Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

14 січня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб з [PERSON] зареєстрований 06 лютого 2007 року Зеленогайською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, актовий запис №2 та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до повноліття дитини. В обґрунтування позову вказувала, що майже шість років сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства, постійні сварки та непорозуміння призвели до повної втрати взаємоповаги, тому подальше спільне життя подружжя вона вважає неможливим. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач матеріальну допомогу їй та доньці не надає, участі у вихованні дитини не приймає, тому вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надіслала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просила справу розглянути за її відсутності. Представник позивача - адвокат Рябець Г.Я. в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов в частині розірвання шлюбу визнав повністю, оскільки між сторонами дійсно тривалий час припинено шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть та збереження шлюбу між ними неможливе. Позов в частині стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі 3000,00 грн визнав частково, зазначивши, що не згоден із заявленою сумою аліментів, оскільки постійного місця роботи не має та має мінливий дохід. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Заслухавши вступні слова представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини. 06 лютого 2007 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований Зеленогайською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, актовий запис №2 (а.с.7). Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Згідно довідки Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 20 лютого 2019 року №459 дитина проживає з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] та перебуває на її утриманні (а.с.22). Зі змісту позову та з пояснень представника позивача та відповідача вбачається, що сторони не мають спору щодо сумісного майна подружжя та місця проживання спільної дитини. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, при цьому примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Зазначена норма національного законодавства відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Згідно приписів статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин та збереження шлюбу. З огляду на вищевикладене та враховуючи визнання позову відповідачем в частині розірвання шлюбу, суд приходить до висновку про задоволення даної вимоги в повному обсязі. Відповідно до вимог статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частини 1, 3 статті 181 СК України). Згідно приписів частини 1 та частини 2 статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Мати і батько, відповідно до приписів частини 1 статті 141 СК України мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, відповідно обов`язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. Враховуючи обов`язок батька утримувати свою дитину до її повноліття, передбачений статтею 180 СК України та вимоги статті 182 СК України суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини. Визначаючи розмір аліментів, виходячи з загальних засад цивільного законодавства, визначених в статті 3 ЦК України щодо справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи потреби дитини, матеріальне становище сторін, можливості відповідача, який офіційно не працює, суд дійшов висновку, що аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1500,00 грн не будуть надто обтяжливими для відповідача, співвідноситься із визначеним законодавством розміром прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не є меншим ніж мінімальний розмір аліментів, визначений частиною 2 статті 182 СК України. Зазначений позивачем розмір аліментів на утримання дитини в сумі 3000,00 грн не може бути визначений судом, оскільки такий розмір може бути присуджений судом лише у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів, що не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Задовольняючи позов у частині стягнення аліментів на утримання дитини частково в розмірі 1500,00 грн суд також ураховує часткове визнання відповідачем [PERSON] позову в цій частині, що приймається судом, оскільки таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів. На підставі частини 6 статті 141 ЦПК України, частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 384,20 грн та на користь позивача в розмірі 768,40 грн пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial