Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

14 листопада 2016 року [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з вищевказаним позовом, посилаючись на слідуючи обставини. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 грудня 1998 року позивачці належить квартира за адресою м. Дніпро вул. Князя Ярослава Мудрого (колишня Ленінградська), буд.32 кв.90. Разом з квартирою їй перейшло право користування на гараж № 32/81, що розташований поряд вказаним будинком та відноситься до прибудинкової території, який належав колишнім власникам квартири та був виділений їм у користування з на момент їх заселення у 1960-х роках. Колишніми власниками квартири були рідні бабця та батько позивачки, які померли, які за життя право власності на гараж офіційно не оформили. З 1998 року, з моменту набуття права власності, позивачка користується зазначеним гаражем, здійснила його капітальний ремонт. Розпорядженням Дніпропетровської міської ради від 20 грудня 2000 року № 1471р була присвоєна адреса гаражу по вул.Князя Ярослава Мудрого (Ленінградська) в м.Дніпрі. Згідно технічної інвентаризації від 27 вересня 2016 року гараж за вказаною адресою має загальну площу 20,8 кв.м., оглядова яма 2,4 кв.м., погріб 5,6 кв.м., рік побудови 1980 р. Оскільки на теперішній час мати позивачки- Борміна-Глуховська І.М. стала їй предявляти претензії щодо права на гараж , вважає, що позивачці належить лише квартира, а решта майна після смерті чоловіка (тобто батька позивачки) повинна належити їй, як спадкоємиці за законом, чинить позивачці перешкоди в користуванні гаражем, в той час як позивачка вважає його своїм. Тому позивачка вимушена звернутись до суду з позовом про визнання права власності на належну їй нерухомість. Позовні вимоги підтримані в судовому засіданні представником позивачки. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечуючи вказані в позові обставини, в тому числі конфлікт сторін стосовно спірного гаражу. Представник третьої особи- КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради» в судове засідання викликався завчасно, належним чином, в тому числі через канцелярію з відповідною реєстрацією, в судове засідання не зявився, причину неявки не повідомив. Заяв, заперечень проти позову та розгляду справи не надано. Учасники процесу не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності представника третьої особи. Суд, заслухав сторони, дослідив матеріали справи, визнав позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Сторони по справі не заперечують, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 грудня 1998 року позивачці [PERSON] належить квартира за адресою м.Дніпро вул.Князя Ярослава Мудрого (колишня Ленінградська), буд.32 кв.90 і разом з квартирою їй перейшло право користування на гараж № 32/81, що розташований поряд вказаним будинком та відноситься до прибудинкової території, який належав колишнім власникам квартири та був виділений їм у користування з на момент їх заселення у 1960-х роках. Колишніми власниками квартири були рідні бабця та батько позивачки, які померли, які за життя право власності на гараж офіційно не оформили. З 1998 року, з моменту набуття права власності, позивачка користується зазначеним гаражем, здійснила його капітальний ремонт. Як вбачається з розпорядження Дніпропетровської міської ради від 20 грудня 2000 року № 1471р присвоєно «гаражу громадянки [PERSON] адресу- вул.Ленінградська,32/81» (а.с.10). Місцезнаходження спірного гаражу підтверджено схемою адресації, виготовленою Головним архітектурно-планувальним управлінням Дніпропетровської міської ради на імя позивачки (а.с.11). З технічного паспорту на спірний гараж виготовлений ПП «Складовий» 27 вересня 2016 року ( а.с.4-9) вбачається, що гараж за вказаною адресою має загальну площу 20,8 кв.м., оглядова яма 2,4 кв.м., погріб 5,6 кв.м., рік побудови 1980 р. Статтею 15 Закону України «Про власність», що був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна,має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а ч.2 статті встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ч.1 ст. 344 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Обставини, вказані позивачкою в позовній заяві, в судовому засіданні відповідачем не оспорюються. Оцінюючи сукупність наданих стороною позивача доказів, суд визнає їх належними та аргументованими, а тому позовні вимоги задовольняються в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved