Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

14 березня 2017 року позивач звернулася до суду з названим позовом з вимогою визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позов мотивувала тим, що є власником вказаного житлового приміщення, у якому зареєстрований, але не проживає відповідач, - син чоловіка від першого шлюбу. У звязку з його відсутністю у житловому приміщенні більше року без поважних причин він втратив право користування ним на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. Відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджено повідомленням про вручення судової повістки. В судове засідання відповідач не зявився, у звязку з чим суд за наявності умов, передбачених ст. 224 ЦПК України, вважає необхідним ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів. Позивачка позов підтримала, пояснивши суду, що є власником вказаної квартири і має намір її продати, оскільки вони з чоловіком переїхали на інше місце проживання. Перешкодою для цього є реєстрація відповідача у квартирі, який фактично в ній ніколи не проживав. Оскільки він проживає на межами України і не може зявитися для зняття з реєстрації, то це питання можна вирішити лише в судовому порядку. Свідки [PERSON], [PERSON] і [PERSON] суду показали, що відповідач у квартирі позивачки ніколи не проживав і його речей там немає. Позов необхідно задовольнити з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25 вересня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстр. № 1705, [PERSON] є власником квартири номер 62 у будинку № 10 Чернігівського кварталу м. Славутича Київської області (а.с.11-14, 15-16). Право власності позивачки зареєстровано комунальним підприємством АРБ Славутицьке міське бюро технічної інвентаризації 11.10.2012 р. за № 449/62 в книзі 57-09-27/1 (а.с.10). Згідно довідки ф. 3 від 10 березня 2017 року у квартирі зареєстровано місце проживання 5 осіб, в т.ч. [PERSON] сина чоловіка власника квартири, з 25.09.2015 р., постійно (а.с.3). Показаннями свідків та актами про не проживання підтверджено, що відповідач з 2015 року у квартирі не проживає, його речі відсутні (а.с.18-20). Згідно правил ч. 1 ст. 29 цього Кодексу місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зобовязує громадянина України, а також іноземця чи особи без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Згідно ч. 1 ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1). Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2). Як було встановлено судом, відповідач зареєстрував своє місце проживання у квартирі позивачки за домовленістю з нею, однак обрав собі інше місце проживання. Проте на порушення вимог ст. 6 і 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» не змінив реєстрацію свого місця проживання у спірній квартирі, у якій він фактично не проживає з часу реєстрації. За таких обставин суд вважає, що відповідач на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування житловим приміщенням, - квартирою № 62 в будинку № 10 Чернігівського кварталу м. Славутича Київської області, яка належить позивачці. У звязку з цим позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням необхідно задовольнити. За правилами ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 640 грн., від сплати якого при зверненні до суду позивачка звільнена відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved