Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

14 лютого 2013 року [PERSON] звернувся з позовом до Комунального підприємства «Муніципальна охорона», в якому зазначає, що був звільнений з роботи з 3 грудня 2012 року згідно з наказом від 10 грудня 2012 року №324-к за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважає дане звільнення незаконним, оскільки він прогул не скоював, а наказ про його звільнення суперечить нормам чинного законодавства. Позивачем надано доповнення до позовної заяви 25 березня 213 року, заяву про доповнення і додаткове обґрунтування позову та уточнення (доповнення) позовних вимог 13 серпня 2013 року та доповнення до позовної заяви 12 вересня 213 року, 21 січня 2014 року та 05 лютого 2014 року. Справа перебувала в провадженні судді Григорьєвої А.О., передана на розгляд судді Штих Т.В. 10.02.2014 року. Відповідно до позовної заяви та наданих доповнень і уточнень позивач просить визнати причини його відсутності на роботі 01.11.2012 року поважними, визнати ці дні з 14.11.12 по 22.11.12 не прогулом, а простоєм з вини роботодавця, визнати його звільнення з роботи за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст.40 КЗпПУ необґрунтованим, визнати наказ КП «Муніципальна охорона» від 10 грудня 2012 року №324-к «Про звільнення [PERSON]» безпідставним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства, скасувати наказ КП «Муніципальна охорона» від 10 грудня 2012 року №324-к «Про звільнення [PERSON]», поновити його на роботі, визнати робочі дні з 01.08.12 до 01.11.12 простоєм з вини роботодавця, зобов'язати КП «Муніципальна охорона» виплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу та простою у сумі 11103,60 гривень, стягнути з КП «Муніципальна охорона» на користь позивача відшкодування завданої моральної шкоди у сумі 20000 гривень, вирішити питання про судові витрати та стягнути з КП «Муніципальна охорона» на користь позивача витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги у сумі 4300 гривень, вважати надання відповідачем під час судового засідання протоколу засідання профспілкової організації ППО КП «Муніципальна охорона» від 06.06.2013 року втручанням у статутну діяльність ППО КП «Муніципальна охорона» та порушенням вимог ст.12 Закону №1045, вважати його звільнення згідно з наказом від 10 грудня 2012 року №324-к звільненням з особистих мотивів. В судовому засіданні позивач позов підтримував в повному обсязі, просив суд про його задовольнити. Також позивач пояснив суду, що причиною усіх проблем на роботі є особиста неприязнь до нього з боку керівника КП «Муніципальна охорона» [PERSON] оскільки позивач є організатором Первинної профспілкової організації ПК «Муніципальна охорона» веде профспілкову роботу та систематично направляє скарги щодо порушення трудового законодавства які мають місце на підприємстві. Представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та дату судового розгляду повідомлявся своєчасно, причину неявки не повідомив. Суд вважає причину неявки не поважною та можливим розглядати справу за відсутності представника відповідача. Суд приймає до уваги надані відповідачем заперечення, де він, зазначав, що позивачем вчинено прогул 3 грудня 2012 року, а отже наказ про звільнення виданий обґрунтовано. В позові просив відмовити в повному обсязі. В запереченнях відповідач також вказує на порушення позивачем строків строк звернення до суду. З таким твердженням не можна погодитись з наступних підстав. Відповідно приписами статті 233 КЗпП України встановлено що «Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду… у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки». Таким чином ст. 233 КЗПУ визначено чітку дату початку перебігу строку позовної давності - дата отримання наказу про звільнення та/або трудової книжки. Приписи ст. 233 КЗПУ не ставлять початок перебігу цього строку в залежність від обставин, що передували такому отриманню чи факту повідомлення або не повідомлення громадянина про необхідність такого отримання. Таким чином, строк позивної давності починається з моменту отримання наказу про звільнення. Згідно пояснень відповідача та документів наявних в справі наказ про звільнення та трудова книжка отримані [PERSON] 15 січня 2013 року. Відповідач проти даного факту в судовому засіданні не заперечував. Враховуючи, що позовна заява до суду надана 14 лютого 2013 року термін звернення до суду визначений ст. 233 КЗПУ позивачем не порушений. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши заперечення та надані докази представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи позивач працював в КП «Муніципальна охорона» на посаді охоронця з 2010 року та здійснював чергування на об'єкті КП «Міське бюро технічної інвентаризації». Відповідно до розпорядження КП «Муніципальна охорона» від 11.06.12 №7 підписаного директором підприємства [PERSON] позивач був переміщений з 14.06.12 з об'єкта охорони КП «Міське бюро технічної інвентаризації» на об'єкт охорони КП «Центральний парк культури та відпочинку імені М.Горького». Як зазначив [PERSON] в ході судового засідання проти переміщення як такого він не заперечував, але наполягав щоб воно відбулося відповідно до ст. 32 КзпП України з відповідним попередженням його за 2 місяця у зв'язку із переміщенням істотно змінилися умови праці зокрема режим роботи та тривалість робочого часу. Про свою незгоду з негайним переміщенням та свої вимоги позивач зазначив при ознайомленні з наказом про що на наказі наявний відповідний запис. До роботи на об'єкті КП «Центральний парк культури та відпочинку імені М.Горького» позивач не приступав у зв'язку із хворобою. В подальшому як доведено позивачем та не спростовано відповідачем з 1 липня 2012 року цей пост був ліквідований оскільки тендер на охорону парку виграло ПП «Агенство комплексної безпеки «Парма». Після виходу із лікарняного згідно пояснень позивача він з'являвся на роботу до офісного приміщення КП «Муніципальна охорона» розташованого за адресою м.Харків, Салтівське шосе, б.73, оскільки об'єкт охорони КП «Центральний парк культури та відпочинку імені М.Горького». Згідно розпорядження №9 від 24.10.12 КП «Муніципальна охорона» [PERSON] був відсторонений від роботи з 25.10.12 по 31.10.12 для проходження медичного огляду. На виконання вказівки заступника директора КП «Муніципальна охорона» [PERSON] 31.10.12 [PERSON] був присутній на роботі на заняттях із службової підготовки. Відповідно до пояснень позивача підтверджених документами наявними в справі 31.10.12 після занять він звернувся до керівництва КП «Муніципальна охорона» із заявою щодо надання йому щорічної відпустки у зв'язку із поганим самопочуттям та необхідністю лікування оскільки позивачу відпустка не надавалася близько 2,5 років. В наданні відпустки позивачу було відмовлено. Відповідно до тверджень позивача після занять із службової підготовки 31.10.12 він намагався з'ясувати у заступника директора ПК «Муніципальна охорона» коли він повинен приступити до виконання своїх обов'язків однак з його слів в наданні такої інформації йому було відмовлено. 1 листопада 2012 року [PERSON] відчув себе зле у зв'язку з чим не зміг з'явитися до офісу відповідача та звернувся до міської поліклініки за місцем проживання. В той же день [PERSON] пройшов обстеження та отримав направлення на стаціонарне лікування у зв'язку із загостренням хвороби серця, що підтверджується записами до карти амбулаторного хворого, записами в журналах обстеження в лабораторіях поліклініки направленням на стаціонарне лікування копії яких наявні в матеріалах справи. Про причини своєї відсутності на робочому місці позивач своєчасно повідомив відповідача по телефону що підтверджується поясненнями позивача та документами наявними в справі. Починаючи з 2 листопада 2012 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в Міській клінічній лікарні швидкої і невідкладної медичної допомоги. Відповідно до наказу відповідача КП «Муніципальна охорона» від 10 грудня 2012 року №324-к «Про звільнення [PERSON]» позивача звільнено із займаної посади «…03 грудня, за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України…», таким чином конкретний день за який позивача звільнено з роботи в наказі фактично не зазначений, що суперечить закону. Як підстава для звільнення в Наказі №324 зазначений наказ директора КП «Муніципальна охорона» від 10 грудня 2012 року №265-п «Про заходи реагування по факту порушення трудової дисципліни охоронником [PERSON]» . В Наказі №265 зазначено, що на погляд директора КП «Муніципальна охорона» позивач начебто був відсутній на роботі без поважних причин 01.11.12, з 14.11.12 по 16.11.12 та з 17.11.12 по 22.11.12 року та ці дні визнані прогулами. На доказ цього відповідачем надано акт від 31 жовтня 2012 року відповідно до якого [PERSON] було в цей день запропоновано вийти на роботу з 01.11.12 в якості охоронника на об'єкт Харківська спеціалізована школа №17 та табелі обліку робочого часу за період з червня по грудень 2012 року. Суд критично сприймає докази надані відповідачем. Так, в акті від 31.10.12 року не зазначено хто саме із присутніх запропонував відповідачу вийти на роботу на об'єкт Харківська спеціалізована школа №17 з 1 листопада 2012 року. При цьому, відповідно до розпорядження КП «Муніципальна охорона» від 11.06.12 №7 підписаного директором підприємства [PERSON] [PERSON] було визначено місце роботи КП «Центральний парк культури та відпочинку імені М.Горького» доказів несення до цього розпорядчого документі змін чи його скасування відповідачем в ході судового засідання не надано. Аналогічно відповідачем не надано графік чергування по об'єкту Харківська спеціалізована школа №17 з якими був би ознайомлений відповідач. Таким чином, відповідачем не доведено, що позивачу було визначене робоче місце на об'єкті охорони відмінному від КП «Центральний парк культури та відпочинку імені М.Горького». Табелі обліку робочого часу надані відповідачем складені з порушеннями вимог форми затвердженої наказом Держкомстату від 05.12.2008 року №489 оскільки підписані одноосібно начальником відділу по роботі з персоналом [PERSON] в той час як вказаною формою передбачено, що табель обліку робочого часу окрім працівника кадрової служби також підписує відповідальна особа яка його складає та керівник структурного підрозділу. Інформація наведена в табелях подекуди не відповідає фактичним обставинам які були доведені в ході судових засідань та підтверджені відповідними документами 29 та 30 вересня 2012 року [PERSON] перебував на чергуванні, що підтверджується наказом від 24.10.12 №212 (аркуш 70 справи) однак в табелі обліку робочого часу за ці дні стоїть «ПР» - прогул. Згідно розпорядження №9 від 24.10.12 [PERSON] був відсторонений від роботи з 25.10.12 по 31.10.12 для проходження медичного огляду. При цьому, в табелі обліку робочого часу за жовтень 2012 року за ці дні стоїть «ПР». Як свідчать матеріали справи [PERSON] 31.10.12 перебував на роботі на заняттях по службовій підготовці, але в наданому табелі обліку робочого часу за цей день стоїть «ПР» - прогул. В подальшому 16.11.12 позивач знову згідно його пояснень підтверджених документами наявними в справі перебував на роботі (аркуш 42 та 46 справи) однак в табелі обліку робочого часу стоїть «ПР» - прогул. Згідно пояснень [PERSON] в період з 14.11.12 по 15.11.12 та з 17.11.12 по 22.11.12 року він щодня завзявся на роботу до офісного приміщення відповідача однак охорона підприємства на територію підприємства та до офісного приміщення його не допускала відповідно до вказівок керівника КП «Муніципальна охорона». Відповідачем ці твердження позивача в ході судового засідання жодним чином не спростовані. Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суд повинен виходити з фактичних обставин справи. Виходячи з фактичних обставин справи суд вважає причину відсутності позивача на роботі 1 листопада 2012 року поважною. Відповідачем в обґрунтування правомірності видання Наказу №324 в ході судового засідання не надано документів які б підтверджували факт відсутності [PERSON] на робочому місці з 14.11.12 по 16.11.12 та з 17.11.12 по 22.11.12 року. Слід також зазначити що як пояснив позивач та проти чого не заперечував відповідач умови праці, зокрема режим роботи та тривалість робочого часу на об'єкті охорони Харківська спеціалізована школа №17 істотно відрізнялися від попередніх. Згідно частини 3 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці, режиму роботи працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92р №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що «Невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин». Згідно пояснень представника відповідача наданих під час судового засідання [PERSON] був звільнений за прогул вчинений 3 грудня 2012 року. Однак, позивач це твердження відповідача спростував зазначивши що весь день протягом робочого часу 3 грудня 2012 року перебував в офісному приміщені КП «Муніципальна охорона» на доказ чого надав копію листа від 30.11.12 №19-11 який був вручений керівництву КП «Муніципальна охорона» 03.12.12 про що на листі наявні відповідна відмітка. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92р №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до наказу відповідача КП «Муніципальна охорона» від 10 грудня 2012 року №324-к «Про звільнення [PERSON]» позивач був звільнений з роботи з 3 грудня 2012 року. Згідно приписам ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. В свою чергу відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58 передбачено що «Усі записи в трудовій книжці про… звільнення… вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу… в разі звільнення - у день звільнення…».Таким чином, в наслідок звільнення [PERSON] з дати що передує даті видання наказу відповідачем порушені вимоги КЗпП України та вищевказаної інструкції. Відповідно до листка непрацездатності серії [NUMBER] копія якого надана позивачем та долучена до справи з 10 грудня 2012 року [PERSON] перебував на лікарняному по 27.12.12. Згідно приписам ст..40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Однак, відповідачем в ході судового засідання не надано доказів отримання від [PERSON] письмових пояснень. На підтвердження правомірності звільнення [PERSON] відповідачем надана постанова президії комітету Харківської обласної профспілкової організації профспілки працівників державних установ України від 07.12.12 №П-13 про надання згоди на звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин. Відповідно приписів абзацу 3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Разом з тим, відповідачем в ході судового засідання не надано доказів отримання попередньої згоди виборного органу, членам якого він є а саме ППО КП «Муніципальна охорона». Виходячи з вищевикладеного суд доходить висновку що наказ відповідача КП «Муніципальна охорона» від 10 грудня 2012 року №324-к «Про звільнення [PERSON]» не відповідає вимогам закону. Позивач з посиланням на норми п.2 та абз. 3 п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 №100 (далі - Порядок №100) надав розрахунок сум невиплаченої йому заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 11103,60 грн. (одинадцять тисяч сто три гривні 60 коп.). та просив стягнути ці кошти з відповідача на свою користь. Відповідач щодо правильності зробленого розрахунку заперечень не надав. Як зазначає [PERSON] в наслідок дій відповідача стан його здоров'я значно погіршився він був позбавлений джерела доходів та не мав можливості продовжувати звичайний спосіб життя, що у свою чергу призводило до тяжких душевних страждань. В наслідок відсутності джерела доходів позивач втратив нормальні життєві зв'язків і мусив прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, позивач вважає що йому завдано моральну шкоду та з посиланням на ст. 237-1 КЗпП України просить стягнути з відповідача на її відшкодування 20000 гривень Відповідно приписів ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконне звільнення завдало позивачеві моральних страждань та спричинило необхідність вжити додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконне звільнення за п.4 ст.40 КЗпП не лише підірвало ділову репутацію позивача, а також спричинило неможливість працевлаштування позивача на іншу роботу, яка відповідає його досвіду та навичкам. Як наслідок, позивач не лише був позбавлений можливості працевлаштуватися, а й зазнав матеріальних труднощів, у позивача виникла необхідність позичати кошти для забезпечення елементарних життєвих потреб. Все це спричинило у позивача моральні страждання та переживання, які призвели до погіршення стану здоров'я. Не покращує самопочуття позивача і необхідність доводити свою правоту через суд. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому суд зазначає, що факт порушення прав позивача має місце, тому саме це є підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди. Виходячи з правил розумності та справедливості суд вважає, що необхідно з відповідача стягнути моральну шкоду в розмірі п'яти тисяч гривен. З посиланням на ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу. На підтвердження понесених витрат позивачем надано Договір про надання правової допомоги від 4 червня 2013 року із фізичною особою - підприємцем [PERSON] (далі - ФО-П [PERSON], і.п.н. [NUMBER] (запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців про реєстрацію від 15.01.13 № 2 480 000 0000 146364, копія виписки додається). ФО-П [PERSON] знаходиться на обліку в ДПІ у Московському районі та є платником єдиного податку ( Свідоцтво платника єдиного податку серії [NUMBER] виписане 21.01.13) в тому числі із видом діяльності за КВЕД 69.10 «Діяльність у сфері права». Проте позивачем не доведено, що саме ці суми ним були сплачені, не надано оригіналів квитанцій. В даному випадку суд вважає за необхідне відмовити позивачеві в задоволенні даних вимог в зв'язку з їх недоведеністю. Необхідно відмовити позивачеві і в задоволенні вимог щодо визнання причини відсутності позивача на роботі 01.11.2012 року поважними, враховуючи, що в період з 14.11.12 по 22.11.12 позивач з'являвся на роботу, але не був допущений до неї керівництвом КП «Муніципальна охорона визнати ці дні не прогулом, а простоєм з вини роботодавця, визнання робочих днів з 01.08.12 до 01.11.12 простоєм з вини роботодавця, вважати надані відповідачем протоколи засідання профспілкової організації втручанням в статутну діяльність та звільнення з особистих мотивів, так як судом дана оцінка даним твердженням та вони не можуть бути розглянуті, як самостійні позовні вимоги, а є похідними для вирішення основних позовних вимог. Судові витрати стягнути з відповідача у відповідності до ст. 88 ЦПК України,-

Outcome: partial