 07.02.2020 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи. Зі змісту розписки судом достовірно встановлено, що строк повернення грошей - 31.03.2020 року. Згідно постанови від 20.03.2019 року у справі № 640/219/14-ц (провадження № 61-206 св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що наявність розписки підтверджує укладення між сторонами договору позики, зобов`язання за яким відповідачем належним чином перед позивачем не виконано, позику не повернуто. Відповідно до висновку Верховного Суду України у справах: № 6-2789цс16, № 6- 1967цс15, тлумачення статей 1046, 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, наданий суду оригінал розписки свідчить про отримання відповідачем у борг 15000 доларів США і є документом виданим [PERSON] , як боржником [PERSON] , як позикодавцю, за договором позики та підтверджує його укладення з датою повернення - до 31.03.2020 року, а також засвідчує отримання відповідачем вказаної суми коштів та не повернення їх, що і дало підстави позивачу для пред`явлення позову. Розглядаючи спір, який виник між сторонами, судом досліджено боргову розписку від 07.02.2020 року та встановлено справжню правову природу укладеного договору, з наданням оцінки всім наявним доказам і за результатами з`ясовано, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як з`ясовано судом, у встановлений строк та нас час розгляду справи, відповідач в добровільному порядку жодних грошових коштів позивачу не повернув, тобто не виконав своїх зобов`язань, викладених у розписці від 07.02.2020 року. На неодноразові звернення [PERSON] до [PERSON] з пропозицією добровільно повернути борг останній не реагує. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відповідно ч.1 ст.1049 ЦК України, за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Проте, [PERSON] продовжує ухилятися від повернення коштів, має заборгованість у розмірі 15000 доларів США, яку [PERSON] і просить стягнути на її користь. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) зробила правовий висновок, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики. (На це ж вказано і у висновку від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження 14-68цс18); та у висновку, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01. 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). У відповідності до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України). Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. В свою чергу, згідно із ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, встановлені під час судового розгляду обставини та докази не спростовані стороною відповідача по даній справі, оскільки повідомлені належним чином відповідач [PERSON] та його представник, адвокат Черепій О.Р. в судове засідання повторно не прибули. Враховуючи вищенаведене, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючи їх в сукупності, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] , відповідачем у справі, зобов`язань за договором позики (розписки) від 07.02.2020 року, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] , в частині стягнення боргу за вказаною розпискою в сумі 15000 доларів США. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь 166 доларів США 43 центи, які становлять 3 % річних від прострочених сум заборгованості, а також судових витрат по справі, суд приходить до наступних висновків: Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведене, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають також грошові кошти в сумі 166 доларів США 43 центи, що становить 3 % річних від прострочених сум заборгованості, за договором позики (розписки) від 07.02.2020 року. Відносно судових витрат по справі, суд прийшов до наступного висновку. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно наданого стороною позивача акту про прийняття-передачі наданих послуг від 07.05.2021 року, витрати на правничу допомогу склали 15000 грн. 00 коп. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] , з відповідача в користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. 00 коп. згідно акту прийняття-передачі наданих послуг від 07.05.2021 року. Крім того, з відповідача в користь позивача слід стягнути також 4185 грн. 68 коп. сплаченого судового збору. На підставі наведеного, ст.ст.202-205, 207, 509, 524, 526, 599, 610, 625, 626, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України та

Outcome: approved