Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

12 січня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 25 листопада 2001 року вона уклала шлюб з відповідачем, але життя між ними не склалось, подружні стосунки фактично припинено з 01 грудня 2016 року, спільного господарства сторони не ведуть, втратили почуття любові один до одного, відсутні спільні інтереси, відсутнє взаєморозуміння. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Збереження шлюбу позивач вважає неможливим, тому просить розірвати шлюб. В судове засідання позивач не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала повністю, згодна на заочне рішення, пояснила, що відповідач перебуває на території іншої країни. Відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи належним чином в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України за зареєстрованим місцем проживання, але до суду не зявився, заперечень на позов або заяв про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Зі згоди позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В звязку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ст.197 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони 25 листопада 2001 року зареєстрували шлюб у виконкомі Шаболтасівської сільської ради Сосницького району Чернігівської області, актовий запис №08, що підтверджується наданою копією свідоцтва про шлюб (а. с. 4). Від спільного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується наданими копіями про народження дітей. Позивач вказала, що спір про місце проживання дітей відсутній. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Враховуючи вищезазначені норми закону та особливий характер сімейних відносин і їх обєктивну недоступність для оточуючих, суд не може покласти обовязок збереження сімї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення. Суд вважає, що оскільки подружні відносини між сторонами припинені, позивач наполягає на розірванні шлюбу і не згодна на примирення, то подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з них, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню і шлюб підлягає розірванню. Судові витрати залишити за позивачем, згідно її заяви. У відповідності до ст.ст. 24, 55, 56, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved