Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

13 березня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що 15.06.2004 р. між ним та [PERSON] укладений договір позики в сумі 87804 грн. 75 коп, що на той час було еквівалентно 16500 доларів США, строком до 15.02.2005 р. [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2009 р., яке набрало законної сили 17.03.2010 р., з відповідача на його користь стягнено борг за договором позики 87804 грн 75 коп., збитки з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення та 3% річних від простроченої суми у загальній сумі 158752 грн., а також судові витрати 70 грн. та 1517 грн. Оскільки вказане рішення суду відповідач виконав у повному обсязі лише 17.09.2018 р., позивач на підставі ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача нараховані на суму боргу 158752 грн. інфляційні втрати за період з грудня 2009 року по вересень 2018 року у розмірі 166530 грн.85 коп. та 3 % річних, нараховані за той же період, у розмірі 42158 грн.44 коп., а всього 208689 грн. 29 коп. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив розглянути справу без його участі. Відповідач з позовом не погоджується та направив відзив, з якого видно, що просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись, що запропонований позивачем розрахунок інфляційних витрат та 3% річних не відповідає вимогам закону, просив суд застосувати строки позовної давності, які на його думку закінчилися 24.11.2012 р., тобто через 3 роки з дня набрання законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2009 р. Представник відповідача з позовом не погоджується просить суд відмовити в задоволенні позову та розглянути справу без його участі у судовому засіданні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що 15 червня 2004 р. між [PERSON] , [INFO] (код [NUMBER] ), зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ) та [PERSON] , [INFO] , (код [NUMBER] ), зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ) укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким позивач надав відповідачу гроші в сумі 87804 грн. 75 коп, що на той час було еквівалентно 16500 доларів США, строком до 15.02.2005 р. (а.с10). Оскільки [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики належним чином не виконав рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2009 р., яке набрало законної сили 17.03.2010 р., з нього на користь позивача стягнено борг за договором позики 87804 грн 75 коп., з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення та 3% річних від простроченої суми в загальній сумі 158752 грн., а також судові витрати 70 грн. (а.с.11-14) Рішення суд було звернено до примусового виконання 17.09.2018 р. заступником начальника Овідіопольського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №54693249 з примусовго виконання виконавчого листа №2-876/09, виданого 17.05.2010 року Київським районним судом м. Одеси, оскільки сума боргу, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнено та перераховано у повному обсязі. (а.с. 15.) Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні витрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням 12.11.2009 р. судом рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 17.09.2018 р. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 17.09.2018 р. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, щодо правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 р. у аналогічній цивільній справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зробила такий правовий висновок:«Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 21 квітня 2015 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачів перед банком за Кредитним договором припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.» З наведених підстав, враховуючи, що погашення боргу відповідачем за рішенням суд від 12.11.2009 р. відбулося лише 17.09.2018 р., а позов до суду заявлено 13.03.2019 р. і відповідачем заявлено про застосування позовної давності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів на підставі ст. 625 ЦК України підлягають частковому задоволенню у межах строків позовної давості, тобто за період з 13.03.2016 р. до 17.09.2018 р. ( 2 роки 6 місяців 3 дні). Заперечення відповідача, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду, і що цей строк слід рахувати з дня набрання законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2009 р., суд вважає безпідставними. При визначенні розміру нарахування 3% річних та інфляційних витрат позивачем безпідставно до складу основної суми заборгованості (158 752 грн), стягнутої рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2009 р., було включено 70947 грн. 25 коп.- 3% річних та інфляційних витрат і на цю суму здійснено нарахування 3% річних та інфляційних витрат. 3% річних та інфляційні витрати на загальну суму 70947 грн. 25 коп., стягнені зазначеним вище рішенням суду на користь позивача, не є простроченням виконання грошового зобов`язання за договором позики між сторонами, на які відповідно до ст. 625 ЦК України можуть нараховуватися 3% річних та інфляційні витрати. Тому позовні вимоги в цій частині безпідставні. Нарахування 3% річних та інфляційних витрат необхідно здійснювати лише на суму основної заборгованості відповідача за договором позики 87804 грн.75 коп. 3% річних від суми основного боргу 87804 грн. 75 коп. за 2 роки 6 місяців прострочення виконання зобов`язання відповідачем становлять 6585 грн. 36 коп. (87804,75 х 3% = 2634 грн.14 коп.; 2634,14 х 2,5 років = 6585,36) Офіційний індекс інфляції в Україні, опублікований на офіційному сайті Державної служби статистики України, становив: у березні 2016 р. -101; у квітні 2016 р. - 103,5; у травні 2016 р. - 100,1; у червні 2016 р. - 99,8; у липні 2016 р. - 99,9; у серпні 2016 р. - 99,7; у вересні 2016 р. - 101,8; жовтні 2016 р. - 102,8; у листопаді 2016 р. - 101,8; у грудні 2016 р. - 100,9; за 2017 рік - 113,7; у січні 2018 р. - 101,5; у лютому 2018 р. - 100,9; у березні 2018 р. - 101,1; у квітні 2018 р. -100,8; у травні 2018 р. - 100; у червні 2018 р. - 100; у липні 2018 р. - 99,3; у серпні 2018 р. - 100. Індекс інфляції за зазначений вище період становив 131,88. (101 х 103,5 х 100,1 х 99,8 х 99,9 х 99,7 х 101,8 х 102,8 х101,8 х 100,9 х 113,7 х 101,5 х 100,9 х 101,1 х 100,8 х 100 х 100 х 99,3 х 100 = 131,88) Інфляційні збитки позивача за зазначений вище період становили 27992 грн. 15 коп. ( 87804,75 х131,88 = 115796,90; 115796,90 - 87804,75 = 27992,15) Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних 6585 грн. 36 коп. за порушення строків виконання зобов`язання та інфляційні збитки 27992 грн.15 коп., а усього 34577 грн. 51 коп. В іншій частині позовні вимоги безпідставні і задоволенню не підлягають.

Outcome: partial