Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

14.11.2017 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 90999,68 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 11.12.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно з п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складають між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків та інших витрат. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно з п. 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідно до п. 2.1.1.5.7 Умов та правил надання банківських послуг власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту. Згідно з п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 30.09.2017 року має заборгованість 90999,68 грн., яка складається з наступного: 8374,91 грн. - заборгованість за кредитом; 74503,12 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3312,14 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 540,47 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язань і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк», а тому позивач просить суд позов задовольнити повністю. Сторони у судове засідання не з'явились. Представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій одночасно зазначено, що позивач свої позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти розгляду справи у порядку спрощеного провадження. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, заяву про застосування позовної давності, а також заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, у якій одночасно зазначив, що позовні вимоги не визнає повністю. На підставі статей 211, 223 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11 грудня 2012 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] наданий кредит в сумі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту (а.с. 7-32). У подальшому 11.01.2014 року кредитний ліміт був збільшений до 8600,00 грн., що підтверджується випискою з рахунку власника карти [NUMBER] - позичальника [PERSON] (а.с. 75). Відповідно до статей 1054, 526 Цивільного кодексу України (надалі по тексту - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. За правилами статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ч.1 ст.638 ЦК України закріплена норма, згідно з якою договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Спірний договір укладений між сторонами шляхом підписання анкети-заяви, у якій зазначено, що вона разом із пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить договір про надання банківських послуг (а.с. 7). Відповідно до частин 1, 2 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Долучений до матеріалів справи витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить інформацію про те, що базова відсоткова ставка в місяць за користування кредитними коштами встановлюється у розмірі 2,5%. У подальшому ставка встановлена у таких розмірах: за тратами, здійсненими з 1 вересня 2014 року - 2,9%; за тратами, здійсненими з 1 квітня 2015 року - 3,6% (а.с. 8). Оскільки [PERSON] належним чином не виконував визначені договором умови щодо своєчасного погашення кредиту та сплати відсотків, станом на 30.09.2017 року утворилась заборгованість, розмір якої згідно з наданим позивачем розрахунком становить 90999,68 грн., та яка складається із: основного боргу в сумі 8374,91 грн.; заборгованості зі сплати процентів у розмірі 74503,12 грн.; заборгованості за пенею і комісією у розмірі 3312,14 грн.; а також двох штрафів у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 4309,51 грн. (процентна складова). Як зазначалось вище, підписавши анкету-заяву, відповідач надав свою згоду на те, що дана заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить договір про надання банківських послуг. Своїм підписом він також підтвердив ту обставину, що ознайомлений зі змістом Умов та Тарифів банку. Доказів того, що вимоги банку ґрунтуються на інших умовах, які сторони не узгоджували, суду не надано. Окрім того, особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає та погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений між сторонами та виконувався ними. Надана позивачем виписка з рахунку власника карти [NUMBER] - позичальника [PERSON] містить інформацію про те, що відповідач 14.12.2012 року отримав з даної карти у Бердичівському відділенні банку №5 суму у розмірі 4790,00 грн. та в подальшому до 11.10.2014 року включно користувався вказаною картою, регулярно знімаючи готівку з карткового рахунку та поповнюючи свою карту готівкою. Відтак, суд вважає встановленим той факт, що відповідач своїми діями прийняв умови надання банком послуг щодо кредитування, у тому числі й щодо відсоткової ставки. Таким чином, суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо нікчемності спірного кредитного договору через його неналежну письмову форму. Отже, позивач вправі ставити питання про стягнення на свою користь заборгованості за цим кредитним договором, у тому числі й процентів за користування кредитним коштами. Разом з тим, наявний у матеріалах справи розрахунок розміру заборгованості за процентами за користування кредитом, проведений Банком всупереч умов кредитного договору, а також свідчить про те, що відсотки за користування кредитом нараховувались на тіло кредиту й прострочені відсотки, що суперечить вимогам законодавства. За користування кредитними коштами [PERSON] згідно з умовами укладеного договору погодився сплачувати 30,00% річних, тобто 2,5% на місяць. Матеріали справи свідчать про те, що з 01.09.2014 року позивач в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за договором до 34,80% річних, а з 01.04.2015 року - до 42,00% річних. У пункті 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг сторони передбачили можливість збільшення процентної ставки з обов'язковим повідомленням позичальника про це не пізніше ніж за 7 днів до введення змін. Якщо протягом вказаного часу позичальник не направить банку повідомлення про незгоду з новою ставкою відсотків, то вважається, що позичальник прийняв нові умови. Частина 1 статті 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. У матеріалах справи відсутні докази повідомлення банком відповідача про підвищення процентної ставки. Позивачем також не надано суду доказів, що [PERSON] був повідомлений належним чином про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку та що на його адресу був направлений лист про зміну умов кредитного договору. А тому, при розрахунку процентів за користування кредитом необхідно виходити з процентної ставки, яка була узгоджена сторонами, тобто 30% річних (2,5% на місяць). Як вбачається із наданої позивачем на запит суду виписки з рахунку власника карти [NUMBER] - позичальника [PERSON], відповідач у період з дати отримання кредиту і до 11.10.2014 року періодично поповнював власний картковий рахунок готівкою та з цього рахунку банком автоматично списувались необхідні суми на погашення основної суми боргу, процентів за користування кредитним лімітом, процентів за прострочений кредит та штрафів. 11.10.2014 року відповідачем було здійснено останній платіж (поповнення карти готівкою у розмірі 600,00 грн.), після чого 31.10.2014 року банком було здійснено списання процентів за використання кредитного ліміту за ставкою 2,5%, - 311,73 грн., які були нараховані на заборгованість по тілу кредиту у розмірі 8374,91 грн. Починаючи з 11.10.2014 року позичальник [PERSON] не здійснив жодного платежу на користь банку за кредитним договором і сума основного боргу за кредитом - 8374,91 грн. з того часу не змінювалась. Таку ж суму основного боргу позичальника [PERSON] за кредитом - 8374,91 грн. визнано позивачем і заявлено до стягнення у позовних вимогах. Отже, проценти за користування кредитними коштами слід розраховувати, виходячи із даної суми 8374,91 грн. та ставки 30% річних. За період з жовтня 2014 року по вересень 2017 року, тобто рівно за три роки розмір процентів (30% річних), нарахованих на суму 8374,91 грн. становить 7537,42 грн. та розрахований за формулою 8374,91 х 30% х 3 = 7537,42. Вирішуючи питання про розмір штрафних санкцій за невиконання договору, суд виходить з таких правових підстав. Обов'язок сплатити неустойку відповідачем виникає у разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя статті 549 ЦК України). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. У постанові від 06.11.2013 року у справі №6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статті 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Аналогічна позиція висловлена також Великою палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року (справа 444/9519/12, провадження №14-10цс18). Оскільки АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з цим позовом 14.11.2017 року, тому стягненню з відповідача підлягає пеня лише за період 12 місяців перед зверненням кредитора до суду, а саме нарахована після 14.11.2016 року за прострочене зобов'язання та за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., що становить 1100 грн. згідно розрахунку пені, доданого позивачем до позовної заяви (а.с. 5-6), який підтверджений також і випискою з рахунку власника карти [NUMBER] - позичальника [PERSON] (а.с. 74-77, 91-92, 126-127). Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі №6-2003цс15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.09.2018 року (справа №647/1133/15-ц), цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та положення статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому незважаючи на умови кредитного договору їх одночасне застосування за одне і те саме правопорушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. На підставі викладеного суд приходить до висновку про неможливість одночасного стягнення з відповідача штрафів (як процентної, так і фіксованої частин) та пені у межах відповідальності за зобов'язаннями за одним і тим самим кредитним договором. Тому, у зв'язку зі стягненням з відповідача пені, у задоволенні вимоги про стягнення штрафів суд відмовляє. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає: заборгованість за кредитом: 8374,91 грн., проценти за користування кредитом 7537,42 грн. та пеня 1100,00 грн., а всього - 17012,33 грн. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 299,12 грн. сплаченого судового збору, який у зв'язку з частковим задоволенням позову розраховується наступним чином: 17012,33 / 90999,68 х 1600,00 = 299,12. Крім того, у даній справі представником відповідача подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, обґрунтовану положеннями статей 253, 256, 257, 261, 266, 267 ЦК України та посиланнями на правові позиції Верховного Суду України та Європейського суду з прав людини. Стверджуючи, що перебіг строку позовної давності розпочався 25.01.2013 року, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу строку позовної давності (а.с. 62-63). При вирішенні питання про застосування строку позовної давності судом встановлено наступне: Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.258 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст.266 ЦК України). Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст.267 ЦК України). Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» позичальник [PERSON] зобов'язаний був погашати заборгованість по кредиту обов'язковими щомісячними платежами до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с. 73). Як вже було встановлено судом, останній платіж у розмірі 600,00 грн. відповідач [PERSON] здійснив 11.10.2014 року, тобто у строк, встановлений договором - до 25.10.2014 року. Наступний обов'язковий щомісячний платіж, який позичальник [PERSON] повинен був здійснити у строк до 25.11.2014 року, позивач - АТ КБ «ПриватБанк» не отримав, і в подальшому позичальником не було здійснено жодного платежу по кредиту у строк до звернення позивача до суду з даним позовом. Отже, саме 25.11.2014 року було порушено право позивача на отримання від відповідача суми коштів на виконання зобов'язань за кредитним договором. Відповідно можна стверджувати, що у цю ж дату - 25.11.2014 року позивач, не отримавши платіж від відповідача, дізнався про порушення свого права та з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності. До суду АТ КБ «ПриватБанк» подало позовну заяву шляхом направлення її на адресу суду засобами поштового зв'язку 14.11.2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. На підставі наведеного обґрунтування у суду відсутні підстави для застосування позовної давності за заявою представника відповідача та відповідно для відмови у задоволенні позову з цієї підстави.

Outcome: partial