Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

13 грудня 2017 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачу на праві власності належить квартира №1 в житловому будинку з прибудовами та господарськими спорудами за адресою пров. Звязку, 24, м. Охтирка Сумської області. Однак, нотаріусом відмовлено у посвідченні договору дарування у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа та з відсутністю реєстрації належним чином та згідно чинного законодавства. В архіві документ переданий в неналежному стані, який не можливо прочитати. Просить визнати за позивачем право власності на квартиру №1 в житловому будинку, загальною площею 96,6 кв.м, житловою площею 41,6 кв.м. з прибудовами та господарчими спорудами: сарай Б площею 23,3 кв.м, сарай б1 площею 11,2 кв.м, гараж б2 площею 28,5 кв.м, навіс б4 площею 4,8 кв.м, ворота №1 площею 7,9 кв.м, сарай б5 площею 37 кв.м, гараж б6 площею 44,4 кв.м, гараж б7 площею 29,6 кв.м, огорожа №3 площею 45,6 кв.м за адресою пров. Звязку, 24, м. Охтирка Сумської області. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача Охтирської міської ради в судове засідання не зявився, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, просив вирішити позов на розсуд суду. Треті особи по справі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, подали заяви, в яких просять справу розглянути у їх відсутність, позов визнають. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих письмових доказів, приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. В контексті застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини здійснив тлумачення поняття «майно» та визначив, що до майна відносять як рухому, так і нерухому приватну власність. Термін «власність» може означати або «існуючу власність» або претензії щодо яких заявник може довести, що він принаймні має «законні сподівання» отримати можливість використати право власності. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 1991 року, посвідченого державним нотаріусом Охтирської державної нотаріальної контори [PERSON] 07.02.1991 року за реєстраційним номером №244, позивачу належить на праві власності квартира №1 в житловому будинку А1Ж з прибудовою а по пров. Звязку, 24 з господарськими спорудами (а.с.7).Згідно матеріалів інвентарної справи вказане нерухоме майно має такі технічні характеристики: квартира у житловому будинку А1Ж з прибудовою а загальною площею 96,6 кв.м, житловою площею 41,6 кв.м. з прибудовами та господарчими спорудами: сарай Б площею 23,3 кв.м, сарай б1 площею 11,2 кв.м, гараж б2 площею 28,5 кв.м, навіс б4 площею 4,8 кв.м, ворота №1 площею 7,9 кв.м, сарай б5 площею 37 кв.м, гараж б6 площею 44,4 кв.м, гараж б7 площею 29,6 кв.м, огорожа №3 площею 45,6 кв.м за адресою пров. Звязку, 24, м. Охтирка Сумської області. На підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за №2025, третій особі [PERSON] належить на праві квартира, розташована в [ADDRESS], що складається з чотирьох кімнат на 1 поверсі одноповерхового будинку, загальною площею 91,6 кв.м, житловою площею 54,4 кв.м (а.с.8). Позивач 07.12.2017 року звернувся в Охтирську міську державну нотаріальну контору, бажаючи укласти договір дарування на належну йому квартиру з прибудовами та господарськими спорудами, однак, того ж дня 07.12.2017 року нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа та відсутністю реєстрації належним чином та згідно чинного законодавства (а.с.15). Відповідно до ч.5\~ст.11 ЦК України\~цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Щодо права власності, то\~ЦК України\~передбачає можливість його виникнення на підставі рішення суду у випадках, встановлених ст.376 ЦК України, а підтвердження рішенням суду наявного в особи права власності у випадках, встановлених\~ст. 392 ЦК України. В інших випадках право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1\~ст. 328 ЦК України). За правилами\~ст. 392 ЦК України\~позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник, тобто особа, яка має право власності на майно (а саме вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову). Отже, враховуючи, що відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~набуття права власності\~це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми встановлює, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому\~ст. 392 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14. Спірні правовідносини виникли до 2004 року, тобто до набрання чинності\~ЦК України, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення\~ЦК УРСР в редакції 1963 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, а також продовжуються за дії нового ЦК України в редакції 2004 року , який також застосовується до даних правовідносин. Постанова пленуму Верховного суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначає, що у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. За змістом ст. 128 ЦК УРСР в редакції 1963 р. право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ст. 153 ЦК УРСР в редакції 1963 р. договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР в редакції 1963 р. за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 р. договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. З матеріалів справи вбачається, що позивач придбав квартиру за адресою м. Охтирка, пров. Зв»язку 24 кв. 1 з прибудовами та господарськими спорудами 07.02.1991 року. Вказана обставина знайшла своє підтвердження матеріалами інвентарної справи на домоволодіння по пров. Звязку, 24 в м. Охтирка Сумської області, яка була досліджена в судовому засіданні. Зокрема, згідно викопіровки із будівельного кварталу №126 присадибної ділянки №24 пров. Звязку в м. Охтирка Сумської області [PERSON] після укладення ним договору купівлі-продажу належала квартира №1 в житловому будинку А1Ж з прибудовою а, загальною площею 96,6 кв.м, житловою площею 41,6 кв.м. з прибудовами та господарчими спорудами: сарай Б площею 23,3 кв.м, сарай б1 площею 11,2 кв.м, гараж б2 площею 28,5 кв.м, навіс б4 площею 4,8 кв.м, ворота №1 площею 7,9 кв.м, сарай б5 площею 37 кв.м, гараж б6 площею 44,4 кв.м, гараж б7 площею 29,6 кв.м, огорожа №3 площею 45,6 кв.м за адресою пров. Звязку, 24, м. Охтирка Сумської області. (інв. с. а.с.7). З довідки, виданої завідувачем Сумського обласного державного нотаріального архіву від 28.11.2017 року (а.с.14), вбачається, що згідно з даними реєстру для реєстрації нотаріальних дій Охтирської міської держнотконтори за 1991 рік за реєстровим номером 243 посвідчений договір купівлі-продажу квартири між ЖКГ Охтирського міськвиконкому та [PERSON], в архів документ переданий в неналежному стані. З огляду на це суд вважає, що право позивача [PERSON] підлягає захисту в порядку, передбаченому\~ст. 392 ЦК України, адже внаслідок втрати правовстановлюючого документа (договору купівлі-продажу) створюється неможливість реалізації ним свого права власності. Відповідно до п.9\~ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», підставою для державної реєстрації прав на нерухоме майно може слугувати рішення суду, що набрало законної сили, саме щодо визнання права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідачем у позові про визнання права власності у порядку\~ст. 392 ЦК України\~виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. У випадку, коли підставою для подання позову про визнання права виступає відсутність правовстановлюючих документів на майно, таке право можна буде вважати остаточно захищеним з моменту видачі відповідних правовстановлюючих документів спеціально уповноваженими органами. Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved