Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

13 серпня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на автомобіль. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у 2012 року [PERSON] , [INFO] , запропонував йому придбати автомобіль «Volvo-960», 1993 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , тип седан, чорного кольору, VIN [NUMBER] . [PERSON] повідомив, що зазначений автомобіль належав його батькові [PERSON] , який помер [INFO] . У зв`язку із тим, що у [PERSON] були відсутні кошти на оформлення спадщини, він запропонував позивачу надати гроші за автомобіль, а [PERSON] в свою чергу зобов`язався переоформити право власності на зазначений автомобіль на позивача. Позивач сплатив [PERSON] грошові кошти за зазначений автомобіль, та останній передав йому автомобіль та ключі від нього. Свідоцтво про реєстрацію [PERSON] пред`явив позивачу, однак залишив у себе, оскільки воно йому було потрібно для оформлення спадщини. З того часу минуло 7 років, однак [PERSON] не виконав своєї обіцянки та не переоформив право власності на автомобіль на позивача. Позивач звернувся до адвоката за правовою допомогою, та під час консультації дізнався, що [PERSON] [INFO] не є власником зазначеного автомобіля, оскільки згідно заочного рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24.10.2011 року № 2-599/11, було задоволено позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , та визнано за позивачами право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, в тому числі на автомобіль «Volvo-960». Таким чином, позивач під час заволодіння чужим майном не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, а [PERSON] запевнив його, що він є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька. Позивач не приховував факт знаходження майна у його володінні, та безперервно володів автомобілем з 2012 року, у зв`язку із чим, на підставі ст. 344 ЦК України просив визнати за ним право власності на придбати автомобіль «Volvo-960», 1993 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , тип седан, чорного кольору, VIN [NUMBER] , за набувальною давністю. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 червня 2019 року позовну заяву позивача залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 вересня 2020 року відкрито загальне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 09.07.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій він просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що позивач не отримував довіреність від власника на автомобіль. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, у подальшому надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що її батько [PERSON] купив у відповідача автомобіль, але без документів. Відповідач зобов`язувався в подальшому передати технічний паспорт на автомобіль. На теперішній час автомобіль перебуває у її батька, в гаражі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що її батько придбав у відповідача автомобіль «Вольво», але автомобіль стоїть в гаражі, ніхто на ньому не їздить, так як на нього не має документів, які залишились у відповідача. Гроші за продажу автомобіля відповідачі не віддають. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не піддягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що\~згідно довідки Управління державної автоінспекції ВРЕР смт. Володарське при УДАІ ГУМВСУ в Донецькій області № 523406, станом на 25.07.2012 року за [PERSON] , [INFO] , зареєстрований транспортний засіб «Volvo-960», державний номерний знак [NUMBER] , свідоцтво реєстрації [NUMBER] , VIN [NUMBER] , 1993 року випуску. Позивач посилається на той факт, що у 2012 року придбав у [PERSON] , [INFO] , автомобіль «Volvo-960», 1993 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , тип седан, чорного кольору, VIN [NUMBER] . Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та ст.\~321 ЦК України\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених\~Конституцією\~та законом. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Станом на 2012 рік правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснювалось на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Відповідно до\~статті 328 Цивільного кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч.1,3,4\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.\~Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.\~Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Так,\~стаття 344 ЦК України\~визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Аналіз змісту ч. 1\~ст. 344 ЦК України\~дає підстави для висновку, що вимоги про визнання за позивачем права власності на річ (майно) за набувальною давністю можливі за умови доведеності належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами сукупності всіх трьох елементів: добросовісності заволодіння чужим майном, відкритості володіння ним та безперервності володіння протягом встановленого Кодексом строку. Відсутність (недоведеність) одного із названих елементів виключає визнання права власності за набувальною давністю. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. За змістом частини першої\~статті 344 Цивільного кодексу України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі\~статті 344 Цивільного кодексу України\~є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Такий правовий висновок в подібних правовідносинах викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17; провадження № 12-291гс18. Позивач у позовній заяві зазначає, що в 2012 році [PERSON] , [INFO] , запропонував йому придбати автомобіль «Volvo-960». При цьому останній повідомив, що зазначений автомобіль належав його батьку батькові [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому, як зазначає позивач, [PERSON] були відсутні кошти на оформлення спадщини, у зв`язку із чим, він запропонував позивачу надати грошові кошти за автомобіль, а після оформлення останнім спадкових прав, він переоформить на позивача право власності на автомобіль, при цьому передав позивачу автомобіль та ключі від нього. Таким чином, позивач був достовірно обізнаний про те, що зазначений автомобіль не належить [PERSON] , оскільки на той момент він не оформив спадкових прав на автомобіль, що про повідомляв позивачу. Тому в даному випадку не можна вважати володіння рухомим майном, на яке позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, добросовісним,\~оскільки позивач отримав це майно за таких обставин, які не є достатніми для отримання право власності на нього. Враховуючи викладене суд вважає, що підстави для визнання за позивачем права власності на автомобіль за набувальною давністю, визначені ст.344 ЦК України, відсутні, а відтак доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 344 ЦК України,

Outcome: dismissed