Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

13 грудня 2013 року [PERSON], який діє на підставі довіреності від 19 листопада 2013 року, звернувся від імені [PERSON] до суду з позовом до державного підприємства «Макіїввугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої [PERSON] загибеллю його сина. У позовній заяві зазначено про те, що [PERSON], який є рідним сином позивача, працював на ВП «Шахта імені С.М. Кірова» ДП «Макіїввугілля» на посаді машиніста електровозу підземного 4 розряду з повним робочим днем у шахті. 18 серпня 2008 року на вказаному підприємстві стався нещасний випадок, внаслідок якого загинув син позивача під час виконання своїх трудових обов'язків у шкідливих та небезпечних умовах, про що було складено акт №47 за формою Н-1 від 26.09.2008. За наслідками перевірки встановлено, що нещасний випадок та смерть [PERSON] відбулися з вини ВП «Шахта імені С.М. Кірова» ДП «Макіїввугілля». Смерть близької особи заподіяла позивачу, як батьку, фізичні та моральні страждання, оскільки останній залишився без рідного сина, отже вимушений був здійснювати додаткові заходи для організації повсякденного життя. [PERSON] переносив та продовжує переносити і буде переносити особливі моральні страждання у зв'язку з самим фактом смерті рідного сина. Через його смерть він не мав можливості вести повноцінне сімейне життя, були частково порушені його відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, а також були порушені його плани на подальше життя. Посилаючись на викладене, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 500000 грн., завданої смертю [PERSON], допустивши негайне виконання рішення. 25.12.2013 в судовому засіданні були надані письмові заперечення державного підприємства «Макіїввугілля» на позовну заяву, суть яких зведена до того, що, по-перше, в акті про нещасний випадок №47 від 26.09.2008 вказано, що [PERSON] був в стані алкогольного сп'яніння згідно висновку судмедекспертизи. По-друге, [PERSON] повинен був подзвонити з електровозного гаража гор. 365м [PERSON] в електровозний гараж гор.475 м і визвати його для виконання робіт по прийому составу на нижньому прийомному майданчику. Проте [PERSON] вказані дії не зробив, чим порушив ст. 14 Закону України «Про охорону праці», ст. 41 Гірничого Закону України, п.п. 1.16; п. 1.17; п. 3.14 «Інструкції з охорони праці №7 для машиніста електровозу підземного». По-третє, позивачем не доведений той факт, що саме ДП «Макіїввугілля» має відшкодовувати моральну шкоду і саме у такому розмірі. 15.01.2014 до суду надійшли заяви від позивача та його представника - [PERSON] про розгляд справи без їх присутності, просили задовольнити заявлені позовні вимоги (а.с. 24-25). У судовому засіданні 23.01.2014 представник відповідача просила в позові відмовити з підстав, викладених в письмових запереченнях. Під час здійснення судового розгляду були встановлені наступні фактичні обставини. Зокрема було встановлено, що [PERSON], [INFO], є рідним сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 5). У матеріалах справи міститься акт №47 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, від 26.09.2008, складений за формою Н-1, відповідно якого під час виконання [PERSON] своїх трудових обов'язків з останнім стався нещасний випадок, а саме: [PERSON] порушив ст. 14 Закону України «Про охорону праці», ст. 41 Гірничого Закону України, п.п. 1.16, 1.17, 3.14 «Інструкції з охорони праці №7 для машиніста електровозу підземного». Також у п. 7 цього ж акту зазначені причини, за яких стався нещасний випадок, а саме, порушення потерпілим технології робіт, виявлене в тому, що він самостійно здійснював прийом составу на нижньому приймально-відправному майданчику допоміжного нахилу пл. к42н; розчіпляв вагонетки під час руху; користувався для розцеплення вагонеток спеціальним гачком; знаходився в шахті та виконував наряд у стані алкогольного сп'яніння, що призвело до смерті потерпілого. Також зазначено, що нещасний випадок та смерть [PERSON] відбулися через низький рівень виробничої дисципліни серед робітників ділянки шахтного транспорту (а.с. 6-7). Відповідно до копії свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] (а.с. 10). Зазначені обставини стали підставою для звернення [PERSON] з відповідними позовними вимогами про стягнення сум у рахунок відшкодування моральної шкоди внаслідок загибелі його сина із посиланням на вимоги 1167-1168 ЦК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про достатність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Умови і порядок відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження здоров'я під час виконання свої професійних обов'язків, визначено комплексом норм Цивільного кодексу України, Кодексу України про працю, Закону України «Про охорону праці» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Загальні умови відшкодування моральної шкоди визначені статтею 23 ЦК України, згідно ч.ч. 1-3 якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до Закону України від 23 лютого 2007 року N 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» втратили чинність положення ст. ст. 21, 28, 34 цього Закону України щодо обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду (ці зміни набрали чинності з 30 березня 2007 року). Таким чином, у разі, коли право на відшкодування моральної шкоди виникало у позивача до 1 січня 2006 року, тобто до набрання чинності як Законом України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, та Законом України N717-V потерпілі мали право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соцстраху, незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення з наступних підстав. Проте Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 8 жовтня 2008 року у справі N1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). При цьому згідно із ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що в зв'язку зі смертю [PERSON] під час виконання ним професійних обов'язків на підземних роботах на відокремленому підрозділі «Шахта ім. С.М. Кірова» державного підприємства «Макіїввугілля», позивачу було спричинено моральні страждання у вигляді нестерпного душевного болю, оскільки він не мав можливості вести повноцінне сімейне життя, були частково порушені його відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, порушені його плани на подальше життя, а також змушеної зміни ритму життя через додавання додаткових зусиль для влаштування свого життя, тому така моральна шкода має відшкодовуватись за рахунок роботодавця, яким є відповідач по справі. З огляду на наведене, виходячи з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин суд вважає, що завдана позивачу моральна шкода підлягає стягненню з державного підприємства «Макіїввугілля» в розмірі 30000,00 грн. Судом відхиляються доводи відповідача про те, що оскільки нещасний випадок стався з вини потерпілого, тому моральна шкода відшкодуванню не підлягає, через вимоги ст. 1167 ЦК України, за якими моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. А під джерелом підвищеної небезпеки, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1187 ЦК України, розуміється діяльність, пов'язана з використанням механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Також судом під час розгляду справи було з'ясовано, що [PERSON] звертався до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю його сина - [PERSON], у зв'язку з чим в силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору. За приписами ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] являли собою вимоги нематеріального характеру, тому з огляду на вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції від 23.10.2013), судові витрати у вигляді судового збору, що покладаються на відповідача та стягуються до Державного бюджету України, мають складати 0,2 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, тобто 229,40 грн., оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» станом на 1 січня поточного року встановлено розмір мінімальної заробітної плати на рівні 1147 грн. Додатково слід звернути увагу на те, що позивачем не було надано суду об'єктивних доказів щодо необхідності допустити негайне його виконання на стягнення усієї присудженої суми платежів, у зв'язку з чим законних підстав для задоволення даної вимоги суд не вбачає. Враховуючи викладене та

Outcome: partial