Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

13 січня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В заяві вказав, що 01 грудня 1998 року на підставі торгово-біржового контракту 047-п в м.Снігурівка Миколаївської області купив, а відповідачка продала житловий будинок [ADDRESS] за 7067грн. Вказаний договір купівлі-продажу було оформлено Товарною біржею «Смарагд-Південь». До теперішнього часу позивач користується вказаним житловим будинком, а відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення вказаного договору, а тому на підставі ч.2 ст.220 ЦК України, просив суд визнати вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнати за ним право власності на вказаний будинок. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю. Відповідачка позов визнала, не оспорюючи факту, що сторони досягли всіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, повідомила, що договір нотаріально не посвідчено, так як їй було запропоновано укласти таку угоду на товарній біржі, де значно менше сплачувалося державне мито і відсутні черги. Від нотаріального посвідчення договору вона не ухилялася. На теперішній час претензій щодо житлового будинку не має. Дослідивши докази, суд прийшов до наступного. На момент вчинення угоди купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами діяв Цивільний кодексу Української РСР, 1963 року. Положеннями ст.227 ЦК Української РСР, яка діяла на момент виникнення правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Відповідно до ч.1 ст.47 Цивільний кодексу Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 Цього кодексу. В силу ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 Цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частина 1 ст.131 ЦПК України зобов'язує сторони подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Як вбачається з торгово-біржового контракту №47-п (а.с.6), сторони 01 грудня 1998 року уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач купив, а відповідачка продала житловий будинок [ADDRESS], який належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 вересня 1995 року. 16 грудня 1998 року за позивачем зареєстроване право власності Снігурівським ММБТІ на вказаний будинок (а.с.5). Позивач на підтвердження вимог щодо визнання вказаної угоди дійсною посилається на положення ст.220 ЦК України. На його думку, з його боку виконані всі умови договору, а відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, але жодних доказів цьому не надав. [PERSON] не оспорила факту досягнення усіх істотних умов договору і отримання грошей за житловий будинок, а факт ухилення від нотаріального посвідчення договору заперечила. За такого, суд дійшов висновку, що положення ч.2 ст.47 ЦК Української РСР не можуть бути застосовані, а тому відмовляє позивачеві у задоволенні його позовних вимог. Частина 2 ст. 220 ЦК України до цих правовідносин не може бути застосована, так як вони виникли на момент дії ЦК Української РСР, 1963 року. Сторони не втратили на сьогоднішній день можливість посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку в нотаріальному порядку, як цього вимагає закон.

Outcome: dismissed