Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

12 листопада 2019 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся [PERSON] із зазначеним позовом.В обґрунтування позову зазначив, що з 12 липня 2008 року є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Власником іншої частини зазначеної квартири у розмірі Ѕ її частини є [PERSON] чоловік [PERSON] , який помер через місць після дружини [INFO] 2006 року. Дітей та інших родичів , які могли б претендувати на спадщину після смерті [PERSON] немає. Позивач в позові зазначив, що він є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] та доводить її племінником. [PERSON] через раптову смерть не встиг розпорядитися належною йому частиною квартири хоча мав намір це зробити. [PERSON] зазначив, що з часу набуття права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] він законно, постійно добросовісно, безперервно та відкрито користується житлом (в тому числі й часткою, що за життя належала [PERSON] тощо) вже більше ніж 10 років поспіль ,утримує її та сплачує комунальні платежі., здійснює ремонт квартири тощо. Дізнавшись про відсутність спадкоємців після смерті [PERSON] позивач вважає, що є підстави визнання за ним права власності за набувальною давністю та Ѕ частку квартири [ADDRESS] , яка за життя належала покійному [PERSON] . Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків позовної заяви Ухвалою суду від 25 листопада 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 19 грудня 2019 року. 17 грудня 2019 року на адресу суду від представника відповідача Покровської районної у місті ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшло клопотання, у якому зазначено про заміну відповідача у справі на Криворізьку міську раду. Будь яких заперечень та відзиву з приводу заявлених вимог не зазначено та суду не надано. Суд, відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України,\~вважає можливим\~ухвалити рішення\~у порядку\~спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до\~ст. 247 ч. 2 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. \~ \~ \~ \~ Судом\~встановлено та\~матеріалами справи\~підтверджено,\~щовідповідно свідоцтва про право власності на житло № Ж 1549 від 11 жовтня 1995 року, виданого органом приватизації Управління ЖКГ виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів квартира [ADDRESS] належала на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] які перебували у шлюбі з 19 грудня 1986 року про що свідчить наявне в матеріалах справи свідоцтво про укладення шлюбу, видане Жовтневим відділом ЗАГС м. Кривого Рогу (актовий запис № 1376). Згідно свідоцтв про смерть, які містяться в матеріалах справи [PERSON] померла [INFO] , про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану КМУЮ Дніпропетровської області складено актовий запис № 780, [PERSON] помер [INFO] (актовий запис № 1077). Згідно відомостей відділу місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради [PERSON] та [PERSON] кожен із них окремо на момент смерті були зареєстровані у належній їм квартирі [ADDRESS] . Рішенням Жовтневого районного суду м. кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2008 року у справі № 2-5643/2008 за позовом [PERSON] , яка набрало законної сили 12 липня 2008 року визначено частки померлих [PERSON] та [PERSON] в спільному сумісному майні а саме в належній їм квартирі [ADDRESS] по Ѕ частині кожному окремо та визначено , що зазначені частки належали кожному з них окремо на час смерті . Зазначеним рішенням суду визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , якам померла [INFO] . Під час розгляду справи № 2-5643/2008 було встановлено , що [PERSON] , яка померла [INFO] є рідною тіткою позивача [PERSON] і зазначений факт було встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2008 року у справі № 2о/179/2008 року (за заявою [PERSON] про встановлення факту родинних відносин). \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно\~частини 4\~статті 82\~ЦПК України\~ обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданого КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» станом на 25 березня 2009 року [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить Ѕ частина [ADDRESS] . Частиною першою статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 2\~ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес сторони лише способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність\~(строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності\~всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння \~це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає,\~що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно,\~яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. До аналогічних висновків щодо застосування статті 334 дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 серпня 2018 року (справа № 201/12550/16-ц,\~провадження № 61-19156св18), Велика Палата Верховного Суд у постанові від 14 травня 2019 року (справа № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Так, згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Таким чином, враховуючи той факт, що позивач [PERSON] достеменно знав власника спірного майна, своєю суттю виключає можливість застосування у даному випадку приписів ст. 344 ЦК України, оскільки у даного майна був і є титульний власник та він був відомий позивачу. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed