Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

13.08.2020 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] в якій позивач просить стягнути з ДП «ДНЦЛЗ» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 76929,42 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 01.09.2017 р. по 08.10.2018 р. він знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції», під час яких з боку відповідача була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 17037,52 грн. 08.10.2018 р. позивач був звільнений з роботи за власним бажанням відповідно статті 38 КЗпПУ. Наказом Київського районного суду міста Харкова від 28.12.2019 вимоги [PERSON] про стягнення нарахованої, але не сплаченої заробітної плати задоволенні та стягнуто на його користь 17 037,52 грн. Державною виконавчою службою суму заборгованості стягнуто на його користь у повному обсязі. Таким чином, за розрахунком позивача, з урахуванням того, що його середньоденна заробітна плата складає 128,86 грн. та з моменту звільнення до моменту зарахування заборгованості на його картковий рахунок (28.05.2020) пройшло 597 днів, його середній заробіток, за період затримки складає 76 929,42 грн. Відповідач на позовну заяву [PERSON] подав відзив, в якому вказує, що вини підприємства у затримці остаточного розрахунку з позивачем немає, оскільки через арешт рахунків ДП «ДНЦЛЗ» стало неможливим розпорядження грошовими коштами, які на ньому знаходились. Позивач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність. Представник відповідача Казарінов М.О. в судове засідання не з`явився повторно, 23.11.2020 р. подав до канцелярії суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи через оголошений в Україні карантин. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що 01.08.2017 р. [PERSON] був прийнятий на посаду охоронника служби головного інженера ДП «Державний науковий центр лікарських засобів медичної продукції» на підставі Наказу №32-к від 01.08.2017 р. На підставі Наказу №34-к від 08.10.2018 р. [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням. При звільненні позивача з ним не були проведені остаточні розрахунки, що стало підставою для звернення позивача до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника заборгованості по заробітній платі у розмірі 17037,52 грн., який був виданий Київським районним судом м. Харкова 04.02.2020 р. Матеріалами справи підтверджено, що наказ Київського районного суду м. Харкова, виданий 04.02.2020 р. у справі № 953/25379/19 було виконано в примусовому порядку ДВС лише 27.05.2020 року шляхом перерахування позивачу коштів згідно платіжного доручення № 3122 від 27.05.2020. Частиною першою 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Таким чином, стаття 117 КЗпП України застосовується на правовідносини і після ухвалення судового рішення про стягнення середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати по день фактичного виконання такого рішення суду. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Розрахунок середнього заробітку здійснюється за останні два повні робочі місяці: відповідно до вимог Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі п. 8 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100, яким встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно розрахунків позивача середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, складає 128,86 грн., оскільки відповідно до довідки державного підприємства державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» № 70-01-1/426 від 12.12.2019 заробітна плата позивача у сукупному доході за останні два повні місяці перед звільненням становила: серпень 2018 р. - 4124,46 грн., вересень 2018 р. - 3736,06 грн. Однак, кількість фактично відпрацьованих позивачем днів протягом двох місяців становить 24 дні (три робочих дні на тиждень). Таким чином, 7860,52 грн. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні) / 24 (число відпрацьованих робочих днів) = 327,52 грн.(середньоденна заробітна плата). Позивач просить стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 08.10.2018 по 27.05.2020 року за 235 робочих днів (235 х 327,52), що становить 76 967,20 грн. Враховуючи принцип диспозитивності, беручи до уваги заявлені позивачем виогм про стягнення з відповідача суми середнього заробітку у розмірі 76929,42 грн., суд вважає необхідним задовольнити вимоги у розмірі, який заявлений позивачем. При цьому суд наголошує, що тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу. Також суд враховує вимоги п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved