Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

13 січня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 10 лютого 2010 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором № НМС0GA0000000007 від 25 липня 2008 року. Вказала, що при розгляді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки було встановлено, що видача валютних кредитних коштів за кредитним договором № НМС0GA0000000007 від 25 липня 2008 року не підтвердилася, насправді, Банк видав їй кошти в національній валюті, що підтверджується відсутністю видаткового касового ордеру на отримання готівки в доларах США на її ім'я, а заява на видачу готівки № 1 від 25 липня 2008 року не є доказом підтвердження видачі валютних коштів. Уклавши кредитний договір про позику коштів в іноземній валюті, а видавши кошти у національній валюті, Банк включив до кредитного договору несправедливі умови (про позику валютних коштів), що всупереч принципу добросовісності містить істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Просила визнати кредитний договір № НМС0GA0000000007 від 25 липня 2008 року недійсним та розірвати його. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав. В обґрунтування вимог зазначив, що Банк повинен здійснювати свою діяльність відповідно до вимог законодавства. Зазначив, що заява про видачу готівки не є доказом виплати споживачеві коштів за кредитним договором. Сторони мали укласти договір про відкриття валютного рахунку, або споживач мала звернутись до банку із заявою про відкриття валютного рахунку, а доказом видачі валютних коштів за кредитним договором може бути лише касовий ордер. Зазначив, що позивачка під час розгляду справи про стягнення боргу за кредитним договором визнала, що отримала кошти в валюті за кредитним договором, бо фактично провела обмінну операцію, - отримавши кошти в національній валюті, зразу ж перевела вказану суму в долари США. Таку операцію не можна вважати доказом видачі кредитних коштів у валюті. Фактично Банк видав кошти в національній валюті, провів обмінну операцію на долари США, а в умовах договору зазначив, що видав кошти у доларах США, а тому умови кредитного договору є несправедливими. Просив позов задовольнити. Представник відповідача Спірідонова Н.І. позов не визнала. В обґрунтування заперечень зазначила, що у зв'язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору, Банк звернувся до суду про стягнення з неї заборгованості. Рішенням суду позов задоволено, рішення набрало законної сили, а тому обставини встановлені вказаним рішенням не потребують доведення. Подала заяву про застосування строку позовної давності, у зв'язку з чим просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В силу ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 цього кодексу, в т.ч. шляхом визнання правочину недійсним та припинення дії, яка порушує право. Згідно п.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 01.12.2005 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Судом встановлено, що між позивачкою та ПАТ КБ «Приватбанк» склались кредитні правовідносини, за яких [PERSON] 25 липня 2008 року уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір № НМС0GA0000000007, згідно п.8.1 якого Банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 25.07.2008 року по 25.07.2018 року у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 40466,17 доларів США на наступні цілі: у розмірі 36451,47 доларів США на споживчі цілі, з них 35000 доларів США на споживчі цілі шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 1050,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 218,03 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 183,44 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. Згідно п. 8.4. кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Згідно п.5.3 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Відповідачка належним чином умов кредитного договору не виконала, в зв'язку з чим у неї виникла заборгованість перед Банком. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2010 року з [PERSON] на користь ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 43849,52 доларів США. Зі змісту рішення суду слідує, що факт отримання кредитних коштів, валюта кредиту та розмір заборгованості були предметом судового дослідження. Вказане рішення суду від 10 лютого 2010 року набрало законної сили 22 лютого 2010 року. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За викладених обставин видача [PERSON] грошових коштів за кредитним договором саме у доларах США не може піддаватися сумнівам та не підлягає доведенню. Згідно п.8.1 кредитного договору №НМС0GA0000000007 від 25 липня 2008 року метою кредитування за цим договором є споживчі потреби, отже зазначений договір є споживчим. Згідно ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом. Згідно п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції від 27.04.2007 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, банк має право здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, суд вважає, що позивачем було правомірно укладено кредитний договір в іноземній валюті. З анкети-заяви [PERSON] на отримання кредиту від 25 липня 2008 року вбачається, що валюта кредитування обрана нею самою ще до укладення кредитного договору. Таким чином, суд вважає, що ризик знецінення національної валюти вона поклала на себе самостійно. Крім того, зростання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору і відповідачка могла передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. За таких обставин судом не знайдено підстав для визнання кредитного договору недійсним. В судовому засіданні представник відповідача Спірідонова Н.І. звернулася в суд із письмовою заявою про застосування позовної давності, посилаючись на те, що строк звернення позивачки з вимогою про визнання кредитного договору договору недійсним сплинув. На вимоги про визнання недійсним договору поширюється загальна позовна давність, яка згідно ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із цим, згідно роз'яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки позовні вимоги позивача є необґрунтованими, не підлягають задоволенню, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі .

Outcome: dismissed