Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

14 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить: - визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] ; - виселити [PERSON] з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона являється єдиним власником домоволодіння [ADDRESS] , який належить їй на підставі Договору дарування 7/50 частин домоволодіння від 03 грудня 2018 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.12.2018 року. На даний час, у зазначеному житловому будинку зареєстровані відповідачі по справі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були зареєстровані в будинку його передньою власницею [PERSON] , і до членів сім`ї позивача вони не належать. Відповідач [PERSON] наразі проживає в належному позивачу домоволодінні, чинить перешкоди у його користуванні, штучно створює конфліктні ситуації, що робить нестерпним та неможливим проживання разом з нею, при цьому виселитися разом із своїми речами та знятися з реєстрації місця проживання добровільно відмовляється, не дивлячись на зміну власника. Інші відповідачі, зібравши свої речі, у 2016 році змінили місце фактичного проживання, тобто не проживають в будинку більше 3 років. Реєстрація зазначених осіб в належному позивачу будинку без прийняття ними, як наймачами, участі в його обслуговуванні, в тому числі, у сплаті комунальних платежів, покладає на позивача додаткові витрати по утриманню житла, виходячи з кількості зареєстрованих у ньому осіб, в такий спосіб фактично позбавлена можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 391 ЦК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] , а також виселити відповідача [PERSON] із вказаного будинку. Ухвалою суду від 09 вересня 2019 року відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі, одночасно зазначила, що між нею та відповідачами досягнуто угоди, вони всі добровільно висилилися з її будинку, забрали свої речі, визнали позов, однак знятися з реєстраційного обліку не можуть, оскільки не мають іншого житлового приміщення для реєстрації місця проживання. Також позивач зазначила, що сплатила на користь відповідача [PERSON] грошову компенсацію за здійснені нею покращення в будинку, на підтвердження чого надала до суду копію розписки (а.с.56, 57). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, звернувшись до суду з заявою, згідно якої позов визнала, а також зазначила, про те що вона та інші відповідачі, зібравши свої речі виселилися зі спірного будинку, але добровільно знятися з реєстраційного обліку не можуть, оскільки не мають іншого житлового приміщення для реєстрації місця проживання, розгляд справи просила здійснювали за її відсутності (а.с.58). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, позов визнали (а.с.59,60,61,62). Відповідач [PERSON] відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання (а.с.37,64), причина неявки не відома, а тому суд провів розгляд справи у його відсутність, за наявними у справі доказами. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить їй на підставі договору дарування 7/50 частин домоволодіння, посвідченого 03 грудня 2018 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кібець Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за №341 (а.с.8), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки про склад сім`ї (а.с.10), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.21,22,23,51,52,53) у зазначеному житловому будинку зареєстрованими значаться відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були зареєстровані в будинку зі згоди його попереднього власника. Поряд з цим, в матеріалах справи містяться акти від 05 липня 2019 року, складені депутатом Піщанської сільської ради за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані, але не проживають в будинку [ADDRESS] з 2016 року (а.с.16). Крім того, дані обставини визнавалися і самими відповідачами у зазначених вище заявах. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий\~висновок викладений\~у постанові\~Верховного Суду\~України від\~30\~червня 2015\~року (справа\~№ 21-1438а15). Поряд з цим, у відповідності до ч. 2\~ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними\~є докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд\~не бере\~до уваги\~докази,\~які одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. \~ \~ \~ \~У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, зважаючи на подані відповідачами заяви про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин не проживання відповідачів за місцем реєстрації, а також відсутності будь-якої угоди між сторонами з приводу користування житловим приміщенням та добровільності визнання цих обставин відповідачами. Отже, як зазначає у своєму позові [PERSON] , наявність реєстрації відповідачів у належному їй на праві власності житловому будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. Вирішуючи позов\~в частині\~виселення відповідача\~ [PERSON] \~з житлового\~будинку,\~що розташований\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~то ці\~вимоги задоволенню\~не підлягають,\~з огляду\~на те,\~що позивачем по справі до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог в цій частині. До того ж матеріали справи свідчать про те, що відповідач добровільно виселилася зі спірного житлового будинку. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial