Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

12 лютого 2020 року позивач звернувся до суду з позовом з вимогою виселити відповідача з належного йому житлового будинку. В своїй заяві позивач зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS] . В її будинку на даний час прописаний та проживає її син, який зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, жодним чином не приймає участі в утриманні житлового будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг. В добровільному порядку відповідач не виселяється. Відповідач заважає позивачу, як власнику вільно користуватися та розпоряджатися належним йому на праві приватної власності майном. Посилаючись на викладене, позивач просила суд, виселити [PERSON] з належного їй житлового будинку [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилася, подала суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутності, вказала, що позовні вимоги підтримує, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не було направлено відзив, заяви про розгляд справи за його відсутності, відкладення розгляду справи до суду не надходили. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду причину своєї неявки. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. ст.223, 280-281 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності сторін, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.6-12). Відповідно до довідки № 02-01/1175 від 24.01.2020 року, виданої відділом «Центром надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області, [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтверджують, що відповідач постійно вчиняє насильство відносно позивача. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Як зазначено в ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 Цивільний кодекс України; нормативно-правовий акт № 435-IV від 16.01.2003, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Стаття 109 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як зазначено в ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 116 Житлового кодексу УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач робить сумісне проживання нестерпним, його поведінка є такою, що робить неможливим проживання позивача в одному будинку, добровільно з будинку не виселяється. Відповідач не надав суду докази, які спростовують твердження позивача. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позов є законним, обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved