Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

14.07.2015року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Волноваського районного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначив, що 26.06.2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний Договір №DOVWGA00000004 на суму 50000,00 гривень з терміном повернення до 26.06.2017 року. Посилаючись на те, що відповідач своїх обов'язків по сплаті кредиту та процентів за користування коштами не виконує, просив суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» суму заборгованості станом на 29.05.2015 року в розмірі 27783,53 грн., що складається з 23156,47 гривень - заборгованість за кредитом, 4527,06 грн. -заборгованість по процентах за користування кредитом, 100,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом. Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 18 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк» відмовлено. З даним рішенням не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Він посилається на те, що суд не повно з»ясував обставини справи, не звернув увагу на всі докази по справі та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. [PERSON] до суду не з«явилася, просила суд розглянути справу в її відсутність. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, апе6ляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу з наступних підстав. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що 26.06.2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний Договір №DOVWGA00000004 на суму 50000,00гривень з терміном повернення до 26.06.2017 року. 27.06.2007 року відповідач отримала грошові кошти в сумі 50000,00 гривень, що підтверджує факт виконання своїх обовязків позивачем. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до умов договору відповідач повинен здійснювати повернення кредитних коштів рівними частками та сплачувати відсотки у розмірах та у строк, які визначені кредитним договором. Згідно наданих позивачем документів вбачається, що відповідач своїх обов'язків по сплаті кредиту та процентів за користування коштами не виконав (згідно з розрахунку заборгованості - а.с.4-7) та станом на 29.05.2015 року має заборгованість перед позивачем в розмірі 27.783грв.53коп., що складається з 23.156,47 гривень заборгованість за кредитом, 4527,06грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 100,00грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також розмір процентів встановлених договором. Як вбачається з умов кредитного договору, кредит відповідачу був виданий на наступні цілі: ремонт квартири на суму -50.000гривень ,а також у розмірі 5.460,00грв. на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3.,2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користуванням Кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 750,00грв.,та щомісяця в період сплати 0,20% від суми виданого кредиту,та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник (тобто відповідач) повинен надавати банку (позивачу) кошти (щомісячний платіж) в сумі 883грв.41коп. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є частково обґрунтованими. Суд першої інстанції передчасно дійшов висновку, що [PERSON] повністю погасила заборгованість по спірному кредитному договору. Суд не звернув увагу на те, що згідно п 7.1 спірного кредитного договору відповідачка отримала від позивача 55 460 грн. з яких 50000 грн. - кредитні кошти на ремонт квартири відповідача і 5460 грн. на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору. Щомісячний платіж в сумі 883,41 грн., який встановлений п. 7.1 кредитного договору складається із заборгованості по кредиту, відсоткам та винагороди. Пунктом 2.1.3 спірного кредитного договору встановлено, що позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до Договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7 даного Договору, і доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно Договорів страхування. Перерахування кредитних коштів Банк зобов»язується провадити у випадку не пред»явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених Договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Суд першої інстанції не з»ясував, що даний кредитний договір забезпечений договором поруки від 27 червня 2007 року, який укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON]. Предметом договору поруки є надання в іпотеку нерухомого майна - квартири, яка належить іпотекодавцю - [PERSON] Предмет іпотеки є застрахованим і на оплату даного страхування відповідачка щорічно повинна була сплачувати 546 грн. [PERSON] страхові платежі жодного разу не сплачувала, і тому ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі п. 2.1.3 спірного кредитного договору перераховував страхові платежі з платежів [PERSON], які вона здійснювала на погашення тіла кредиту. Також суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в період з 21.07.2014 року по 27.02.2015 року відповідачка не робила жодних погашень, прострочивши шість чергових платежів, а в період з лютого 2015 року по червень 2015 року відповідачка щомісячно сплачувала платежі в сумі 500 грн., тобто менше ніж визначено договором (розмір щомісячного платежу 883,41 грн.). Статтею 309 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу позивача, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Згідно ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. На виконання цього Закону 30 жовтня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з п. 20 ч. 1 цього Розпорядження м. Маріуполь Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Проте, 05 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1079-р про зупинення дії Розпорядження від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року було визнано нечинним (справа № 826/18330/14). Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, яким визнано такими, що втратили чинність розпорядження №1053-р від 30.10.2014 року та №1079-р від 05.11.2014 року, м. Волноваха Донецької області відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція. Крім того, згідно зі ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня 2014 року №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Національний банк України своїми листами від 13 жовтня 2014 року № 47-411/58939 та від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року щодо ненарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час антитерористичної операції. Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. У п.3.4. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (Справа N 1-10/2004)) зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції Україниохоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. З матеріалів справи вбачається, що позивач відраховував із платежів відповідачки, які йшли на погашення заборгованості по тілу кредиту на штрафні санкції у вигляді пені 27.02.2015 року - 164,17 грн. та 28.05.2014 року - 0,89 грн., а тому апеляційний суд вважає необхідним зменшити суму заборгованості по тілу кредиту на 165,06 грн. - суму пені, яку позивач відрахував із платежів відповідачки, які йшли на погашення заборгованості по тілу кредиту 27.02.2015 року та 28.05.2014 року. З врахуванням обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором - 22991,41 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 4527,06 та заборгованість по комісії за користування кредитом - 100 грн., а в загальній сумі 27618,47 грн. В задоволенні решти частини позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно відмовити. На підставі вимог ст. 88 ч.1 ЦПК України необхідно стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в відшкодування судових витрат 580,56 грн.

Outcome: partial