Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

14 червня 2017 року позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинила у вересні 2016 року, з вказаного часу мешкає окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідач, у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання сина не надає, що є обтяжуючим фактором. Позивач не працює, знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, тому коштів не вистачає. Просить стягнути з відповідача на утримання дитини та на свої утримання аліменти у розмірі по 1/4 частині на кожного, щомісячно. У судове засідання позивач надала заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, що підтверджено матеріалами справи, про причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не подав. 09 серпня 2017 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та детально перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступного. Згідно ст. 10,11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідач є батьком дитини, що підтверджено копією свідоцтва про народження та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. ст. 126, 133, 135 СК України в матеріалах справи (а.с. 3-4). З вересня 2016 року шлюбні відносини сторони не підтримують, проживають окремо один від одного, спільне господарство не ведуть. Після припинення шлюбних відносин, малолітня дитина залишилася проживати разом з матірю. Відповідач, у добровільному порядку, коштів на утримання дитини не надає, що є обтяжуючим фактором для позивача. Позивач не працює, знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, отримує соціальну допомогу, інших доходів не має. Відповідач є працездатним, стягнень за виконавчими листами, на користь третіх осіб не має. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про стягнення аліментів на дитину ґрунтується на вимогах ст. 180 Сімейного кодексу України, відповідно до якого, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Вирішуючи питання щодо заявлених позовних вимог про стягнення аліментів на дружину, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Виходячи з цих підстав, позов позивача ґрунтується на вимогах статті 84 Сімейного кодексу України, згідно яких дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Матеріалами справи встановлено, відповідач аліментних стягнень за виконавчими листами на користь третіх осіб, інших дітей, непрацездатних батьків, дітей не має, тому суд приходить до висновку, що відповідач може надавати матеріальну допомогу дружині у зазначеному в позові розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин та наданих доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд керується ст. 88 Цивільного процесуального Кодексу України та стягує з відповідача судовий збір на користь держави.

Outcome: approved