Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

14.04.2017 року позивач звернулася до Дарницького районного суду м.Києва з позовом до відповідача з позовом щодо розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 09.08.2016 року Дарницьким районним у м.Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві, актовий запис №1499, та щодостягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем спільного господарства не веде, шлюбні стосунки тривалий час не підтримує, подальше збереження шлюбу неможливе. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], сторони не дійшли згоди щодо порядку надання позивачу матеріальної допомоги на утримання вказаної дитини, яка проживає з позивачем. При цьому, судом враховано, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи викладене, проаналізувавши всі матеріали справи, в тому числі, копії: свідоцтва про шлюб сторін (а.с.6); свідоцтва про народження вказаної дитини (а.с.7), суд встановив наступні факти: - сторони спільного господарства не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, подальше збереження шлюбу неможливе (про, що вказала сама позивач, при цьому, доказів зворотного відповідачем не надано, останній у письмовій заяві не визнав вимоги щодо розірвання шлюбу; - позивач та відповідач є батьками дитини - [PERSON], [INFO]. - позивач потребує матеріальної допомоги на утримання дитини - [PERSON], [INFO]. З положень ст.112 Сімейного кодексу України вбачається, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу; суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно зі ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК України). Відповідно до ст.182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п.1 ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються з дня пред'явлення позову. Відповідно до ст.21 Конституції України, усі люди є рівні у своїх правах. Враховуючи викладене, відповідно до положень ст.112 Сімейного Кодексу України, належить шлюб між сторонами розірвати. Крім того, проаналізувавши наведені дані, враховуючи положення ст.430 ЦПК України, наявність обов»язку щодо утримання вказаної дитини у обох сторін, що розмір аліментів не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (що позивачем не враховано у вимогах та необгрунтовано) суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів належить задовольнити частково, а саме належить: стягнути з [PERSON] ( [INFO]., адреса: [ADDRESS]) на користь [PERSON] ( [INFO]., адреса: [ADDRESS], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від всього заробітку (доходу) [PERSON], [INFO], щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.04.2017 р. і до повноліття [PERSON], [INFO]; допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць; в задоволенні решти позовних вимог відмовити як у безпідставних. Суд вважає, що відповідно до вимог ст.141 ЦПК України належить: стягнути на користь [PERSON] ( [INFO]., адреса: [ADDRESS], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) з [PERSON] ( [INFO]., адреса: [ADDRESS]), судовий збір в сумі 640 грн. (щодо позовних вимог про розірвання шлюбу); стягнути в доход держави з [PERSON] ( [INFO]., адреса: [ADDRESS]), судовий збір в сумі 640 грн. (щодо позовних вимог про стягнення аліментів). На підставі викладеного,

Outcome: partial