Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

13.04.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві зазначено, що сторони зареєстрували шлюб 03.10.1992 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що було зроблено актовий запис за № 2261. Від даного шлюбу у сторін є двоє дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. На разі склалася ситуація, за якої близько чотирьох років між сторонами припинилися шлюбно - сімейні відносини. Між ними немає взаєморозуміння, згоди, також у них різні погляди на сімейні відносини та обов'язки. Сумісне сімейне господарство не ведеться Часто виникають сварки, відповідач своєю поведінкою змушував позивачку звертатися за допомогою до правоохоронних органів. Збереження родини не можливе, тому сторони вважають за доцільне припинити юридичний зв'язок шляхом розірвання шлюбу. Позивач надала суду заяву, в якій просить слухати справу у її відсутність, позовну заяву підтримує. Відповідач надав суду заяву, в якій зазначив, що позовну заяву про розірвання шлюбу визнає. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.10.1992 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що було зроблено актовий запис за № 2261, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 03.10.1992 року. Від даного шлюбу у сторін є двоє дітей - [PERSON], [INFO], вже повнолітня та заміжня та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] Згідно з ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами 3 статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Разом з тим, зміст ст. 161 СК України вказує на те, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Крім того, відповідно до ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved