Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

14.09.2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що 20.03.1998 року між його батьком [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, який було посвідчено завідуючим Першої Первомайської державної нотаріальної контори Токарчуком С.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1-789. Відповідно до змісту вказаного договору [PERSON] та [PERSON] , продали, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . В подальшому 19 грудня 2001 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено Договір дарування квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчуком С.А. та зареєстровано в реєстрі за № 718. У відповідності до умов вказаного договору, позивачем, як обдарованим, було набуто у власність зазначену вище квартиру [ADDRESS] , яка складала 1/4 ідеальну частку житлового будинку [ADDRESS] . Разом з тим, ані вказаним вище Договором купівлі продажу від 20.03.1998 року, ані Договором дарування від 19.12.2001 року, між сторонами вказаних угод не вирішувалося питання переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташовано зазначений об`єкт нерухомості, оскільки чинне на той час законодавство цього не вимагало. Водночас, зазначена квартира [ADDRESS] , яка складає 1/4 ідеальну частку будинку, та яка на даний час, на підставі Договору дарування квартири від 19.12.2001 року, належить позивачеві, розташована на земельній ділянці, для обслуговування житлового будинку площею 0,0202 га. При цьому зазначена земельна ділянка до сьогоднішнього дня вважається власністю відповідача [PERSON] , у відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-МК № 017705, виданого на підставі рішення виконкому Первомайської міської Ради народних депутатів від 01.03.1995 року за № 82. Таким чином, не зважаючи на ту обставину, що [PERSON] фактично є власником 1/4 ідеальної частки житлового будинку [ADDRESS] ., питання щодо права його власності на відповідну частку земельної ділянки, на якій розташовано цей об`єкт нерухомості залишається невирішеним. [INFO] батько позивача [PERSON] помер, та спадкоємцями, які прийняли спадщину після його смерті є позивач та його брат [PERSON] , який є третьою особою за цим позовом, що підтверджується договором про поділ спадкового майна від 08.06.2013 року. Водночас, за наявною у позивача інформацією [INFO] [PERSON] [INFO] помер, спадщина після його смерті ніким не приймалась. У зв`язку з цим, належним відповідачем за вказаним позовом має бути Первомайська міська рада Миколаївської області як орган місцевого самоврядування, на території якого знаходиться спірна земельна ділянка. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, до спірних правовідносин мають бути застосовані норми Земельного кодексу Української РСР 1990 року, в редакції від 12.07.2000 року (далі за текстом - ЗК 1990 року), яка діяла на момент укладення договору-купівлі продажу житлового будинку від 17.08.2000 року. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 6 ЗК 1990 року, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Відповідно ч. 1 ст. 23 ЗК 1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 30 ЗК 1990 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 30 ЗК, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 16.04.2004 року за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. З огляду на викладене, у зв`язку з набуттям позивачем права власності на квартиру, яка складає 1/4 ідеальну частку житлового будинку, до нього перейшло право власності й на земельну ділянку площею 0,0202 га, на якій розташована ця квартира. Позивач та його представник в судове засідання надали заяву з проханням слухати справу у їх відсутність, підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Треті особи [PERSON] та [PERSON] . В судове не з`явилися, про час і місце слухання справи\~оповіщені відповідно до вимог\~ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзив на позов не надали.\~\~ Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі Договору дарування квартири від 19.12.2001 р., який було посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчуком С.А. та зареєстровано в реєстрі за № 7181. (а.с.10). Право власності було зареєстровано за позивачем, що підтверджується копіями Договору купівлі-продажу від 20.03.1998 р. та Договору дарування квартири від 19.12.2001 р. Зазначена квартира [ADDRESS] складає 1/4 ідеальну частку будинку, розташована на земельній ділянці, для обслуговування житлового будинку площею 0,0202 га. При цьому зазначена земельна ділянка до сьогоднішнього дня вважається власністю [PERSON] , у відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-МК № 017705, виданого на підставі рішення виконкому Первомайської міської Ради народних депутатів від 01.03.1995 року за № 82, зареєстрованого за № 4313 (а.с. 11). [PERSON] помер [INFO] та спадкова справа після його смерті не заводилась, що підтверджується відповідями на запити. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~ст. 377 ЦК України\~та\~ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України, ухваленій у справі за № 6-2цс15 від 11.02.2015 року. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведеного позовні вимоги позивача є обґрунтованими та законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved