Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

14.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.08.2011р. сторони по справі уклали кредитний договір № BL_КГ100066709, відповідно до умов якого, банк надав позивачу кредит у розмірі 10000 грн. на споживчі потреби. Строк дії до 26 серпня 2014 р. За користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 0.01 % річних, та за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата у розмірі 300 грн., що становить 3.00 % від суми. Відповідач свої обовязки по поверненню Кредиту згідно графіку погашення кредиту, не виконує. Тому, станом на 06.08.2015р. заборгованість за кредитним договором становить 54191.35 грн., на підставі чого просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № BL_КГ100066709 від 26.08.2011р. в сумі 54191.35 грн., з них: - заборгованість за кредитом 5866.94 грн.; - відсотки за користування кредитом 0.48 грн., - комісія за РО 6593.55 грн., - штраф 41730.38 грн. В судове засідання позивач не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду заяву в якій просив розглянути справу за відсутністю представника позивача, зазначав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.47-48). Відповідач в судове засідання зявився, позов не визнав в повному обсязі. Надав письмові заперечення в яких зазначав, що позивачем не надано доказів надання відповідачу кредиту в сумі 10000 грн., а саме первинних документів бухгалтерського обліку, а також доказів емісії та вручення відповідачеві платіжної картки. Позивачем необґрунтовано нарахований штраф, оскільки за умовами договору банк має право нарахувати штраф у разі ненадання позичальником, за письмовою вимогою банку, документального підтвердження отримуваного поточного доходу за останні півроку, проте жодної вимоги банку відповідач не отримував. Також вказував, що позивачем не надано актів про надання відповідачеві послуг по управлінню кредитом та відповідач не підписував таких актів, тому вважає, що вимоги про стягнення комісії є необґрунтованими. Крім того, вказував, що включення в кредитний договір умов про сплату комісії не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема ст.11 Закону «Про захист прав споживачів», тому має бути визнаними недійсними. Також вважає, що укладений договір є змішаним договором про надання кредиту та про надання послуг, відповідно регулюється положеннями Цивільного кодексу, зокрема щодо комісії. Також укладений кредитний договір порушує публічний порядок щодо права власності. Просив застосувати строки позовної давності по всім позовним вимогам; визнать некчемним пункти 1.6; 2.4.2 Договору банківського обслуговування №ВL_КГ100066709 від 26.08.2011 року; п. 4 Спеціальної частини вказаного договору, щодо встановлення комісії за управління кредитом; повністю відмовити в задоволенні позовних вимог позивача (а.с.52-58). Крім того відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в якій вказував, що положеннями Цивільного кодексу України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки, та спеціальна один рик, зокрема до вимог про стягнення неустойки (пені та штрафу) тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності по всім вимогам позивача та повністю відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.51). В судовому засіданні повідомила, що вона змінила прізвище з «Повх» на «Білоконь» у звязку з укладанням шлюбу. Також відповідач підтвердила, що вона укладала кредитний договір з позивачем; підпис, яка міститься в договорі належить їй; у неї не має заперечень щодо тотожності тексту договору, копію якого надано позивачем з текстом договору, якій мається у неї; суми, які банк зазначив, як повернення кредиту, були сплачені нею в рахунок погашення заборгованості за кредитом; підтвердила, що інших договорів кредиту з позивачем вона не укладала. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 26.08.2011р. сторони по справі уклали Договір банківського обслуговування № BL_КГ100066709 (до стандарту продукту «Кредит готівкою № 1»), відповідно до умов якого, банк надав позивачу кредит у розмірі 10000 грн. на споживчі потреби; термін повернення кредиту до 26 серпня 2014 р. За користування кредитними коштами встановлюється відсоткова ставка у розмірі 0.01 % річних, та за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата у розмірі 300 грн., що становить 3.00 % від суми (а.с.5-12). Відповідно до Графіку погашення заборгованості за кредитом та процентами (Додаток №1 до Договору банківського обслуговування № BL_КГ100066709) відповідач зобовязаний щомісячно до «26» числа, починаючи з 26.08.2011р. сплачувати банку суму в розмірі 578 грн., яка складається із суми процентів, суми погашення основного боргу, сплати комісії; останній платіж має бути здійснений до 26.08.2014р. у сумі 571,53 грн. (а.с.13-14). У Додатку №2 до Договору банківського обслуговування № BL_КГ100066709, який також підписаний відповідачем, наведений Детальний розпис загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості Кредиту за реальної процентної ставки (а.с. 15-18; 33-36). Позивач виконав свої зобовязання за кредитним договором належним чином. Відповідачем порушуються виконання умов кредитного договору, та він з 26.11.2012 року припинив повертати основну суму кредиту, сплачувати відсотки за користування кредитом та комісії, в результаті чого виникла кредитна заборгованість. За розрахунками позивача, сума заборгованості станом на 06.08.2015р. складає: - заборгованість за кредитом 5866.94 грн.; - відсотки за користування кредитом 0.48 грн., - комісія за РО 6593.55 грн. (а.с. 4). В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Доказів погашення відповідачем кредиту у сумі, більше ніж зазначено в розрахунку позивача, суду не надано. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ст. ст. 11, 509, 629 ЦК України, зобовязання виникають, зокрема із договору, та договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України, встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За такими обставинами позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у сумі 12460 гривень 96 копійок (станом на 06.08.2015р.) яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 5866.94 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 0.48 грн., заборгованості за комісію за РО 6593.55 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд вважає неспроможними доводи відповідача щодо некчемності умов договору про сплату комісії за управління кредиту з огляду на таке. Відповідно до ст.ст. 3, 6 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 204 ЦК України, встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що спірний договір укладений сторонами добровільно та частково ними виконаний; форма договору відповідає вимогам законодавства; договір підписаний сторонами без зауважень та розбіжностей; відповідачеві доведені усі положення, які стосуються здійснення платежів за договором та він на них погодився поставив свою підпис у Додатку №2 до Договору (Детальний розпис загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості Кредиту за реальної процентної ставки) відповідно відсутні підстави з якими Цивільне законодавство повязує можливість визнання договору недійсним (некчемним). Також відповідачем не доведено, що сплата комісії, яка по суті є складовою плати за надання банком кредиту, суперечить діючому законодавству, або інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Безпідставними є посилання відповідача на застосуванні строку позовної давності до всіх позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як убачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором та не заперечується відповідачем, він сплатив чергові платежі з поверненню кредиту, які були нараховані за період з 27.08.2011р. до 26.10.2012р. (включно). Враховуючи, що за умовами договору відповідач зобовязався здійснювати оплату щомісячно до «26» числа кожного, то наступний платіж мав бути сплачений до 26.11.2012р. (включно)., отже перебіг позовної давності для вимоги щодо цього платежу почався з 27.11.2012р. (тобто після того як відповідач не здійснив платіж до 26.11.2012р.), а позивач звернувся з позовом 14.08.2015 року, тобто до спливу трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України. З таких самих підстав, вимоги позивача щодо стягнення інших щомісячних платежів заявлені в межах строку позовної давності. Таким чином, строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією заявлені позивачем в межах строку позовної давності, тому відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених ст. 267 ЦК України. Суд відхиляє ствердження відповідача щодо недоведеності надання позивачем кредиту, оскільки це ствердження спростовується поясненнями самого відповідача та його діями, а саме. як убачається із розрахунку заборгованості відповідачем повернуто кредитні кошти в сумі 4133,06 грн., що складає майже половину загальної суми кредиту, та ця обставина визнається відповідачем. Отже відповідач вчиняв дій, відповідно до умов договору, та повертав частинами кредитні кошти, що свідчить про отримання відповідачем від позивача кредиту. Інші доводи відповідача не спростовують висновків, викладених судом, то зводяться до субєктивного тлумачення положень цивільного законодавства. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 41730 грн. з огляду на наступне. Відповідно до п. 4.2 Загальної частини Договору банківського обслуговування № BL_КГ100066709, у випадку невиконання Позичальником обовязку, передбаченого п.3.3.3 Загальної частини Договору, при тому, що прострочення виконання боргових зобовязань за Договором перевищило 60(шістдесят) календарних днів, [PERSON] має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Банку штраф у розмірі, зазначеному в п.8 Спеціальної частини Договору. Одночасно з цим, п.3.3.3 Загальної частини Договору передбачено, що у випадку прострочення виконання будь-яких боргових зобовязань за Договором, не пізніше 10 (десяти) календарних днів з дати отримання письмової вимоги Банку надати Банку документальне підтвердження отримуваного поточного доходу за останні півроку. Отже за умовами договору відповідач несе відповідальність у вигляді штрафу тільки за невиконання обовязку щодо надання банку документального підтвердження отримуваного поточного доходу за останні півроку і тільки за письмовою вимогою банку. Відповідальність відповідача у вигляді штрафу за інші порушення умов договору, договором не передбачено. Проте позивачем не надано доказів, що він в порядку передбаченому п.3.3.3 Загальної частини Договору надсилав відповідачеві вимогу про надання зазначених відомостей. Оскільки обовязок відповідача надати відомості виникає на підставі письмової вимоги банку, а банк не довів направлення такої вимоги, то у відповідача не наступив обовязок надати відомості про отримування поточного доходу за останні півроку, тому відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності у вигляді штрафу за невиконання вимог, передбачених п.3.3.3 Загальної частини Договору. Позивач відповідно до п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні з позовом до суду, а позовні вимоги задоволено частково, то враховуючи положення ч. 3 ст. 88 ЦПК України, судові витрати стягуються з відповідача на користь держави пропорційно задоволеним вимогам, а саме в сумі 280 (двісті вісімдесят) грн. 07 коп.

Outcome: partial