Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

14 березня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визначення суми боргу у розмірі 373000 гривень, стягнення суми боргу у розмірі 291400 гривень, звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення боргу за Договором іпотеки від 24.09.2015 року в сумі 81600 гривень шляхом визнання за [PERSON] права власності на дану квартиру, визнання права власності на цю квартиру, припинення права власності [PERSON] , [PERSON] на дану квартиру. В обґрунтування позову посилається на те, що між ним та [PERSON] були укладені договори позики, та було отримано позика у розмірі 80 000 гривень. Борг до наступного часу не повернутий. Боржник [PERSON] помер. Спадкоємцем є його мати [PERSON] . Загальний розмір за договором позики станом на 24.04.2017 року складається з суми боргу, процентів, інфляційних. Відповідно до ст.1049 ЦК України підлягає стягненню неповернута сума боргу у розмірі 80 000 гривень. Відповідно до ст.ст. 536,1048 ЦК України підлягає стягненню сума процентів у розмірі 121 600 гривень за період користування грошима з 24.09.2015 року по 24.04.2017 року за 15 місяців. Інфляційна сума боргу, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, складає 10400 гривень, три процента річних складає 2 600 гривень. Крім того в договорі позики зазначено, що при несвоєчасному поверненні боргу позикодавець зобов`язався виплатити пеню у розмірі 0,5 % від суми боргу за кожен день прострочення. Строк повернення боргу 24.03.2016 року. Пеня розрахована за період з 24.03.2016 по 24.04.2017 року за 396 днів та складає 158 400 гривень, яка підлягає стягненню на підставі ч. 3 ст. 549 ЦК України. Всього до стягнення за договором позики від 24.09. 2015 року станом на 24.04.2017 року підлягає 373 000 гривень. Відповідно до договору [PERSON] передав під залог (іпотеку) позивачу належну йому квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору сторони оцінили предмет іпотеки у розмірі 81 600 гривень. За умовами договору позивач має право звернути стягнення на заставне майно, в тому числі за рішенням суду, та право власності на предмет іпотеки переходить до позивача. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В подальшому позивач [PERSON] надав письмові пояснення на відзив відповідачки на позов (т. 2 а.с.104, 194), в яких зазначив, що договір позики від 01.03.2016 року не є нікчемним, тільки законодавством може бути передбачені підстави для нікчемності угоди. Він як позивач, відповідно до ст. 1281 ЦК України, своєчасно пред`явив вимоги до спадкоємиці [PERSON] [PERSON] помер [INFO] . Відповідачка у відзиві зазначає, що він дізнався про дату смерті [INFO] . Він звернувся до суду з позовом 14.03.2017 року, тобто в строки установлені ст. 1281 ЦК України. Законодавством не передбачено пред`явлення вимог за зобов`язаннями спадкодавця особисто до спадкоємця. Крім того позивач та [PERSON] уклали між собою угоду про врегулювання взаємовідносин за боргом, яким встановили суму боргу та порядок погашення. Даним договором встановлені рівні правові положення двох договорів боргу. Відповідач в своїх поясненнях помилково проводить розрахунки за процентами у розмірі 6% замість 8%, що передбачено двома договорами. Договором про врегулювання взаємовідносин за боргами сторони встановили, що договір позики від 01.03.2016 року є додатковим договором к договору позики від 24.09.2015 року та вони забезпечені договором іпотеки від 24.09.2015 року. Також відповідач неправильно розраховує суми інфляційних та три відсотки річних, а також не враховує, що в договорах позики передбачено стягнення процентів за кожен місяці користування позикою та договорами позики не передбачено повертати позику частинами. Відповідачка проживає в Київській області, яка не знаходиться в зоні АТО, тому позиція відповідачки щодо не стягнення пені внаслідок того, що позов розглядається судом м. Маріуполя, є необґрунтованою. Просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та письмові пояснення, надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог та письмових пояснень. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Третя особа [PERSON] звернулася до суду з самостійними позовними вимогами до [PERSON] ,третя особа [PERSON] про визнання частково недійсним договору іпотеки квартир [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10 вересня 2019 року даний позов за заявою [PERSON] залишено без розгляду. (т.2а.с. 134,146 а.с.158) Представник відповідачки [PERSON] адвокат Хотюшина В.Г. надала відзив на позов [PERSON] , в якому зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими та незаконними, тому задоволенню не підлягають. Позивач безпідставно визначив об`єм зобов`язань позичальника станом на 24.04.2017 року, а не на дату смерті [PERSON] , яка наступила [INFO] . Позивач порушив вимоги закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо неможливості нарахування пені та/ або штрафу у період проведення антитерористичної операції. Позивач визначив сумарно суму інфляційних з боргом, тобто двічі заявив вимоги стосовно суми боргу. Також позивач суму боргу визначив в розмірі 80 000 гривень, однак в договорі займу-залога сума займу вказана в розмірі 60 000 гривень, про таку суму займу зазначено також в договорі іпотеки. Позивачем не визначено вартість предмету іпотеки станом на період розгляду справи судом, на той час, як заявлені вимоги щодо визнання права власності на предмет іпотеки-квартири. Договори займу мають різну правову природу, оскільки договір займу від 24.09.2015 року був забезпечений договором іпотеки, а договір займу від 01.03.2016 року ніякого забезпечення не мав, однак позивач не розмежував позовні вимоги щодо зобов`язань, зазначених в договорах на суму 60 000 гривень та на суму 20 000 гривень. Позивачем не надано суду доказів щодо пред`явлення вимог кредитора безпосередньо до [PERSON] , на той час як строк виконання зобов`язань закінчився 24.03.2016 року. Крім того позивачем не надано доказів пред`явлення вимог до кредитора до спадкоємців в строки, передбачені ст. 1281 ЦПК України, якою передбачені наслідки невиконання цих вимог у вигляді позбавлення права кредитора вимоги. Позивач не надав суду доказів, щодо дійсності договору займу від 01.03.2016 року на суму 20 000 гривень, із змісту якого вбачається, що він був складений за участю [PERSON] та ним підписаний, та що дійсно ним була одержана вказана в договорі сума 20 000 гривень. (т. 1 а.с.158-159, т.2 а.с.179-190, 196-199) В подальшому протягом підготовчого судового засідання, після ознайомлення з письмовими поясненнями позивача [PERSON] , відповідачка [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору про врегулювання взаємовідносин по боргам від 24.06.2016 року недійсним. В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що [INFO] помер її син [PERSON] , якій на час смерті мешкав в [ADDRESS] . Вона прийняла спадщину, звернулася до нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа № 375/2016. Вона є єдиним спадкоємцем. На ім`я її сина зареєстровано вищезазначена квартира, яка йому належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 березня 2013 року приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Никоненко Т.В. за реєстром № 568. В червні 2019 року [PERSON] надав суду письмові пояснення, до яких залучив копію договору про врегулювання взаємовідносин по боргам, датований 24.06.2016 року. В договорі зазначено, що договір укладений між [PERSON] та [PERSON] , в особі [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, посвідченої 24.09.2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. за реєстром № 4083. Вказаний договір про врегулювання взаємовідносин по боргам датований 24.06.2016 року, тобто укладений за три дні до смерті сина. Даний договір вважає недійсним, оскільки предмет договору, умови зазначені в цьому договорі, направленні на створення, зміну цивільних прав і обов`язків її сина, що зроблено не на користь її сина. Договір суперечить закону, оскільки представник [PERSON] діяла в супереч інтересам особі, яка надала довіреність, при відсутності у неї повноважень на укладання будь-яких договорів від його імені, а також тому, що її син не схвалював її дій, що, відповідно до ст.ст. 241 ч.1, 203 ч.1, 215 ч.1, 239 ЦК України, є підставою для визнання договору недійсним. Просила суду визнати даний договір недійсним (т.2 а.с.а.с.121,122). Також просила стягнути з [PERSON] на її користь витрати за проведення посмертної судово-почеркознавчої експертизи в сумі 900,48 гривень та 15 гривень сплачених за послуги банку, та судові витрати з відповідачів за зустрічним позовом у розмірі 793,30 гривень.( т.2 а.с.199-1960) Відповідачка [PERSON] надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, за участю її представника адвоката Хотюшиної В.Г. В заяві зазначила, що позов [PERSON] не визнає, зустрічний позов підтримує в повному обсязі,просила суд задовольнити позовні вимоги зустрічного позову, в позові [PERSON] відмовити. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Хотюшина В.Г. позовні вимоги [PERSON] не визнала, повністю підтримала зміст відзиву на позов, письмові пояснення, зміст зустрічної заяви та надала пояснення аналогічні змісту цих письмових процесуальних документів. Позивач [PERSON] вимоги зустрічного позову не визнав, надав пояснення аналогічні змісту його позовних вимог та письмових пояснень. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, просила суд відмовити у задоволені зустрічного позову, оскільки [PERSON] не порушено строки звернення з вимогою за зобов`язанням до спадкоємців, він звернувся з вимогою до суду в строки, які передбачені ст.1281 ЦК України. [PERSON] та [PERSON] в її особі уклали договір про врегулювання взаємовідносин за боргом, яким встановили суму боргу між сторонами та порядок його повернення. Даним договором встановлено, що договір займу від 01.03.2016 року є додатковим до договору займу від 24.09.2015 року та обидва забезпечені договором іпотеки від 24.09.2015 року відповідно п.6.8. Договору іпотеки від 24.09.2015 року. В договорах позики передбачено стягнення процентів за кожен місяць користування позикою та договорами позики не передбачено повернення позики частинами. Ухвалою суду від 15 березня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на майно, визнання право власності на квартиру та стягнення боргу, третя особа: [PERSON] , та призначено відкрите судове засідання. Судовий розгляд даної цивільної справи здійснювався відповідно до вимог ЦПК України в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до ГПК України,ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року. Ухвалою суду від 14 липня 2017 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] адвоката Хотюшиної В.І. витребувано у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Бедненко С.В. м. Маріуполь. Вул.. Казанцева 22-А копію договору іпотеки, посвідченого 24.09.2015 року за реєстром № 4081, та всі документи, які були надані сторонами для посвідчення договору іпотеки квартири [ADDRESS] ; витребувано з Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, відкритої до майна померлого [INFO] [PERSON] , який мешкав за адресою: [ADDRESS] ; витребувано з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо наявності реєстрації договору іпотеки, посвідченого 24.09.2015 року за реєстром № 4081, укладеного між іпотекодавцем [PERSON] , іпн [NUMBER] , та іпотекодержателем [PERSON] та відомостей про те, чи зареєстрована квартира [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та на підставі якого правовстановлюючого документу. Ухвалою суду від 31 жовтня 2017 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] адвоката Хотюштної В.Г., провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на майно, визнання права власності на квартиру та стягнення боргу, третя особа: [PERSON] , яка знаходиться в провадженні судді Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Костромітіної О.О., зупинити до набрання законної сили судового рішення у цивільній справі № 265/7678/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 її частку, яка знаходиться в провадженні судді Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Мельник І. Г . Ухвалою колегії судів судової палати у цивільних справах Апеляціного суду Донецької області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Вищезазначену ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2017 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 2 березня 2018 року задоволено заява представника відповідачки [PERSON] адвоката Хотюшиної В.Г. від 02.03.2018 року (т.1 а.с.146-147), визначено розгляд даної цивільної справи в порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання на 27 березня 2018 року. Третя особа [PERSON] 26.02.2018 року звернулася до суду з самостійними позовними вимогами до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання частково недійсним договору іпотеки в частині предмета іпотеки. ( т.1 а.с.164) Ухвалою суду від 28 лютого 2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання частково недійсним договору іпотеки, залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. ( т.1 а.с.166) 12.03.2018 року третя особа [PERSON] звернулася до суду з уточненим позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання частково недійсним договору іпотеки в частині предмету іпотеки.( т.1 а.с.169) Ухвалою суду від 27 квітня 2018 року позов третьої особи [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним договору іпотеки в частині предмету іпотеки, третя особа: [PERSON] , прийнято до провадження суду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на майно, визнання права власності на квартиру та стягнення боргу, третя особа: [PERSON] . Ухвалою суду від 27 квітня 2018 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] адвоката Хотюшиної В.Г. витребувано з Лівобережного об`єднаного управління ПФУ м.Маріуполя оригінали заяв, які складалися та містять рукописні тексти та\\або підписи [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , при призначенні пенсії та перерахування її у банківську установу; витребувано у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Никоненко Т.В. оригінал заяви від 29 березня 2013 року [PERSON] , [INFO] , про придбання квартири [ADDRESS] за особисті кошти; витребувано у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Бедненко С.В. оригінал заяви від 24.09.2015 року [PERSON] про належність йому вищезазначеної квартири на праві особистої власності. Ухвалою суду від 18 травня 2018 року продовжено строк проведення підготовчого провадження за даною цивільною справою. Ухвалою суду від 15 серпня 2018 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] адвоката Хотюшиної В.Г., витребувано з Маріупольського об`єднаного управління ПФУ оригінали заяв, які складалися та містять рукописні тексти та\\або підписи [PERSON] [INFO] , померлого [INFO] , при призначенні пенсії та перерахування її у банківську установу; витребувано у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Бедненко С.В. оригінал договору іпотеки, укладений 24.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] ; витребувано з АТ «Приватбанк» оригінали заяв, які складалися та містять рукописні тексти та\\або підписи [PERSON] , померлого [INFO] , при укладенні депозитного договору SAMDNWFD0070821523700, рахунок [NUMBER] датою відкриття 21.09.2015 року, при наданні основної картки [NUMBER] , при наданні основної картки [NUMBER] , при наданні основної картки [NUMBER] . Ухвалою суду від 27 вересня 2018 року задоволено представника відповідачки [PERSON] адвоката Хотюшиної В.Г., призначено по даній цивільній справі посмертну судово-почеркознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. ( т.1 а.с.250-252) Ухвалою суду від 22 жовтня 2018 року провадження у справі поновлено для розгляду клопотання експерта. ( т.2 а.с.5,7) Ухвалою суду від 13 листопада 2018 року направлено експерту додаткові вільні зразки підпису та почерку [PERSON] , які містилися в документах, які надані позивачем [PERSON] та представником відповідача [PERSON] адвокатом Хотюшиною В.Г. для проведення судово-почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 27 вересня 2016 року, провадження по справі на час проведення експертизи зупинено. ( т.2 а.с.17-18) Ухвалою суду від 12 липня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору про врегулювання взаємовідносин по боргам від 24.06.2016 року прийнято до провадження суду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення суми боргу, звернення стягнення на квартиру, позовом третьої особи [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним договору іпотеки. ( т. 2 а.с. 128) Ухвалою суду від 10.09.2019 року витребувано з архіву Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя цивільну справу № 265/7217/16-ц для огляду в судовому засіданні, підготовче провадження за даною цивільною справою закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 4 грудня 2019 року задоволено клопотання позивача [PERSON] виключено за його позовом до [PERSON] про стягнення боргу, звернення стягнення із кола третіх осіб [PERSON] ( т. 2 а.с.173) Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] ,про задоволення зустрічного позову [PERSON] за наступних підстав. Судом встановлено, що 24 вересня 2015 року між позичальником [PERSON] та наймодавцем [PERSON] , укладено договір займу - залогу без номера, згідно з умовами якого позичальнику наданий займ в сумі 60 000,00 гривень на строк до 24 березня 2016 року зі сплатою 6 % від суми займу за кожний місяць користування грошима по день повернення займу. Строк виплати процентів встановлений щомісячно не пізніше 24 числа кожного місяця. При несплаті процентів у встановлений строк вони належать сплаті у розмірі 8 % від суми боргу. ( п. 1.2. договору) ( т.1 а.с.4). З метою забезпечення кредитних зобов`язань 24 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого стала двокімнатна квартира жилою площею 27,1 кв.м., загальною площею 45,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . ( т.1 а.с.17) Відповідно до умов договору іпотеки від 24.09.2015 року, посвідченого, приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В. за реєстром № 4081, цим договором забезпечується виконання грошових зобов`язань, що виникли у іпотекодавця на підставі договору позики грошей від 24.09.2015 року, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому п.1.1 Договору. В п.1.3 цього Договору зазначено, що розмір основного зобов`язання 81600 гривень з урахуванням відсотків згідно основного договору. Вартість предмету договору узгоджено сторонами та становить 81600 гривень, що закріплено в п.2.1 цього Договору. Також між [PERSON] та [PERSON] укладено договір займу від 01 березня 2016 року, в пункті 1 якого зазначено про передачу позичальнику [PERSON] 20 000 грн. із строком повернення до 24.03.2016 року. ( т. 1 а.с.5) На думку відповідачки даний договір є нікчемним, оскільки не було підписаний [PERSON] . З даною позицією відповідачки суд не погоджується та відхиляє її при вирішенні спору по суті за наступних підстав. У висновку експерта № 1\\22-2 від 30.01.2019 року за судово-почеркознавчою посмертною експертизою, яка була призначена за клопотанням відповідачки, зазначено, що рукописні записи: « [PERSON] », після слів: « Заемщик » именуемый также сторона (статус ф.и.о.)»; « [ADDRESS] », після слів: « Проживающ_ по адресу» у розділі « Заемщик »; «Двадцять тисяч гривень», у пункті 1 договору після слів «передает Заемщику денежние средства в сумме»; «Двадцать тысяч гривень», у пункті 9 договору після слів «Вся сумма займа», « [PERSON] » у пункті 9 договору після слів: «мною получена, пересчитана, что и удостоверяю своей подписью» та « [PERSON] », після слів «заемщик(дата, подпись, ф.и.о.)» у наданому договорі займу між [PERSON] та [PERSON] від 01 березня 2016, виконані [PERSON] . Вирішити питання чи виконано цифрові рукописні записи «01 марта 2016», після слів: «г.Мариуполь», « 01.03.16г. » у пункті 9 договору після слів: «мною получена, пересчитана, что и удостоверяю своей подписью» та «01.03.16», після слів «заемщик(дата, подпись, ф.и.о.)», у договорі займу між [PERSON] та [PERSON] від 01 березня 2016, [PERSON] , або іншою особою не представилося можливим ні в категоричній, ні в ймовірній формі. Тому що, при оцінюванні результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні збіги, ні розбіжності не можуть служити підставою для позитивного або негативного висновку. Пояснюється це тим, що збіги ознак не утворюють індивідуальної або близької до неї сукупності, оскільки часто зустрічаються в почерках різних осіб. Відносно ж розбіжностей не вдалося встановити: чи є вони варіантами ознак почерку однієї особи, або ж ці ознаки є ознаками почерку іншої особи. Також дослідження ускладнилось малим обсягом графічного матеріалу у досліджуваних записах та їх великою вариативністю. Вирішити питання чи виконано підписи від імені [PERSON] у пункті 9 договору після слів: «мною получена, пересчитана, что и удостоверяю своей подписью» та після слів «заемщик (дата, подпись, ф.и.о.)» у договорі займу між [PERSON] та [PERSON] від 01 березня 2016, [PERSON] , або іншою особою не представилося можливим ні в категоричній, ні в ймовірній формі. Тому що, при оцінюванні результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні збіги, ні розбіжності не можуть служити підставою для позитивного або негативного висновку. Пояснюється це тим, що збіги ознак не утворюють індивідуальної або близької до неї сукупності, оскільки часто зустрічаються в почерках різних осіб, або можуть бути обумовлені тим, що порівняльні підписи виконані з наслідуванням іншою особою. ( т. 2 а.с.25-32) Нікчемним правочином є правочин, вчинення якого не по\-роджує передбачених законом правових наслідків у зв`язку із протиправністю або іншими недоліками юридичного характеру, незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійс\-ним. Нікчемний правочин є недійсним незалежно від визнання його таким і від бажання сторін. Нікчемний правочин є недійсним тільки у випадках, перед\-бачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, тому сторони не вправі вимагати одна від одної його виконання. З урахуванням вищевикладеного висновку експерта суд дійшов висновку, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір займу від 01 березня 2016 року на суму 20 000 гривень, оскільки у вищезазначеному висновку експерта зазначено, що частина рукописних записів за договором займу від 01 березня 2016 року було виконано [PERSON] , та встановити, чи виконано підписи від його імені у пункті 9 договору не представилося можливим ні в категорічній формі, ні в ймовірній формі,тобто не встановлено, що це не [PERSON] підписував даний договір, та відповідачкою не надано суду доказів, що [PERSON] не укладав даний договір, а навпаки експертом встановлено, що саме він виконував частину рукописного тексту даного договору, тому суд дійшов до переконання, що даний договір не є нікчемним, внаслідок чого відхиляє позицію позивачки в цій частині. Суд також частково не погоджується з позицією відповідачки в частині того, що [PERSON] та [PERSON] укладалися два різних договори займу на 60 000 гривень та на 20 000 гривень, а не на 80 000 гривень, як то зазначає позивач, оскільки дійсно в договорі займу від 24 вересня 2015 року зазначено, що [PERSON] отримує в борг 60 000 гривень, строк повернення боргу до 24.03.2016 року. В договорі від 1 березня 2016 року зазначено, що [PERSON] отримує в борг 20 000, а всього сума займу складає 80 000 гривень, строк повернення боргу до 24.03.2016 року що свідчить про те, що даний договір є додатковим договором до договору від 24 вересня 2015 року, та разом вони складають єдиний договір займу. Також суд не погоджується із ствердженням відповідачки, що в договорі іпотеки зазначена сума зобов`язань, які забезпечені іпотекою, 60 000 гривень, що свідчить про укладання двох різних договорів, оскільки в договорі іпотеки чітко зазначено, що цим договором забезпечується виконання грошових зобов`язань, що виникли у іпотекодавця на підставі договору позики грошей від 24.09.2015 року, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому п.1.1 Договору, що є договором займу від 01 березня 2016 року. При цьому суд не погоджується з позицією позивача, що розрахунок боргу необхідно здійснювати з суми боргу у розмірі 80 000 гривень, оскільки дана суму визначена за договором займу від 01 березня 2016 року, тому розрахунок боргу повинен здійснювати з суми боргу у розмірі 60 000 гривень, починаючи з дня укладання договору займу від 24.09.2015 року до 29 лютого 2016 року включно - останній день перед укладенням договору займу від 01 березня 2016 року, та з 01 березня 2016 року по 24.03.2016 року - строк повернення боргу, який зазначено в обох договорах займу. [PERSON] помер [INFO] . Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник, відповідно до ст. 1049 ЦК України, зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В статтях 1216, 1218,1219 ЦК України зазначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Позивачем позовні вимоги щодо загальної суми боргу визначені на підставі договорів займу-залогу від 24.09.2015 року ( сума займу 60 000 грн.) та договору займу від 01.03.2016 року ( сума займу 20 000 грн.) , за період з 24.09.2015 року по 24.04.2017 року, борг зазначений в розмірі 373 000 гривень. Враховуючи вищевикладені норми права суд дійшов висновку, що позивач безпідставно визначив об`єм зобов`язань спадкодавця станом на 24.04.2017 року, а не на дату смерті [PERSON] , яка наступила [INFO] . В постанові Верховного суду від 23.05.2018 року по цивільній справі № 192/2761/14, визначена правова позиція про те, що обов`язок спадкоємця боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за тілом позики та іншими нарахуваннями за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця. Протягом судового розгляду даної цивільної справи, позивач не надав розрахунку суми боргу, хоча представник відповідачки наполягала на надані з боку позивача такого розрахунку, та не надав відповіді на питання представника щодо розрахунку заборгованості за договорами позики. Із змісту позову не вбачається, на якій підставі боргові зобов`язання визначені позивачем саме станом на 24.04.2017 року. Таким чином суд дійшов висновку, що за договором позики від 24 вересня 2015 року та від 01 березня 2016 року тіло позики складає 80 000 гривень. Позивачем заявлені вимоги про стягнення процентів в сумі 121 600 гривень. За умовами договору займу-залогу від 24.09.2015 року п. 1 - сума займу складає 60 000 грн. п. 2 - розмір процентів за користування складає 6% за місяць до 24 числа кожного місяця; - розмір процентів за користування складає 8% за місяць того ж числа при несплаті процентів у визначений договором строк. Таким чином, за користування грошовими коштами у першій місяць, тобто з 24.09.2015 р. по 24.10.2015 р., підлягали би сплаті проценти в розмірі 6% за місяць, сума яких складала би 60 000 х 6 % = 3600 грн. У період дії договору з 24.10.2015 року по 29.02.2016 року підлягали би сплаті проценти в розмірі 8 % , сума яких складала би 60 000 х 8%х 4 мес. = 19 200 гривень. Загальна сума процентів за договором від 24.09.2015 року складає 3600 + 19200= 22800 гривень. За договором від 01.03.2016 року, відповідно до якого сума займу зазначена в розмірі 80 000 грн., строком повернення до 24.03.2016 року, передбачений період нарахування процентів за 24 дні, розмір процентів передбачений як 6 % за місяць тобто 6% : 30 днів = 0,2 % за один день, тому сума процентів за 24 дні складала би 80 000 х 0,2 % х 24 дні = 3840 гривень. Всього сума процентів за зазначеними договорами позики становить 26640 гривень = 22800гривень + 3840 гривень , а не 121 600 гривень, як зазначив позивач в позові. Нарахування процентів поза межами строку дії договорів не передбачено ні умовами договорів, ні нормами матеріального права, що регламентовано також судовою практикою. Слід зазначити, що розмір періодичних платежів після спливу терміну кредитування договором не передбачений. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом до 24березня 2016 року включно. У постанові Великої Палата Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, яку оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень 23червня 2018 року, визначена наступна правова позиція: В пункті 52 постанови зазначено, що у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами, а після закінчення строку кредитування відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення позивачем вимог повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були нараховані у межах строку кредитування. В пункті 54 цієї постанови зроблений висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. Таким чином, з огляду на умови ст. 1050 ЦК України та правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12, нарахування прострочених процентів за користування кредитом після спливу строку кредитування є неспроможнім. Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідачки інфляційних в сумі 10 400 гривень, нарахованих на загальну суму боргу 80 000 грн. Обчислення інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України повинно здійснюватися згідно з положеннями Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, на підставі розрахованих Міністерством статистики України індексів інфляції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон) визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Розрахунок інфляційних втрат здійснюються на залишок заборгованості за відповідний період, та згідно з індексами інфляції, встановленими центральним органом виконавчої влади, які діяли в періоди, наведені в розрахунку. В договорі від 24.09.2015 року сума займу зазначена в розмірі 60 000 грн. Період визначений з квітня 2016 року по червень 2016 року ( дату смерті спадкодавця). У цей період були встановлені наступні індекси інфляції: квітень 2016 року - 103,5 , травень - 100,1, червень - 99,8. Індекс споживчих цін за період несплати боргу визначається шляхом множення місячних індексів за період з квітня 2016 р. по червень 2016р. включно: 1,035х1,001х0,998 х100% = 103,39 - величина приросту індексу споживчих цін складає: 103,39-100= 3,39 % - сума компенсації (інфляційна складова): 60 000х 3,39/100= 2034 гривень. Таким чином, сума інфляційних втрат складає 2034 гривень, виходячи із суми боргу 60 000 гривень. По договору займу від 01.03.2016 року, виходячи з суми боргу 80 000 грн., та індексу споживчих цін з квітня 2016 р. по червень 2016 р. в розмірі 103,39, сума компенсація інфляційна складова складала би 80 000х 3,39/100= 2712гривень. Таким чином всього сума інфляційних витрат складає 2034 гривень + 2712 гривень = 4746 гривень, а не 10 400 гривень, як зазначив позивач в позові. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачки 3 % річних в сумі 2600 гривень, виходячи з періоду прострочення з 24.03.2016 року по 24.04.2017 року та загальної суми боргу 80 000 гривень, що складає 2600 гривень. За договорами від 24.09.2015 року та від 1.03.2019 року: 3% річних від суми 80 000 грн. за період з 24.03.2016 року по 28.06.2016 року ( кількість днів прострочки 96 днів) складає: 80 000 х 96 х3% / 100% / 365= 631 гривень, а не 2600 гривень, як зазначено в позові позивача. Крім того позивачем заявлено вимогу про вимоги про стягнення пені в сумі 158 400 гривень. Але нарахування пені є безпідставним, та здійсненим з порушенням норм матеріального права. Згідно з вимогами статті 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції (далі - АТО)» від 02 вересня 2014 року, який набрав чинності 15 жовтня 2014 року, на час проведення АТО забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася АТО, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась АТО. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення АТО. На виконання ч. 5 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2015 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, де зазначено і : м. Маріуполь (Маріупольська міська рада), смт. Сартана (Сартанська селищна рада). По справі встановлено, що спадкодавець [PERSON] з 23.07.2013 року по день смерті був зареєстрований в [ADDRESS] . Оскільки м. Маріуполь , у якому зареєстрований спадкодавець, знаходиться у зазначеному переліку та відноситься до зони АТО, штраф та пеня на період дії АТО не повинні нараховуватись з 14 квітня 2014 року. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по цивільній справі № 265/7652/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, договір займу-залогу від 24 вересня 2015 року , та договір займу від 01.03.2016 року були укладені в період дії АТО, тому у позивача було відсутнє право на нарахування пені. Таким чином суд дійшов висновку, що за вищезазначеними договорами позики існує заборгованість яка складається з: 80 000 тіло позики; проценти у розмірі 26640 гривень; інфляційні втрати 4746 гривень: три відсотки річних 631 гривень, а всього 112 000 гривень. Відповідачка [PERSON] вважає, що позивач [PERSON] втратив право вимоги до неї, як спадкоємця, внаслідок пропуску строку, який передбачений ст. 1281 ЦК України. З даними твердженнями суд не погоджується та відхиляє їх при вирішенні спору по суті за наступних підстав. Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. У судовому засіданні позивач [PERSON] суду пояснював, що він дізнався про смерть [PERSON] 09.02.2017 року, та звернувся до суду з позовною вимогою до спадкоємиці [PERSON] 14 березня 2017 року . Судом досліджувалася протягом судового розгляду цієї цивільної справи справа № 265/7217/ 16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на предмет іпотеки, провадження якої ухвалою суду від 30.01.2017 року закрито внаслідок смерті відповідача [PERSON] . Копія ухвали суду від 30.01.2017 року була направлена на адресу позивача 30.01.2017 року. В цієї ухвалі зазначені відомості про смерть [PERSON] . Позивач звернувся до апеляційного суду зі скаргою 11.02.2017 року, в якій зазначив, що ухвалу суду від 30.01.2017 року одержав 09.02.2017 року, тобто визначив дату, коли йому стало відомо про смерть боржника. Проти того, що позивач дізнався про смерть [PERSON] [INFO] , відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Хотюшина В.Г. не заперечували. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущений строк звернення з вимогою до спадкоємиці, оскільки він протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини, звернувся з вимогою до спадкоємиці шляхом подання позову до суду. При цьому суд вважає, що звернення позивача з вимогою до спадкоємиці шляхом подання позову до суду не є порушенням вимог ст. 1281 ЦК України, оскільки даною нормою права конкретно не визначені способи звернення кредитодавця з вимогою до спадкоємців, та ці способи не визначені судовою практикою. За ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Уразі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. [PERSON] помер [INFO] . Спадщину після померлого [PERSON] прийняла його мати [PERSON] . Спадщина складається з двокімнатної квартири жилою площею 27,1 кв.м., загальною площею 45,2 кв.м., яка знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Іншого спадкового майна не існує. Спадкова справа була заведена 31.08.2016 року на підставі заяви [PERSON] . Відповідно до договору іпотеки вартість спадкового майна квартири [ADDRESS] складає 81 600 гривень. Протягом судового розгляду справи відповідачка та її представник наголошували на те, що вартість даної квартири зазначені в договорі іпотеки, іншої вартості позивачем не визначено, та не проведено позивачем відповідної експертизи для встановлення вартості спадкового майна. При цьому позивач сам в своїх письмових поясненнях зазначає вартість цієї квартири 81 600 гривень, що дає суду підстави вважати, що він погоджується з даною вартістю спадкового майна, оскільки він не вживав процесуальних заходів, щодо встановлення іншої вартості цього спадкового майна. Таким чином суд дійшов висновку, що з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] сума боргу в межах вартості спадкового майна у розмірі 81 600 гривень, а не 291400 гривень, як зазначено в позові, та не в сумі боргу у розмірі 112 000 гривень, яку вище визначив суд, внаслідок чого частково задовольняє його позовні вимоги в цій частині позовних вимог. Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за [PERSON] права власності на вищезазначену іпотечну квартиру в рахунок погашення боргу в розмірі 81600 гривень, припинення права власності на квартиру [PERSON] і [PERSON] суд дійшов висновку про відмову у задоволені цієї частини позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є засобом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином , за вимогами статей 328 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору, внаслідок чого суд відмовляє у задоволенні цієї частини позовних вимог позивача. Вирішуючи спір за зустрічним позовом [PERSON] про визнання недійсним договору про врегулювання взаємовідносин по боргам від 24.06.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] в особі [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, посвідченої 24.09.2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. за реєстраційним номером №4083, суд дійшов висновку про задоволення позову за наступних підстав. Відповідно до змісту ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень або взагалі без таких, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Якщо ж схвалення не відбулося, то зазначений правочин правових наслідків для того, кого представляють, не тягне і за його позовом визнається судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 241, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 239 ЦК України. В наданій суду копії договору про врегулювання взаємовідносин по боргам, який датований 24.06.2016 року, зазначено, що договір укладений між [PERSON] та [PERSON] , в особі [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, посвідченої 24.09.2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. за реєстром № 4083. (т.2 а.с.105). Предмет договору, умови, зазначені в цьому договорі, направлені на створення, зміну цивільних прав і обов`язків довірителя, що зроблено не на його користь. Цим договором змінені умови раніш укладених договорів , тобто змінені права та обов`язки довірителя, змінений строк повернення боргу: встановлений строк повернення боргу до 31.12.2016 року, на той час, як договорами позики від 24.09.2015 р., та від 01.03.2016 р. встановлений строк повернення боргів - до 24.03.2016 р, передбачена до повернення боргу сума 400 000 грн., структура якої не зазначена та не обґрунтована. За поясненнями [PERSON] в судовому засіданні до цієї суми включена сума на відшкодування моральної шкоди, яку на його ж твердження, він не мав права отримати за умовами договорів позики. Договір про врегулювання взаємовідносин по боргам суперечить закону, оскільки представник [PERSON] діяла всупереч інтересам особі, яка надала довіреність, при відсутності у неї повноважень на укладення будь яких договорів від його імені , а також тому, що довіритель не схвалював її дій. Відповідачами за зустрічним позовом не надано ніяких доказів того, що умови договору від 24.06.2016 року були узгоджені з [PERSON] , що екземпляр договору від 24.06.2016 року був переданий боржнику, як це передбачено п. 5 договору, та не надано доказів про наступне схвалення правочину від 24.06.2016 року [PERSON] , як це потребують вимоги ст. 241 ЦК України. Судом досліджувалася довіреність від 24 вересня 2015 року, посвідчена приватним нотаріусом Бедненко С.В.,( т.2 а.с.106), та було встановлено, що в довіреності відсутні повноваження на укладення будь яких договорів від імені [PERSON] , що свідчить про те, що вчинений [PERSON] правочин без таких повноважень, без ухвалення цього правочину [PERSON] ніяких правових наслідків не тягне та визнається судом недійсним, внаслідок чого суд задовольняє зустрічний позов [PERSON] при визнання даного договору недійсним. Задовольняючи зустрічний позов [PERSON] , суд відповідно дійшов висновку про відмову у задоволені позову в частині про визначення суми боргу у розмірі 373 000 гривень, яка утворилася на підставі вищезазначеного договору, про що пояснював у судовому засіданні позивач [PERSON] , який визнано судом недійсним, оскільки вимоги цієї частини позовних вимог нерозривно пов`язані з договором, який визнано недійсним, та не тягне ніяких правових наслідків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі у розмірі 816 гривень, з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 768,40 гривень. При цьому суд вважає, що не підлягає стягненню на користь [PERSON] витрати пов`язані з проведенням експертизи, оскільки суд дійшов висновку договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] 01 березня 2016 року не є нікчемним, тобто твердження позивачки в цій частині, які стали підставою для проведення вищезазначеної експертизи за її клопотанням, не прийняті судом при вирішенні спору по суті, тому суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не стягує на її користь понесені нею дані витрати у розмірі 915,48 гривень.

Outcome: partial