Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

12 жовтня 2021 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області звернулась [PERSON] , яка прохала суд позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до їх спільної дитини, [PERSON] , [INFO] . У позовній заяві [PERSON] зазначила, що відповідач не бере участі у вихованні сина, не відвідував дитину в дитячому садку та не відвідує в школі. Також відповідач не виконує зобов`язання по аліментам, внаслідок чого утворилась заборгованість. Єдиною метою відповідача є відмова матері від аліментів, оскільки через заборгованість він н може виїхати за межі України. [PERSON] більше семи років не спілкується з сином, унаслідок чого останній не знає його як батька, що свідчить про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Ураховуючи зазначене, позивач прохає задовольнити поданий нею позов. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 листопада 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 грудня 2021 року до участі в справі як третю особу залучено орган опіки та піклування Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області та зобов`язано це орган надати суду висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 червня 2021 року закрито підготовче засідання. По справі призначено судовий розгляд по суті. [PERSON] , а також її представник, адвокат Монастиренко С. М. у судовому засіданні підтримали позов і прохали його задовольнити. Відповідач, [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та пояснив, що дійсно має заборгованість зі сплати аліментів, однак аліменти не сплачував, оскільки не знав де перебуває його дитина. Не спілкується з дитиною, оскільки позивач змінила місце проживання та приховувала місце перебування її та дитини. Після того, як дитина знайшлась, [PERSON] не дозволяє бачитись із дитиною. В подальшому відповідач має намір звернутись до органу опіки та піклування з питанням про встановлення режиму побачень з сином. Крім цього зазначив, що розуміє, що не спілкувався досить тривалий час, а тому для адаптації дитини до батька необхідна буде допомога психолога. В задоволенні позову прохав відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, органу опіки та піклування Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області, [PERSON] , в судовому засіданні повідомила, що висновок прийнято з урахуванням документів, наданих мамою дитини. Батько на засідання комісії не з`явився. На цей час при вирішенні питання покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, показання свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] та відповідач, [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). У період з 14 липня 2017 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2012 року. Неповнолітню дитину - сина, [PERSON] , залишено на вихованні матері (а.с.16). [PERSON] на цей час проживає в с. Світлогірське разом із мамою за адресою: [ADDRESS] та перебуває на її утриманні (а.с.15). Судом також встановлено, що разом із [PERSON] та [PERSON] проживає чоловік останньої - [PERSON] (а.с.12). На підставі рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2012 року із [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на дитину, [PERSON] , у твердій грошовій сумі у розмірі 400 грн щомісячно, починаючи з 20 листопада 2012 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.17). Рішення суду про стягнення із відповідача аліментів перебуває на примусовому виконанні Решетилівського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Станом на 01.10.2020 року заборгованість зі сплати аліментів складає 56641,23 грн (а.с.36-39). Із довідки, наданої Решетилівським районним відділом державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) вбачається, що остання сплата аліментів проводилась у вересні 2013 року (а.с.36-39). Відповідач, [PERSON] надав суду письмові розписки про отримання [PERSON] аліментів на утримання дитини за весь 2013 рік (а.с.146-149). Позивач у судовому засіданні проти отримання таких коштів у судовому засіданні не заперечувала. Таким чином, суд вважає, що починаючи з 2014 року відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки понад 8 років не спілкується з дитиною, дитина проживає з позивачем. Ак, із наданого до суду педагогічної характеристики, довідки з дошкільного навчального закладу та довідки класного керівника зі школи, в якій навчається дитина, вбачається, що батько [PERSON] - [PERSON] , участі у вихованні дитини не бере, дошкілький заклад та школу не відвідує (а.с.11,13,14). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є класним керівником [PERSON] та жодного разу не бачила батька дитини в школі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що виховує [PERSON] як сина та забезпечує його необхідними речами. У відповідності до ч.4 ст.19 СК України при розгляді спорів судом щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування та у відповідності до ч.5 цієї статті подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що батько дитини не спілкується з сином з того часу, як розлучився з дружиною, оскільки [PERSON] змінила місце проживання та не повідомила [PERSON] про місце перебування дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Судом встановлено, що батько перестав спілкуватись з сином після розлучення з мамою дитини та зміни останньою місця проживання. Позивач, [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала той факт, що не повідомляла [PERSON] про місце свого проживання та відповідно й проживання дитини. Із довідки дошкільного навчального закладу ясла-садок «Лелеченька» вбачається, що [PERSON] був вихованцем Колотіївського дошкільного навчального закладу ясла-садка «Лелеченька» в період з 23.07.2013 року по 01.12.2014 року. За словами мами вибув у Рівненську область за місцем проживання. Під час перебування дитини в садочку за проханням мами, татові та бабусі [PERSON] не віддавали (а.с.145). 17 березня 2020 року [PERSON] звертався до Решетилівського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області із заявою про розшук дитини, [PERSON] (а.с.151-153). При цьому суд звертає увагу на те, що заява про розшук подана до подачі позову до суду [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав (12 жовтня 2020 року), що спростовує твердження [PERSON] про те, що метою розшуку відповідачем дитини є змушування позивача відмовитись від сплати аліментів. Крім цього, судом встановлено, що за результатами розгляду заяви [PERSON] про розшук дитини, його повідомлено про те, що місце знаходження [PERSON] та [PERSON] встановлено, але остання в категоричній формі відмовилася надавати адресу місця проживання. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що не сплачував аліменти на утримання дитини, оскільки не знав де дитина перебуває та через перепони [PERSON] у спілкуванні з дитиною. Після встановлення місця перебування дитини їздив до сина, однак не спілкувався, оскільки йому не дозволили це зробити. Такі пояснення [PERSON] узгоджуються з показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , даними в судовому засіданні. Так, [PERSON] суду показала, що проживає з [PERSON] як чоловік та дружина. [PERSON] постійно вживав заходи по розшуку сина, оскільки бажає з ним спілкуватися та дбати про нього. Коли встановили місце проживання дитини, то їздили за відомою їм адресою, щоб побачитись з дитиною, однак їм не дозволили таке побачення. Свідок [PERSON] також показав суду, що [PERSON] приїздив у с. Світлогірське та прохав поспілкуватись з дитиною, однак матері дитини не було вдома, тому він не дозволив побачення. Таким чином, суд дійшов до висновку, що при розгляді цієї справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб. Суд вважає, що ситуація, яка виникла, пов`язана виключно з неприязними стосунками матері та батька дитини по відношенню один до одного. При вирішенні питання суд також враховує, що на момент розгляду справи в суді дитині виповнилося 10 років, 8 із яких дитина не спілкувалась з батьком, про існування якої йому відомо. При вирішення питання щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд також враховує наданий суду консультативний висновок щодо психоемоційного стану [PERSON] . Так, у наданому суду висновку вбачається, що [PERSON] має незначний рівень тривожності, що базується на страху змінити звичний для дитини уклад та життєві обставин, залишитися одному без рідних, опинитися у незнайомих умовах, що можуть виникнути через актуальні обставини. Саме такі прояви негативно впливають на психоемоційний стан дитини, тому варто уникати різких змін у оточенні та зовнішньому світі хлопчика на яких базується його відчуття безпеки і захищеності. Тому варто особливу увагу приділити психоемоційному стану хлопчик, не наражати на небезпеку, позбавити різких змін та обставин життя, делікатно поводитися з [PERSON] , не підвищувати голос, обійтися без конфліктів, сварок, додати позитивні і приємні враження, проводити більше часу у родинному колі, відвідати цікаві сімейні заходи (а.с. 42-43). Допитана у судовому засіданні в присутності психолога дитина - [PERSON] , пояснила, що [PERSON] не знає, однак його мама повідомляла йому, що цей чоловік її ображав, а тому на цей час [PERSON] боїться, що зазначений чоловік знову буде ображати маму. Таким чином, суд вважає, що психоемоційний стан дитини пов`язаний саме через відношення батька дитини до матері. Про зазначене свідчить також із надана суду характеристика класного керівника зі школи, в якій навчається дитина, згідно якої вбачається, що після візиту батька, [PERSON] часто неуважний на уроках, відволікається від пояснення матеріалу, розгублений, має перепади настрою (а.с.11). Однак при цьому, допитана як свідок класний керівник суду пояснила, що про візит батька дитини розповідала мама дитини. Судом також встановлено, що батько та дитина під час візитів батька ( які були неодноразовими ) жодного разу не спілкувались. При цьому, [PERSON] у судовому засіданні також пояснив, що розуміє, що дитина не знає його як батька, однак буде намагатись налаштувати стосунки та розуміє, що спочатку вони зможуть бачитись лише короткостроково, без зміни місця проживання дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес батька до дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. [PERSON] не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Сама лише несплата аліментів не може бути підставою для позбавлення батька батьківських прав по відношенню дитини. При вирішенні питання суд не бере до уваги наданий висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини, оскільки судом встановлено, що орган опіки дійшов до такого висновку за результатами вивчення документів, наданих лише однією стороною - мамою дитини. Батько дитини належним чином не повідомлений про засідання комісії, а отже його думка та поведінка по відношенню до дитини не була врахована (а.с.116-118). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у цьому випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю. При цьому, враховуючи поведінку відповідача щодо ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, його необхідно попередити, що у разі неналежної поведінки він буде позбавлений батьківських прав.

Outcome: dismissed