Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

13.01.2014 р. [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.02.2013р., прийнятого по цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] та інших , та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], яке переглядалось: 21.02.2013р. апеляційним судом Львівської області; 06.11.2013р. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ; повторно 27.12.2013р. апеляційним судом Львівської області встановлено, що за Договором дарування від 16.06.1980р., [PERSON] подарував своїм дітям [PERSON] та [PERSON]( на даний час [PERSON]) у рівних частках жилий будинок, який складається з двох кімнат житловою площею 34 кв.м, однієї кухні, сіней та кладовки, що знаходяться по [ADDRESS]. На даний спірний будинок було неправомірно вдруге зареєстровано право власності за [PERSON], який вдруге відчужив його в цілому на користь [PERSON] за договором дарування, укладеного 11.08.2003р. Стверджує, що згаданими рішеннями судів встановлено, що після укладеного 16.06.1980 р. Договору дарування, у нього - [PERSON], виникло право власності на дарунок - 1/ 2 частину будинку по [ADDRESS], і що відповідач [PERSON] за Договором дарування від 11.08.2003р. неправомірно набула права власності на даний житловий будинок в цілому, оскільки такий їй був подарований [PERSON], який не мав права на його відчуження. Дані обставини, встановлені судовим рішенням, згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, не потребують додаткового доказування при розгляді даної справи. Зазначає, що при поданні вищезазначеного позову він звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору дарування спірного будинку від 11.08.2003р., не будучи стороною цього договору, тобто обрав неналежний спосіб захисту свого порушеного права. Спірна частина згаданого будинку №14 вибула з його володіння не з його волі, тому його права підлягають захисту шляхом подання віндикаційного позову. Тому просить витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] на його користь. Позивач [PERSON] в судове засідання не явився та не повідомив причини неявки, його представник [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримав позов з вище зазначених підстав та просить його задовольнити. Також зазначив, що прийнявши подароване майно, [PERSON] фактично не має до нього доступу та позбавлений права користування ним. Дане майно просить витребувати у тій частині, яка існує на даний час. Відповідач [PERSON] в судове засідання не явилась та не повідомила причини неявки, її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та в його задоволенні просить відмовити за безпідставністю, оскільки вважає, що індивідуально визначеного майна, яке позивача просить витребувати від відповідача, не існує. Стверджує, що за Договором дарування від 16.06.1980 р., позивачу було подаровано 1/ 2 частину будинку по [ADDRESS], житловою площею 34,0 кв.м., а на даний час за даною адресою значиться будинок загальною площею 95.0 кв.м , житловою площею 38 кв.м. З цих підстав вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права. З»ясувавши дійсні обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, давши їм оцінку, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно зі статтями 3, 4, 11 ЦПК України, кожна особа має право у визначеному порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які суд захищає у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Встановлено, що 21.02.2013р. Пустомитівський районний суд Львівської області, розглянувши цивільну справу №1316/2335/12 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] та інших, про визнання незаконним рішення Чишківської сільської ради №26 від 15.05.2003р.; визнання недійсним свідоцтва про право власності, видане 18.07.2003р. [PERSON]; визнання недійсним договору дарування, укладеного 11.08.2003р. між [PERSON] та [PERSON]; скасування за [PERSON] реєстрації права власності на будинок в цілому по [ADDRESS] та зобов'язання до вчинення дій , та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, укладеного 16.06.1980р., первісний позов задовольнив повністю, а у зустрічному позові відмовив. Дане рішення апеляційний суд Львівської області 13.06.2013р. скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовив. 06.11.2013р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виніс ухвалу, якою рішення апеляційного суду Львівської області від 13.06.2013 року скасував, а справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи рішення апеляційного суду, Вищий спеціалізований суд встановив, що з моменту передачі [PERSON] копії Договору дарування від 16.06.1980р., у нього з цього моменту виникло право власності на дарунок - житловий будинок по [ADDRESS]. За наслідками нового розгляду вказаної справи, апеляційний суд Львівської області виніс 27.12.13р. рішення , яким рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.02.2013р., в частині задоволення позовних вимог про визнати недійсним укладеного 11.08.2003р. між [PERSON] та [PERSON] Договору дарування житлового будинку по [ADDRESS], - скасував, в решті рішення суду першої інстанції залишив без змін. Отже, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.02.2013р. та рішенням апеляційного суду Львівської області від 27.12.13р., висновки яких підтверджено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.11.13р., встановлено, що : - за договором дарування від 16.06.1980 р., [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] - діти дарувальника, прийняли в дар, по половині кожний, належний [PERSON] жилий будинок та хлів, що знаходяться в с. Чишки Пустомитівського району Львівської області, зареєстровані в по господарських книгах Чишківської сільської ради під № 387. Будинок складається з двох кімнат житловою площею 34 кв. м., однієї кухні, сіней та кладовки; - 15.05.2003р. Чишківська сільська рада неправомірно, вдруге зареєструвала право власності за [PERSON] на даний спірний будинок по [ADDRESS]; - 11.08.2003р. [PERSON] вдруге, за Договором дарування, відчужив даний будинок в цілому на користь [PERSON]; - після укладення 16.06.1980 р. Договору дарування, у [PERSON] з цього моменту виникло право власності на дарунок - 1/ 2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS], в якому [PERSON] після того продовжував проживати та був у вказаному будинку зареєстрований, тобто прийняв дарунок. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, фактичні обставини, встановлені у вищезазначених судових рішеннях, зокрема, стосовно того, що позивач [PERSON] з 16 червня 1980 року є власником 1/ 2 частини житлового будинку [ADDRESS], , а відповідач [PERSON] за договором дарування від 11.08.03р., неправомірно набула право власності на даний житловий будинок в цілому, не потребують додатковому доказуванню. Згідно зі статтями 317, 321 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього право або обмежений у його здійсненні. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як вбачається із матеріалів згаданої цивільної справи №1316/2335/12, відповідач [PERSON] набула право власності на спірний будинок згідно договору дарування, тобто на підставі правочину, який передбачає безоплатну передачу майна. Крім того, як встановлено вищезазначеними рішенням судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, [PERSON], на підставі рішення Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 26 від 15 травня 2003 року, було неправомірно 18.07.2003 р. видано свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно. Дані рішення та свідоцтво визнані недійсними зазначеними судовими рішеннями. Тому суд вважає, що спірна частина будинку[ADDRESS] вибула з володіння позивача не з його волі, а іншим шляхом -в результаті прийняття рішення Чишківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області № 26 від 15 травня 2003 року, яке в подальшому було скасовано. Отже, позивача [PERSON] являється правомірним власником 1/ 2 частини спірного будинку, і тому дане його право підлягає захисту шляхом витребування майно у добросовісного набувача -відповідача по справі [PERSON], яка набула таке майно за правочином, який не визнаний недійсним . Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини, на які посилається позивач, а тому позов підлягає до задоволення. Суд критично оцінює твердження представника відповідача про те, що індивідуально визначеного майна, яке позивач просить витребувати від відповідача, не існує, та вважає їх надуманими і таким, що не заслуговують на увагу, оскільки представник відповідача не надав суду належних та достовірних доказів на підтвердження таких . Що стосується тверджень представника відповідача про те, що спірне майно є значно більшим у своїх розмірах (площі) від того, яке було предметом договору дарування від 16.06.1980р., то суд вважає, що в разі підтвердження таких обставин, правовідносини між сторонами можуть бути врегульовані в порядку, визначеному ч.4 ст.390 ЦК України. Також з відповідача, в порядку ст.88 ЦПК України, слід стягнути понесені позивачем судові витрати .

Outcome: approved