Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

14.12.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відновлення межі земельної ділянки. На обґрунтування позову позивач зазначила, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 02.10.1997 року вона є власником житлового будинку [ADDRESS] з усіма господарськими та побутовими спорудами та власником земельної ділянки розміром 0,0474 га за адресою [ADDRESS] на підставі рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 09.11.2012 року. В процесі набуття права власності на земельну ділянку була виготовлена технічна документація, якою були встановлені межі земельної ділянки. Первісно матеріали інвентаризації земель по [ADDRESS] були виготовленні на ім`я колишнього власника - [PERSON] , із яких вбачається, що згідно наданих документів на приватизацію земельна ділянка була розміром 500 кв.м., але Державний акт виданий на земельну ділянку розміром 474 кв.м. Так, у листопаді 2012 року вона звернулась до КП «Госпрозрахункове проектно-вишукувальне бюро» з клопотанням виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] . Між нею разом з безпосереднім виконавцем [PERSON] і власниками суміжних земельних ділянок [ADDRESS] - [PERSON] , якому раніше належала зазначена земельна ділянка і який є батьком теперішнього власника земельної ділянки [ADDRESS] і [ADDRESS] - [PERSON] було складено акт про межі земельної ділянки за кадастровим номером: 4810136300:05:025:0013 площею 474 кв.м. по [ADDRESS] закріплені в натурі, які проходять по існуючим контурам (огорожа кам`яна, стіни будівель)та ділянка має поворотні точки у кількості 12 шт., при цьому власники земельних ділянок [ADDRESS],[ADDRESS],[ADDRESS] зазначили, що претензій щодо існуючих меж та конфігурації земельної ділянки не мають, поворотні точки пред`явленні на зберігання позивачу. В 2015 році вона з метою поліпшення житлових умов почала реконструкцію належного їй на праві власності житлового будинку, яким до цього часу не могла користуватися оскільки він знаходився в аварійному стані. Скориставшись її відсутності відповідач самостійно без її відома встановив частину огорожі з порушенням меж земельної ділянки, заглибившись на територію земельної ділянки, яка належить їй на праві власності. Зазначений факт самозахвату відповідачем був встановлений Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 25.07.2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14.09.2017 року залишено без змін. Висновками експерта № 115-021 від 04.05.2017 року зазначено, що фактично встановлені межі між земельними ділянками на дату проведення експертизи за адресами по [ADDRESS] та [ADDRESS] , не відповідають межам, встановлених та відображених в Державному акті на право власності на землю за №430 від 25.07.1997 року на ім`я [PERSON] , Державному акті на право власності на землю за №298 від 31.10.1996 року на ім`я [PERSON] . Також, 17.10.2017 року вона звернулася до Миколаївської міської ради для вирішення питання щодо відновлення межових знаків між земельними ділянками по [ADDRESS] і [ADDRESS] . Відповіддю від 01.11.2017 року її було проінформовано про те, що на даний час неможливо розглянути вказане у зверненні питання на комісії з розгляду земельних спорів, оскільки термін повноважень Миколаївської ради шостого скликання закінчився, комісія з розгляду земельних спорів має бути створена у новому складі. Але до теперішнього часу така комісія так і не створена, а тому єдиним способом захисту її прав та інтересів є вирішення питання в судовому порядку. Посилаючись на вищезазначене просила відновити межі земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , що розмежує земельну ділянку зі сторони відповідача за адресою [ADDRESS] шляхом встановлення межових знаків у кількості 7 штук, які будуть розмежувати зазначені земельні ділянки у відповідності до визначених планів меж земельних ділянок згідно Державних актів на земельні ділянки сторін і висновку судового експерта Шапашникової Е.О. Регіональної Торгово-промислової палати Миколаївської області № 115-021 від 04.05.2017 року. 20.12.2018 року ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва відкрито провадження по даній справі. 05.02.2019 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] посилаючись на наступне. Так,він вказав, що згідно з наданим Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.05.2013 року підставою виникнення у позивача права власності на земельну ділянку є рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 09.11.2012 року, а не Державний акт на право приватної власності на землю. Згідно вказаного рішення, раніше земельна ділянка належала [PERSON] згідно Державного акту № 591 від 05.08.1997 року. В рішенні суду зазначена лише загальна площа земельної ділянки без визначенні її меж в натурі та присвоєння кадастрового номеру. В пояснювальній записці до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за адресою [ADDRESS] , зазначено, що загальна площа земельної ділянки визначена в межах за фактичним користуванням і складає 474 кв.м. за математичним вирахуванням лінійних промірів відстань між поворотними точками не збігається з державним актом, але площа не змінилась. Таким чином, позивач сама погодилася з тим фактом, що земельна ділянка має інші зовнішні межи, ніж ті, що раніше були зображені в державному акті №591 від 05.08.1997 року. В свою чергу рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 25.07.2017 року та висновком судового експерта Шапошнікової від 04.05.2017 року встановлені обставини не відповідності меж земельної ділянки, на час проведення експертизи, з межами земельної ділянки, визначеними в Державному акті №591 від 05.08.1997 року, виданому [PERSON] , що за наявності технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за адресою [ADDRESS] , розробленої за клопотанням [PERSON] та нею ж узгодженою 28.11.2012 року з [PERSON] не дають правових підстав вважати, що порушення прав позивача сталося внаслідок дій [PERSON] . Відповідно до договору дарування від 30.10.2015 року, відповідач одержав у власність земельну ділянку в [ADDRESS] від [PERSON] . Перед укладанням договору останній одержав витяг з Державного земельного кадастру від 21.09.2015 року про земельну ділянку в [ADDRESS] , згідно якого відомості про державну реєстрацію вказаної ділянки були внесені на підставі документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 03.09.2015року. Крім того, рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 25.07.2017 року не встановлено коли та яким власником побудовано паркан, а лише зазначено, що він будувався різними власниками в різний період часу. Також в рішенні суду було зазначено, що в матеріалах справи є фотозйомка частини забору, де встановлено дату 2007 рік, а тому відповідач до цього не має жодного відношення, оскільки одержав в дар житловий будинок [ADDRESS] лише 30.10.2015 року. Таким чином, позивачем не наведено жодних обставин, з посиланням на належні та допустимі докази, що саме в наслідок дій [PERSON] порушено межі земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] . 17.01.2020 року ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва цивільну справу призначено до судового розгляду. Позивач та його представники в судовому засіданні просили суд про задоволення позову з викладених в позові підстав. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у позові з викладених у відзиві підстав. А також вважали, що висновок судового експерта Регіональної Торгово-промислової палати Миколаївської області № 115-021 від 04.05.2017 року [PERSON] , на який посилається позивач та її представники не є належним та допустимим доказом по зазначеній цивільній справі оскільки він надавався по іншій цивільній справі. При розгляді справи, яка розглядається позивач клопотань про проведення судових експертиз не заявляв. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Як встановлено судом [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 30 жовтня 2015 року. На підставі договору дарування земельної ділянки від тієї ж дати земельна ділянка, площею 0,0559 га за вказаною адресою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, також належить [PERSON] . Власницею будинку [ADDRESS] та присадибної земельної ділянки за цією ж адресою є [PERSON] , відповідно до договору дарування житлового будинку від 02.10.1997 та власником земельної ділянки розміром 0,0474 га за адресою [ADDRESS] на підставі рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 09.11.2012 року. Зазначений будинок та земельна ділянка перейшли у власність відповідачки від попереднього власника [PERSON] . Висновком експерта Регіональної Торгово-промислової палати Миколаївської області № 115-021 від 04.05.2017 року [PERSON] встановлено, що фактично встановлені межі між земельними ділянками на дату проведення експертизи за адресами: [ADDRESS] і [ADDRESS] не відповідають межам, встановлених та відображених в Державному акті на право власності на землю 1-МК №012546 за №430 від 25.07.1997року на ім`я [PERSON] і Державному акту на право приватної власності на землю 1У-МК №015489 за №298 від 31 жовтня 1996 року на ім`я [PERSON] . Тобто , межі земельних ділянок сторін не відповідають правовстановлюючим документам на ці земельні ділянки, тобто фактично не визначені за цими документами. Згідно дослідженої в судовому засіданні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі(на місцевості), яка знаходиться у власності [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель по [ADDRESS] в матеріалах міститься акт приймання-передачі знаків на зберігання від 17.09.2015 року, відповідно до якого власники земельних ділянок, в тому числі [PERSON] (власник земельної ділянки по [ADDRESS] ) не має претензій щодо меж та конфігурацій земельної ділянки при встановлення межі земельної ділянки, по [ADDRESS] , площею 0,0559га, що є у власності [PERSON] (попереднього власника). Також в матеріалах цивільної справи міститься План-схема відведення меж земельної ділянки площею 0,0559га з зазначенням чіткої конфігурації ділянки з усіма суміжними землекористувачами, в тому числі з земельною ділянкою [PERSON] за адресою [ADDRESS] і міститься підпис [PERSON] про погодження меж. Частинами 1 та 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Статтею 118 ЗК України регламентується порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, за змістом ч. ч. 1, 2, 6-9 цієї статті, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленомустаттею 186-1цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивноговисновкутакої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно вимог ч. ст. 25 Закону України «Про землеустрій», документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Серед видів документації із землеустрою, відповідно до п. п. «ґ» «і» ч. 2 цієї статті виділяють проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно з частинами першою, третьою, шостою статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. Відповідно до статті 198 ЗК України кадастрові зйомки це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцезнаходження поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. За змістом пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж в натуру на підставі наявної земельно-кадастрової документації. Згідно із пунктом 2.1 вищевказаної Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідно до пункту 2.3 вищезгаданої Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. За змістом статті 55 Закону України «Про землеустрій», межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки. Погодження меж є допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, таке є правом суміжного землекористувача, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Передача у власність земельної ділянки проводиться за рішенням органу місцевого самоврядування на підставі затвердженої технічної документації, до складу якої входить, зокрема, погодження меж земельної ділянки. Орган місцевого самоврядування у відповідності з частиною третьою статті 158 ЗК України за заявою заінтересованої особи вправі вирішити такий спір та, при наявності для цього підстав, надати дозвіл на приватизацію земельної ділянки без згоди суміжного землекористувача, що дасть можливість ліцензійній організації завершити розробку відповідної технічної документації. Згідно з частинами першою, четвертою, п`ятою, дев`ятою статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Таким чином, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Згідно ч. 2 ст.90 Земельного кодексуУкраїни порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.91 Земельного кодексуУкраїни власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватись правил добросусідства. Відповідно до статті 198 Земельного кодексу України, погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. У даній справі межі земельної ділянки визначені згідно кадастрового плану земельної ділянки та крім цього, відображені на схемі розмежування землекористування , а також наявний підписаний суміжними землекористувачами акт узгодження та визначення меж, а тому на даний час відсутні підстави ввжати, що межа між житловими будинками порушена. Частиною другою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно достатті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першоїстатті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як передбачено п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Вирішуючи спір, суд повинен установити чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Так, по-перше, позивачем не доведено, що земельна ділянка надана у власність відповідача з порушенням вимог діючого законодавства. При цьому суд враховує, що площа спірної земельної ділянки була узгоджена з усіма суміжними землекористувачами та відповідала площі фактичного користування принаймні з 2012 року, про що поза розумним сумнівом не могло бути невідомо [PERSON] за початок оформлення документів на землю [PERSON] . Належних та допустимих доказів на спростування цього позивач не надав. Посилання позивачки та її представників на те , що межі земельних ділянок порушені через те , що відповідач, самостійно, без відома позивача встановив частину огорожі з порушенням меж земельної ділянки, заглибившись на територію земельної ділянки належної на праві власності позивачу вже були предметом судового розгляду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення будівель та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю, нерухомим майном, відшкодування збитків, майнової і моральної шкоди за результатом якого було ухвалено рішення Заводським районним судом м. Миколаєва від 25.07.2017 року по справі № 2/487/147/2017. Суд прийшов до висновку про те, що встановити, коли саме було побудовано залізобетонний паркан, який розмежовує земельні ділянки [ADDRESS] і [ADDRESS] , точно в якому році неможливо, оскільки паркан побудований різними власниками земельних ділянок за [ADDRESS] та [ADDRESS] в різний період часу,а також в інвентарній справі не знайдено дат щодо їх побудов. Тому в задоволенні позову було відмовлено. При розгляді вищезазначеної справи було встановлено, що в позові [PERSON] по цій справі мова йде про ті ж самі, допущені на думку позивачки, порушення відповідачем, що й у справі, яка розглядалася раніше. Даних про зміну меж суміжних земельних ділянок після 2017 року позивачка та її представник суду не надали. В такому випадку, суд вважає , що позивачем не доведено позовних вимог , а тому в задоволенні позову відмовляє. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed