Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

12 серпня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 13 серпня 2019 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 19 серпня 2019 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного провадження /а. с. 43-44/. 04 вересня 2019 року засобами поштового зв`язку до суду відповідачем направлено відзив, у якому позов не визнано, посилаючись на те, що звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Внаслідок того, що у рішенні суду розмір заборгованості був визначений станом на 22 травня 2016 року, а фактичне виконання відбулося у травні 2019 року, банком двічі було проведене договірне списання грошових коштів /а. с. 46-50/. Позивач у судове засідання не з`явилася, направила засобами поштового зв`язку заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала і просила задовольнити. Представник позивача подала до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити у задоволенні позову. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 01 лютого 2008 року між позивачем та банком укладений кредитний договір, з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за яким, 25 липня 2013 року сторонами укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток. Згідно з умовами Генеральної угоди заборгованість позичальника перед банком становила 7 424, 02 грн. Стороною відповідача у відзиві вказано, що відповідно до пункту 2.10 Генеральної угоди, позичальник доручив банку без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти у день надання кредиту у сумі 500, 00 грн на будь-який відкритий у банку рахунок. Дата остаточного погашення заборгованості по договору - 31 січня 2014 року. За пунктом 2.1 Генеральної угоди, позичальник зобов`язалася щомісячно сплачувати 1 237, 34 грн. У зв`язку із невиконанням своїх грошових зобов`язань, у позичальника утворилася заборгованість у розмірі 13 010, 32 грн, яка складається з 6 124, 04 грн - заборгованість за кредитом, 01, 76 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 654, 24 грн - заборгованість за пенею та комісією, 2 230, 28 грн - штраф, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, про стягнення якої банк звернувся до Валківського районного суду Харківської області. Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 04 серпня 2016 року у справі № 615/805/16-ц постановлено стягнути з боржника [PERSON] суму заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 липня 2013 року у сумі 13 010, 32 грн і також судовий збір у розмірі 1 378, 00 грн /а. с. 12-13/. 20 жовтня 2016 року видано виконавчий лист для примусового виконання рішення суду від 04 серпня 2016 року, що набрало законної сили 22 серпня 2016 року, згідно з яким державним виконавцем Валківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Парталою І. В. відкрито виконавче провадження № 53838052 /а. с. 14, 15/. Постановою від 18 серпня 2017 року державного виконавця постановлено проводити утримання з пенсії позивача у розмірі 20 %, з яких 5 % - на погашення суми витрат та виконавчого збору у розмірі 1 607, 55 грн, а 15 % - на погашення суми боргу у розмірі 14 388, 32 грн, після повного утримання суми витрат та виконавчого збору у розмірі 1 607, 55 грн, стягнення боргу у розмірі 14 388, 32 грн, проводити у розмірі 20 % /а. с. 17/. 13 травня 2019 року банком видно довідку позивачеві про те, що позичальник не має заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» /а. с. 11/. Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому району Головного територіального управління юстиції у Харківській області Абрамова Р. М. від 14 травня 2019 року, закінчено виконавче провадження з примусового виконання № 53838052 за виконавчим листом № 615/805/16-ц, виданим 20 жовтня 2016 року Валківським районним судом Харківської області, у зв`язку з виконанням у повному розмірі, відповідно до повідомлення АТ КБ «Приватбанк» від 13 травня 2019 року /а. с. 16/. Вказані обставини справи сторонами не заперечувалися. Виходячи з наведених відомостей, які підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, слід прийти до висновку, що позивачем було сплачено всі суми, які були нараховані в якості боргу, штрафів та відсотків за кредитним договором від 25 липня 2013 року. Сума заборгованості, яку позивач повинна була сплатити за рішенням суду, становила 13 010, 32 грн, з якої 3 794, 11 грн було стягнуто з пенсії позивача за період з жовтня 2017 року по лютий 2019 року, що підтверджується інформацією Валківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області та відомостями з виписки за картковим рахунком позивача. Окрім того, з виписки по картці/рахунку позивача і додатковим рахунками договору за період 01 січня 2019 року по 24 липня 2019 року вбачається, що 04 квітня 2019 року відбулося автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті № [NUMBER] на суму 1 401, 04 грн, а 03 травня 2019 року - 256, 15 грн, якими було погашено штраф загальною сумою 1 657, 19 грн /а. с. 36/. Позивач вказала у позовній заяві, що особисто внесла на рахунок відповідача суму у розмірі 15 961, 14 грн. Разом з тим, з виписки по її рахунку достовірно неможливо встановити, які зарахування, внесені як поповнення, здійснювалися в якості виконання рішення суду від 04 серпня 2016 року. Відомостями з виписки позивача за період з 25 липня 2013 року по 31 грудня 2018 року підтверджується, що з 22 серпня 2016 року, коли рішення Валківського районного суду Харківської області від 04 серпня 2016 року у справі № 615/805/16-ц набрало законної сили, банк продовжував нараховувати штрафи за прострочення кредиту на суму 6 667, 33 грн та відсотки за прострочений кредит на суму 1,44 грн, грошові кошти загальною сумою у розмірі 6 668, 77 грн на погашення яких автоматично списувалися з рахунку позивача /а. с. 26-35/. Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц вказав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняє зобов`язання за кредитом і надає кредитору право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Проте, суду не було надано відомостей, що відповідач здійснював нарахування та списання вказаних коштів у порядку ст. 625 ЦК України. За змістом ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відтак, у межах строку кредитування до 31 січня 2014 року позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця. Після спливу вказаного строку, позичальник мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок про правильне застосування норм права у своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Згідно з визначеною позицією Великої Палати Верховного Суду, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Так, Великою Палатою Верховного Суду сформовано За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини третьої ст. 12, частини першої, шостої ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 768, 40 грн відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial