Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

12 травня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПП «Приватна друкарня» про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 07 серпня 2015 року в м. Києві на Жулянському шляхопроводі відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «DAF CF75», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля марки «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер [NUMBER], що належить йому на праві власності. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою судді Хмельницького міськрайонного суду від 09 грудня 2015 року винним у дорожньо-транспортній пригоді визнано [PERSON], який на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з ПП «Приватна друкарня» та виконував трудові обов'язки. Відповідно до ремонтної калькуляції № 712-3059-s від 08 лютого 2016 року вартість відновлювального ремонту його пошкодженого автомобіля становить 30578 гривень 81 копійку. Цивільно-правова відповідальність ПП «Приватна друкарня» на день дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім» відповідно до полісу № АІ/4247245. 28 січня 2016 року ПрАТ «Київський страховий дім» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 14540 гривень. Таким чином, невідшкодована шкода складає 16038 гривень 81 копійку (30578,81 - 14540 = 16038,81). Винні дії водія [PERSON] викликали у нього психічні, фізичні, моральні страждання та переживання, створили передумови порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушили стосунки з оточуючими людьми, викликали інші негативні наслідки у вигляді непритаманного для нього психічного стану, який проявляється вираженою слабкістю, фізичним виснаженням, підвищеною збудливістю та роздратованістю тощо. Завдану моральну шкоду він оцінює в розмірі 3000 гривень. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду в розмірі 16038 гривень 81 копійку та моральну шкоду в розмірі 3000 гривень. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив суду, що автомобіль відремонтував 20 вересня 2015 року в приватному порядку без оформлення документів, а потім продав. Страхова компанія виплатила йому частину коштів, решту суми слід стягнути з відповідача. Йому були завдані незручності в повсякденному житті, він не міг використовувати свій автомобіль. Також він поніс витрати в зв'язку з необхідністю отримання правової допомоги та звернення до суду з позовом. Представник відповідача пояснив, що [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував з ПП «Приватна друкарня» у трудових відносинах. Відповідачем оспорюється розмір завданої шкоди. Позивач не погодився з пропозицією відповідача відремонтувати автомобіль. Вважає, що ПП «Приватна друкарня» не завдала позивачу моральної шкоди та останній не довів її наявність. Представник третьої особи - ПрАТ «Київський страховий дім» надав суду письмові пояснення. Зазначив, що страхова компанія виконала свої зобов'язання за полісом та виплатила кошти позивачу. Вважає, що позивач вірно обрав спосіб захисту порушеного права та заявив вимоги до роботодавця винної особи про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 07 серпня 2015 року в м. Києві на Жулянському шляхопроводі відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «DAF CF75», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля марки «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] Транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою судді Хмельницького міськрайонного суду від 09 грудня 2015 року винним у дорожньо-транспортній пригоді визнано [PERSON] за ст. 124 КпАП України (а.с. 9). Власником пошкодженого автомобіля марки «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер [NUMBER], є позивач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 56). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Третя особа - [PERSON] на відповідній правовій підставі керував автомобілем, перебуваючи в трудових відносинах з ПП «Приватна друкарня». Зазначені обставини представник ПП «Приватна друкарня» підтвердив у судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Вбачається, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, перебуваючи в трудових відносинах, відшкодовується не безпосередньо винним водієм, а роботодавцем. Відповідно до полісу № АІ/4247245 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 12 грудня 2014 року цивільно-правова відповідальність ПП «Приватна друкарня» була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім», страхова сума за шкоду заподіяну майну становить 50000 гривень, розмір франшизи - 510 гривень (а.с. 45). 22 січня 2016 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «Київський страховий дім» з заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 65). Згідно страхового акту № 712-3059/1 від 26 січня 2016 року сума страхового відшкодування склала 14540 гривень 80 копійок (а.с. 66). 28 січня 2016 року та 24 лютого 2016 року ПрАТ «Київський страховий дім» виплатило [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 14540 гривень 80 копійок, що підтверджується платіжними дорученнями № 10156 від 28 січня 2016 року та № 10642 від 24 лютого 2016 року (а.с. 68, 69). Позивач просить стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 16038 гривень 81 копійку. На підтвердження розміру завданої шкоди посилається на ремонтну калькуляцію № 712-3059-s від 08 лютого 2016 року, згідно якої вартість ремонту його пошкодженого автомобіля становить 30578 гривень 81 копійку (а.с. 11-13). Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року в справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу для визначення дійсного розміру майнової шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди на дату проведення відновлювального ремонту автомобіля. Згідно з висновком експерта № 8703 від 10 листопада 2016 року дійсний розмір матеріального збитку на дату проведення відновлювального ремонту автомобіля - 20 вересня 2015 року складає 20076 гривень 37 копійок (а.с. 71-88). Суд вважає за можливе покласти в основу рішення при вирішенні заявлених позивачем вимог висновок судової експертизи, оскільки при її призначенні експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків. Судова експертиза проводилась експертом, який має відповідну фахову підготовку, при її проведенні експерту надавались матеріали цивільної справи. Висновок судової експертизи кореспондується з іншими доказами по справі та не суперечить їм. У ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За таких обставин, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 5535 гривень 57 копійок майнової шкоди як різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (20076,37 - 14540,80 = 5535,57). Позивач також просить стягнути завдану йому моральну шкоду в розмірі 3000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України. Згідно з ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Суд вважає, що доводи позивача про відшкодування моральної шкоди як власнику пошкодженого майна знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Представник відповідача посилався на те, що безпосередньо ПП «Приватна друкарня» не завдало моральної шкоди позивачу. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Вбачається, що ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій. Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормами ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). У такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року в справі № 6-108цс13 та є обов'язковою для застосування (ч. 1 ст. 3607 ЦПК України). За таких обставин завдана моральна шкода підлягає стягненню з ПП «Приватна друкарня». При визначенні розмірі моральної шкоди суд враховує, що позивачу були спричинені душевні страждання, оскільки пошкоджено його майно та завдані незручності в повсякденному житті. При визначені розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, враховується і те, що тяжких наслідків у результаті дорожньо-транспортної пригоди для позивача не настало, а частину завданої шкоди сплатила стразова компанія. З урахуванням наведеного та вимог закону стосовно врахування принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині - в сумі 1000 гривень. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. Позивач також просить стягнути з відповідача 500 гривень витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 Законі України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції на день звернення до суду з позовом) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Пунктом 48 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. До позовної заяви позивач додав копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 29 березня 2016 року на суму 500 гривень, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № [NUMBER] від 22 січня 2013 року на ім'я Конюшка Д.Б. та копію посвідчення Конюшка Д.Б. як адвоката (а.с. 17-18). Разом з тим, суду не надані договір про надання правової допомоги, укладеного між Конюшком Д.Б. та [PERSON], акту здачі-приймання наданих послуг, їх обсягу та узгоджений розрахунок понесених витрат. У такому випадку вимоги про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає також 551 гривня 20 копійок судового збору та 551 гривня 20 копійок судового збору на користь держави.

Outcome: partial