Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

14.08.2018 до Марківського районного суду Луганської обасті надійшла позовна заява [PERSON], в якій він просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 01.05.2015р. в сумі 420 936 гривень 64 копійки на користь [PERSON]. В обґрунтування свого позову посилається на те, що 01.05.2015р. між [PERSON] надалі та [PERSON] було укладено договір позики. У відповідності до пункту 1.1 вказаного договору позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується надати позичальнику безпроцентну позику, а останній зобов'язується прийняти позику і повернути її позикодавцеві у визначений цим договором строк. У зв'язку з тим, що між сторонами за цим договором налагоджуються тісні взаємовигідні ділові відносини, позика, визначена у цьому договорі, надається позичальникові на безпроцентній основі. Відповідач збирався переїхати на постійне місце проживання з тієї території Луганської області, яка знаходиться під контролем так званої ЛНР, на територію України, яка перебуває під контролем офіційної влади і розпочати власну справу, а тому укладання вказаного договору не мало на меті отримання прибутку, а носило характер своєрідної тимчасової фінансової підтримки відповідача. 01.05.2015, безпосередньо перед підписанням вказаного договору позики, коли між ними було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов такого договору, ним особисто відповідачу були передані готівкові грошові кошти в сумі 420 936 гривень 64 копійки, що й було відображено у договорі позики. 01.05.2017 за вказаним договором позики настав строк повернення, однак відповідач повідомив його, що у нього відсутня фінансова можливість повного або часткового повернення грошових коштів і попросив зачекати. За усною домовленістю він погодився на відтермінування строку повернення грошових коштів за договором позики на 1 рік, тобто до 01.05.2018р. Жодних письмових змін до договору не вносилося, оскільки вже було очевидно, що умови договору позики станом на 01.05.2017 були порушені і тому якась формалізація відносин на них би не вплинула. З дати укладання договору позики по дату звернення з даним позовом відповідач жодних грошових коштів йому не передавав і договір позики не виконував. Представник позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи у відсутність позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідач в судові засідання жодного разу не з'явився, про дату, час і місце судового засідання у справі повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотніми повідомленнями (а.с.51, 57, 97, 112). Клопотань про відкладення судового засідання чи розгляду без його участі не надходило. Про причину своєї неявки не повідомив суд та відзиву на позовну заяву не надавав. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за наявності всіх наступних умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи. 17.01.2019 суд, без виходу до нарадчої кімнати, постановив провести зоочний розгляд справи. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд зазначає наступне . Предметом даного позову є вирішення питання про виконання зобов'язань, що регулюється положеннями Цивільного Кодексу України. Вирішуючи справу по суті, суд враховує наступні норми закону. Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 01.05.2015 було укладено договір безпроцентної позики. Згідно з п.1.1 Договору позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується надати позичальнику безпроцентну позику, а останній зобов'язується прийняти позику і повернути названу позику позикодавцеві у визначений цим договором строк. У зв'язку з тим, що між сторонами за цим договором налагоджуються тісні взаємовигідні ділові відносини, позика, визначена у цьому договорі, надається позичальникові на безпроцентній основі. Згідно з п. 1.2 Договору за даним договором позикодавець надає позичальникові безвідсоткову позику в сумі 420 936 (чотириста двадцять тисяч дев'ятсот тридцять шість) гривень 64 копійки (еквівалент 20 000 доларів США за курсом НБУ на дату укладення цього Договору). Відповідно до п. 1.4 Договору повернення отриманої позики здійснюється позичальником особисто, або через уповноважену ним особу у строк до 01 травня 2017 року і у валюті, в якій дану позику було отримано. Позичальник засвідчив отримання зазначеної в п.1.2 цього Договору суми перед підписанням цього Договору. (п.1.3 Договору). Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як встановлено в судовому засіданні між сторонами було укладено договір позики у формі, передбаченій ст. 1047 ЦК України, тобто відповідає законодавству. Позичальник засвідчив отримання зазначеної суми підписанням цього Договору. (п.1.3 Договору). Строк виконання зобовязання, зазначений ст. 530 ЦК України, передбачений цим договором до 01 травня 2017 року, однак відповідач до теперішнього часу умови зобовязання не виконав. Натомість відповідач в судове засідання не з'явився, борговий документ чи розписку про виконання ним своїх зобов'язань повністю або частково суду не надав. Відзиву на позовну заяву теж не надав. Таким чином, суд вважає, що наявні підстави, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, встановлені в судовому засіданні, позовні вимоги підтверджені документально, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні про належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №28786 від 09.08.2018 про сплату судового збору в сумі 4 500 грн. 00 коп., а тому він підлягає стягненню з відповіда на користь позивача

Outcome: approved