Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

14.06.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про спонукання до виконання мирової угоди та стягнення аліментів, в якій позивач просить суд винести рішення, яким: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Васильовича заборгованість за мировою угодою від 02.11.2012 р. в сумі (вісімдесят тисяч) гривень; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. 14.06.2016 року автоматизованою системою документообігу суду для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Київської області Закаблук О.В. 21.06.2016 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 01.07.2016 року. 01.07.2016 року слухання справи було відкладено на 13.07.2016 року в зв»язку з письмовим клопотанням відповідачки [PERSON], яке надійшло 01.07.2016 року на адресу канцелярії Кагарлицького районного суду, в якій позивачка просила суд відкласти слухання даної справи на іншу дату та час, в зв»язку з сімейними обставинами. В судовому засіданні, яке відбулося 13.07.2016 року, позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви. В судове засідання, яке відбулося 13.07.2016 року, відповідачка [PERSON] не з»явилася вдруге, хоча повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи, з якого вбачається, що відповідачка [PERSON] отримала повістку 05.07.2016 року. Суд, вислухавши позивача [PERSON], який позові підтримав, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 8 ЦПК «Заочний розгляд справи». Так, в ст.. 224 ЦПК України зазначено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з позиції позивача [PERSON] в судовому засіданні, він не заперечував проти винесення заочного рішення, відповідачка [PERSON] повідомлена судом належним чином про день, час та місце слухання справи, про що містяться відповідні відмітки в матеріалах справи, окрім того, від відповідачки, яка вдруге не з»явилася в судове засідання, на адресу суду не надійшло повідомлення про причини неявки та не надходило клопотання про чергове відкладення справи, відповідно, суд визнає неявку відповідачки [PERSON] в судове засідання, яке відбулося 13.07.2016 року, не поважною. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи та ухвалення рішення проводяться за загальними правилами з винятками і доповненнями, встановлених цією главою. Згідно ст.. 226 ЦПК України за формою та змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим ст. ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Підсудність. Відповідно до ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Як видно з матеріалів справи, зокрема, з паспорту громадянина України серії СТ 290228, виданий 07 вересня 2011 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, відповідачка [PERSON] з 09.06.2015 року зареєстрована за адресою: [INFO], відповідно, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області як суду загальної юрисдикції першої інстанції. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права. 02.11.2012 року між позивачем по справі, - [PERSON] та відповідачкою по даній справі, - [PERSON] було укладено мирову угоду. Згідно ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов»язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Укладена мирова угода ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 02.11.2012 року була визнана судом. Відповідно до п. 2 [PERSON] відповідака [PERSON] зобов»язувалася сплатити позивачу [PERSON] кошти в сумі 80000 (вісімдесят тисяч) грн. у термін до 02 травня 2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов»язків, зокрема, є договори та правочини. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Згідно ст. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З урахуванням вимог діючого законодавства ухвала про визнання мирової угоди є своєрідною згодою сторін на зміну договору в частині виконання зобовязань і способу захисту цивільних прав та інтересів Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Враховуючи вимоги ст. ст. 11,202 Цивільного кодексу України можна зробити висновок про те, що затверджена судом мирова угода від 02.11.2012 року відповідає вказаним положенням, а тому з урахуванням того, що вона не була визнана недійсною чи скасована, у зв'язку з чим є чинною, до неї не вносилися зміни чи доповнення, за своєю природою мирова угода є таким правочином, який за загальними принципами цивільного законодавства має бути виконаний належним чином, відповідно до умов мирової угоди та за правилами ст. ст. 509, 525, 526,629 ЦК України. Проте, відповідачка [PERSON] не виконала зобовязання, взяті нею згідно мирової угоди, та не сплатила позивачу [PERSON] кошти у сумі 80000 (вісімдесят тисяч) гривень у термін до 02 травня 2016 року. Згідно з ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні і встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Аналіз правової природи поняття «мирова угода» дає підстави для висновку, що «мирова угода», - це досягнута в добровільному порядку між сторонами в ході судового розгляду й під контролем суду, заснована на взаємних поступках угода, яка по-новому визначає їх суб'єктивні права й обов'язки та є двостороннім (або і більше) волевиявленням сторін. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін і предмета спору. У випадку ухилення однією із сторін мирової угоди від добровільного виконання, її умов, іншою стороною може бути заявлено позов про спонукання до виконання умов мирової угоди. Аналогічні правові висновки щодо способу захисту прав сторони мирової угоди у разі її невиконання іншою стороною викладено і в постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-274цс 3 5) та від 11 листопада 2015 року (справа № 6- 342цс15). Оскільки Відповідач [PERSON] не виконала взятих на себе зобовязань за мировою угодою, як правочином, Відповідач прострочила виконання зобовязання по сплаті коштів у сумі 80000 (вісімдесят тисяч) гривень. Таким чином, заборгованість Відповідача перед Позивачем складає згідно мирової угоди від 02.11.2012 р. 80000 (вісімдесят тисяч) гривень. Згідно із п. 2 ч. 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом. Вимоги до виконавчого документа закріплено у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, які передбачені статтею 18 Закону (пункт 6 частини першої статті 26 Закону). Відповідно до пункту 5 статті 3 вищевказаного Закону (в редакції від 21 квітня 1999 року) було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, та підлягають виконанню державною виконавчою службою. Однак, Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону виключено. Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди (02.11.2012 року) зазначена мирова угода не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Виходячи із зазначених норм, у разі невиконання однією із сторін зобовязань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову. Системний аналіз зазначених норм показав, що у разі невиконання однією зі сторін зобовязань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved