Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

14 вересня 2015 року, представник ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду з названим позовом, в якому стверджував, що відповідно до кредитного договору № б/н від 26.05.2014 р., ПАТ КБ «ПриватБанк» надав, а відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту, банк керується п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг», якими передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Також, позивачі наполягають на тому, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» - складає між ним та банком договір, про що свідчить особистий підпис відповідача у відповідній заяві. Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, в який позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов надання кредиту. Однак, як йдеться у позові, в порушення умов договору, відповідач, свої кредитні зобовязання належним чином не виконує, у звязку з чим, станом на 31.07.2015 р., у відповідача перед банком утворилась заборгованість у розмірі 36260,76 грн., яка складається з : 16026,24 грн. заборгованості за кредитом, 16781,63 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1250 грн. заборгованості по пені і комісії за користування кредитом та штрафів згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, а саме 500 грн. штрафу (фіксованої частини) та 1702,89 грн. штрафу (процентної складової), наведених у розрахунку позивачів, доданого до позову, і які представник банку у позові, просив суд стягнути з відповідача та суму судового збору у розмірі 1218 грн. на користь банку. Представниця позивачів приймаючи участь в судових засіданнях, повністю підтримала позов та просила його задовольнити, однак в подальшому, в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення уповноваженому представнику банку судової повістки з викликом до суду зі штампом банку, причини неявки суду не повідомила, надавши до свого позову письмові заяви від 30.09.2015 р., від 20.10.2016 р., , в якій повністю підтримала позов, який просила задовольнити та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просила суд слухати справу за її відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 40,135,148,195,196). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю, стверджуючи при цьому, що ніякого кредитного договору з ПАТ КБ «ПриватБанк» він ніколи не укладав, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26.05.2014 р. він не заповнював та не підписував, а також не отримував ніякого кредиту у вказаному банку, стверджуючи при цьому, що його П.І.Б. та підпис в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26.05.2014 р. виконані не ним а іншою, невідомою йому особою, у звязку з чим, заявив до суду клопотання про проведення по справі судової почеркознавчої експертизи, провадження якої доручити експертам ОНДІСЕ, на вирішення якої поставити питання : чи виконаний текст та підпис у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26.05.2014 р. про оформлення кредитного ліміту по платіжній карті [PERSON] або іншою особою ? Заслухавши думку сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобовязання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У відповідності до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.п. 2,4,8 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4,10 та ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до ст.ст. 1,8 Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства - має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст.ст. 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Згідно висновку № 17-1034/02 від 09.06.2017 р. судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 509/4175/15, проведеної ОНДІСЕ, призначену за клопотанням відповідача [PERSON] та його представниці ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.03.2017 р. рукописний запис «[PERSON]Л.» в «Анкете заявлении о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в ПриватБанке» від 26.05.2014 р., розташований в нижній частині документу, в графі «[PERSON]И.О.» - виконаний не [PERSON], а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] в «Анкете заявлении о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в ПриватБанке» від 26.05.2014 р., розташований в нижній частині документу, в графі «Подпись» - виконаний не самим [PERSON], а іншою особою (а.с. 168-169,172-179). Таким чином, з урахуванням, пояснень відповідача [PERSON], наданих в судових засіданнях, з якими повністю погоджується суд та висновку вказаної вище судово-почеркознавчої експертизи судом достовірно встановлено, що ніякого кредитного договору з ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідач [PERSON] ніколи не укладав, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26.05.2014 р. він не заповнював та не підписував, а також не отримував ніякого кредиту у вказаному банку. Враховуючи приписи п.п. 2,4,8 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - суд дійшов висновку, що вищевказаний правочин (анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, яку позивачі вважають договором) - не був вчинений відповідачем і не є укладеним [PERSON] за відсутності встановлених законодавством умов, необхідних для його укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Копія висновку СБ банку та копії фото відповідача, які за клопотанням позивачів були приєднані до матеріалів позову не тільки не спростовують висновків експерта та суду безпідставності і необґрунтованості позовних вимог, а навпаки, підтверджують факт шахрайських дій з боку посадової особи - робітниці ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], яка нібито оформлювала кредит на імя [PERSON], а в подальшому, звільнилася з ПАТ КБ «ПриватБанк» з 07.07.2014 р., тобто майже через 2 місяці після оформлення вказаного договору (анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку), що стало підставою для звернення відповідача [PERSON] 25.03.2015 р. до правоохоронних органів з заявою про злочин, передбачений ст. 190 ч. 1 КК України, за наслідками якої були внесені відповідні дані про злочин до ЄРДР від 25.03.2015 р., що підтверджується витягом з кримінального провадження № 12015160380000668 (а.с. 58). Враховуючи викладене вище, судом до уваги вказаний висновок СБ ПАТ КБ «ПриватБанк», наданий позивачами до суду, як одну з підстав позовних вимог судом до уваги не приймається в розумінні вимог ст.ст. 10,57-60 ЦПК України щодо неналежності і недопустимості вказаних доказів (а.с. 190-193). В судовому засіданні відповідач підтвердив той факт, що на фото, наданого банком зображений саме він з кредитною карткою в руці, пояснивши суду, що вказане фото було зроблено робітницею банку на імя «Олеся» на її пропозицію у приміщенні банку 26.05.2014 р., куди він зайшов на прохання свого напарника, з яким був мало знайомий і тимчасово працював по найму у ТОВ «Маяк», який, в свою чергу попросив його отримати у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» пакет банківських документів і передати йому, що він і зробив, отримавши запакований пакет з документами, з якими не був ознайомлений та на прохання робітниці банку на імя «Олеся», взявши в руки банківську картку для здійснення фото та надавши вказаній робітниці банку свій паспорт на її вимогу, яка пояснила це суто формальною дією, а тому, суд вважає вказані показання відповідача правдивими і такими, що відповідають дійсності та обставинам, викладених відповідачем в судових засіданнях з урахуванням висновків судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 192,193). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні безпідставного і необґрунтованого позову слід відмовити повністю. У відповідності до п.п. 35,38,45 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» - вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ст. 88 ЦПК України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Визнання відповідачем позову не є підставою для звільнення його від сплати судових витрат. В інших випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов'язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач (ст.ст. 10,11 ЦПК України). Вирішуючи питання про відшкодування витрат, повязаних із проведенням судових експертиз, суду необхідно враховувати, що відповідно до ст. 15 Закону України від 25.02.1994 р. № 4038-XII «Про судову експертизу» витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України та судово-медичними і судово-психіатричними установами Міністерства охорони здоров'я України відшкодовуються в порядку, передбаченому законодавством. При цьому витрати, повязані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну (ст. 86 ЦПК України). Тому в ухвалі про призначення експертизи суд вправі зобовязати відповідну сторону перерахувати, у тому числі шляхом здійснення попередньої оплати, суму витрат на проведення експертизи експертній установі (судовому експерту, який не є працівником державної спеціалізованої установи) (ст. 7 Закону України «Про судову експертизу»). У разі відмови чи ухилення заінтересованої сторони від оплати витрат, пов'язаних із проведенням судової експертизи, суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи (ч. 2 ст. 86 ЦПК України) і настають наслідки, передбачені ч. 1 ст. 146 ЦПК України. Після закінчення розгляду справи витрати, повязані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених ст. 88 ЦПК України. Враховуючи викладене, а також приписи ч. 3 ст. 86 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з позивачів ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача [PERSON] у відшкодування судових витрат, повязаних з проведенням судово-почеркознавчої експертизи суму у розмірі 5713,92 грн., яка була сплачена останнім за проведення відповідної експертизи на рахунок експертної установи ОНДІСЕ, що підтверджується актом здачі-приймання висновку судового експерта, спеціаліста № 17-1034 від 09.06.2017 р. на суму 5713,92 грн., які були сплачені [PERSON] наперед за проведення судово-почеркознавчої експертизи та оригіналом платіжної квитанції № 32 від 11.05.2017 р. про перерахування [PERSON] суми у розмірі 5713,92 грн. на рахунок ОНДІСЕ за оплату експертизи, і стосовно яких просила суд вирішити питання представниця відповідача в судовому засіданні, стягнувши вказану суму з позивачів (а.с. 178,202).

Outcome: approved