Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

13.07.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Приватного підприємства «Торговій дім «Мушкетер» (треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про визнання звільненим із посади директора, припинення трудових відносин, покладення обов'язків директора на загальні збори власників підприємства, зобов'язання державного реєстратора внести записи про зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі рішення зборів власників ПрАТ «ТД «Мушкетер», оформленого протоколом №12 від 25.01.2016р., наказом № 12К від 26.01.2016р. його призначено на посаду директора підприємства. У 2016 році ПрАТ «ТД «Мушкетер» припинило господарську діяльність, були звільнені усі працівники. Він також 20.01.2017р. подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України на розгляд зборів власників підприємства, до виключної компетенції яких відноситься вирішення цього питання у відповідності до п. 6.9. статуту ПрАТ «ТД «Мушкетер». Відповідно до вимог п. 6.7. статуту підприємства 24.02.2017р. повідомив власників підприємства про проведення зборів за 30 днів до скликання шляхом надіслання повідомлення і заяву про звільнення на адресу власників, зазначену у статуті, особистого вручення. Проте, 24.02.2017р. збори власників підприємства не відбулися, оскільки на зборах були присутні лише два власника, що володіють 65% статутного капіталу. Між тим, вимогами п. 6.5. статуту передбачено, що збори вважаються такими, що відбулися, якщо на них були присутні всі власники підприємства. У зв'язку із тим, що його заява про звільнення власниками ПрАТ «ТД «Мушкетер» розглянута по суті не була, порушене його право на вільний вибір праці передбачене 43, 55, 124 Конституції України, ст. 65 ГК України, ст.ст. 36, 38, 116 КЗпП України, тому просив позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання 07.12.2017р. не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, 27.11.2017р. до канцелярії суду подав заяву, в якій просив задовольнити свій позов в повному обсязі, розглянути справу без його участі (а.с. № 89,90). Представник відповідача - ПП «ТД «Мушкетер» в судові засідання по справі, які призначалися на 03.10.2017р., 02.11.2017р. та 07.12.2017р., не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи кожного разу був повідомлений належним чином (а.с. № 44, 62, 85, 87), заяв про розгляду справи без його участі, про відкладення розгляду справи не надавав. Третя особа - [PERSON] в судові засідання по справі, які призначалися на 03.10.2017р., 02.11.2017р. та 07.12.2017р. не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи кожного разу повідомлявся належним чином (а.с. № 45, 51, 86, 87 ). 02.11.2017р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Третя особа - [PERSON] в судові засідання по справі, які призначалися на 03.10.2017р., 02.11.2017р. та 07.12.2017р. не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи кожного разу повідомлявся належним чином (а.с. № 47, 58, 83 ). 02.11.2017р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Третя особа - [PERSON] в судові засідання по справі, які призначалися на 03.10.2017р., 02.11.2017р. та 07.12.2017р. не з'явилася, про дату, місце та час розгляду справи кожного разу повідомлялася належним чином (а.с. № 46, 60, 87 ). Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судові засідання по справі, які призначалися на 03.10.2017р., 02.11.2017р. та 07.12.2017р. не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи кожного разу повідомлявся належним чином, судові повістки направлялися на адресу РС ДМУЮ, між тим Департаментом отримувались, оскільки від них 05.12.2017р. надійшли письмові заперечення, отже про дату судового розгляду Департамент був обізнаний (а.с. № 48, 65, 84). На е/пошту суду 05.12.2017р. за підписом начальника відділу реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зазначеного Департаменту [PERSON] надійшли заперечення на позов, в яких також міститься прохання справу розглядати без участі представника (а.с.№ 91-94). У запереченнях зазначено, що з 01.05.2016р. повноваження в сфері реєстрації юридичних та фізичних осіб здійснюються відділом реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, а не реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції. Стосовно зобов'язання про внести записи до Єдиного державного реєстру, зазначає, шо за положеннями КЗпП України, ст. 65 ГК України, ст.ст. 97, 98 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань», відомості про керівника юридичної особи можуть вноситися лише на підставі рішення керівника самої юридичної особи. Іншого порядку законом не передбачено. Внесення таких змін на підставі рішення суду не можливо навіть технічно, оскільки відсутня реєстраційна картка, яка є обов'язковою для внесення даних до реєстру. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд ухвалою від 07.12.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати - а.с. № 95) з урахуванням зауважень начальника відділу реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців [PERSON] щодо повноважень стосовно реєстрації юридичних осіб зміни з урахуванням змін, що відбулися 01.05.2016р. (а.с. № 91-94) замінив третю особу - Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції на Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Оскільки сторони в судове засідання не з'явилися, на підставі ст.169, ч.2 ст.197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Суд вважає за необхідне винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України, оскільки з заяви позивача від 27.11.2017р. не вбачається, що він дає згоду на винесення судом по справі заочного рішення, як це передбачено вимогами ч.1 ст. 224 ЦПК України (а.с. № 89,90). Суд, вивчивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення зборів власників ПП «ТД «Мушкетер», оформленого протоколом №12 від 25.01.2016р., наказу №12К від 26.01.2016р. позивач [PERSON] приступив до виконання обов'язків директора даного підприємства (а.с. № 9 - 13). Як зазначає позивач, у 2016 році ПП «ТД «Мушкетер» припинило господарську діяльність, звільнилися всі працівники. З метою звільнення позивач листом від 20.01.2017р. повідомив загальні збори власників підприємства про необхідність скликання зборів з цього питання, до якого додав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Повідомлення отримано особисто двома учасниками - [PERSON] та [PERSON], про що свідчать їх підписи на повідомленні (а.с. № 15). Повідомлення [PERSON] направив 20.01.2017р. цінним листом з описом вкладення за адресою власника, зазначену у статуті: Дніпропетровська обл., Дніпропетровський р-н, смт. Ювілейне, вул. Зоряна, буд. 2 (а.с. № 16). Згідно п. 6.5. статуту ПП «ТД «Мушкетер», затвердженого рішенням власників 27.02.2015р. протоколом № 8 (а.с. № 19 - 26), збори власників підприємства вважаються такими, що відбулися, якщо на них присутні всі власники підприємства. Як вбачається з рішення власників ПП «ТД «Мушкетер» від 24.02.2017р. № 2402/1, збори не відбулися, оскільки на зборах були присутні лише два власника, які володіють 65% статутного капіталу підприємства. Відповідно до п. 6.9. статуту призначення (прийом на роботу, переведення), звільнення (відкликання) директора належить до виключної компетенції зборів власників підприємства. Згідно із п. 6.7. статуту підприємства, чергові та позачергові збори власників скликаються головою зборів , директором, власником в будь-який час, якщо цього вимагають інтереси підприємства. Про дату, час, місце проведення зборів та порядок денний сповіщає особа, яка скликає збори, письмово кожного власника за 30 днів до проведення зборів. Як зазначає позивач, 20.01.2017р. він повідомив власників підприємства про проведення зборів за 30 днів до скликання. Проте, як вбачається з матеріалів справи, повідомлення про проведення зборів отримали лише два учасника - [PERSON] та [PERSON] Доказів того, що повідомлення отримала і [PERSON] позивачем не надано. Її відсутність на зборах додатково підтверджує факт її необізнаності про проведення зборів 24.02.2017р. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 12.07.2017р. (дату подачі позову до суду) засновниками ПП «ТД «Мушкетер» є три фізичні особи - [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] (а.с. № 18), а згідно п.6.1. статуту ПП «ТД «Мушкетер»,, органами управління підприємства є: вищий орган - збори власників підприємства, виконавчий орган - директор (а.с. № 24 зв.). Суд зазначає, що відповідно до ст. 113 ГК України приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Згідно із ч. 3 ст. 62 ГК України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту. Відповідно до ст. 63 ГК України корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об'єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб. Особливості правового статусу унітарних і корпоративних підприємств встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Як визначено статтею 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону. Отже, як встановлено судом, ПП «ТД «Мушкетер» є корпоративним приватним підприємством, яке діє на основі приватної власності кількох громадян, правовий статус якого визначено ГК України та статутом. Відповідно до п. 6.9. статуту ПП «ТД «Мушкетер» прийняття на роботу та звільнення з роботи директора підприємства відноситься до виключної компетенції власників, які є засновниками підприємства (а.с. № 24зв.). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.1,2 ст.11 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. За правилом ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом ставить питання про припинення трудових відносин, просить суд визнати його звільненим з посади директора з 24.02.2017р. Відповідно до ст.ст. 3, 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. Статтею 232 КЗпП України визначено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу; керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб, митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу; власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав. Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу. Отже, такого способу захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, як звернення до суду за вирішенням трудового спору про припинення трудових відносин, про визнання звільненим з посади директора підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України, без вирішення відповідної заяви власником або уповноваженим ним органом законом не передбачено. Судом встановлено, що питання про звільнення позивача з посади директора ПрАТ «ТД «Мушкетер» належить до виключної компетенції зборів власників підприємства. Проте, заява про звільнення позивача за власним бажанням зборами власників підприємства ПрАТ «ТД «Мушкетер» не розглядалася внаслідок того, що вони не відбулися, а вирішення такого питання без розгляду відповідної заяви власником або уповноваженим ним органом не належить до компетенції суду. Вимоги позивача про покладення обов'язків директора на вищий орган - збори власників підприємства належить виключно до власних дискреційних повноважень власників, втручання суду в які є неприпустимим. Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про припинення трудових відносин, визнання його звільненим з посади директора з 24.02.2017р. не підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача до державного реєстратора Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, яка є третьою особою, суд звертаючи увагу позивача на статус цієї особи у даній справі, зазначає про таке. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов'язки, встановлені статтею 27 цього Кодексу. Отже, треті особи мають свій власний процесуальний статус. Вони не мають самостійних вимог на предмет спору і можуть здійснювати захист інтересів тієї особи, на боці які вона виступає, оскільки рішення у справі може в майбутньому вплинути на її права й обов'язки щодо однієї із сторін. Треті особи не володіють процесуальними правами, спрямованими на розпорядження предметом спору: зміна підстави і предмета позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, відмова від позову, визнання позову або укладення мирової угоди, а також право на вимогу примусового виконання судового рішення. Отже, третя особа, в даному випадку - на стороні відповідача, лише здійснює захист інтересів відповідачів. Тому позовні вимоги до неї не пред'являються і як наслідок не можуть бути задоволеними. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі не розподіляються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed