Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

13.02.2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила визнати за нею, в порядку спадкування по праву представлення після смерті 26.03.1998 року її баби [PERSON], право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Євгена Малюка ( [PERSON]), 64 в м. Новому Бузі, Новобузького району, Миколаївської області. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка вказала, що за життя її баба [PERSON] збудувала вищевказаний житловий будинок. Оскільки на час смерті її баби [PERSON] син спадкодавці, а батько сторін по справі [PERSON] вже помер, то вони із відповідачем є єдиними спадкоємцями після смерті баби за правом представлення. Проте через те, що необхідні правовстановлюючі документи, які б посвідчували право власності на цей будинок [PERSON], втрачені, позивака не має можливості прийняти цю спадщини після смерті баби в органах нотаріату. Тому, посилаючись на неможливість вирішення вказаного питання в іншому порядку, позивачка просила зважити на вказані обставини і задовольнити її позов. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, однак уточнила, що у позовній заяві невірно вказано адресу розташування будинку. Дійсно, раніше адреса будинку була у м. Новому Бузі по вул. Карла Маркса, 64, однак вже довгий час змінено назву вулиці та номера будинків, на даний час будинок рахується під № 38 по вул. Софіївській. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повторно, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про перенесення розгляду справи не надав. \~ \~ Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходе наступного висновку. Судом встановлено, що 1969 році в м. новому Бузі, Новобузького району Миколаївської області по вул. Карла Маркса, на землі відведеній колгоспом ім..Коцюбинського був збудований житловий будинок, який згідно Рішення про реєстрацію домоволодіння від 15.02.1969 року, обліковується за громадянкою [PERSON], про що свідчать матеріали архівної справи на нерухоме майно за адресою м. Новий Буг, вул. Софіївська, 38 ([PERSON], 64). На підставі рішення виконкому Новобузької міської ради депутатів трудящих Новобузького району Миколаївської області від 31.03.1969 року за № 05, вищевказаному домоволодінню був присвоєний № 64, а за [PERSON] визнано право власності (а.с. 08). Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно\~ (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено\~ прийняття\~ нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до\~ закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно Рішення виконкому Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області від 28.10.1997 року за № 392 адреса вищевказаного будинку змінено на вул. Софіївська, буд. № 38. Крім того, як видно із матеріалів архівної справи на будинок, [PERSON] видавалося Свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок від 31.03.1969 року на підставі рішення виконкому Новобузької міської ради депутатів трудящих Новобузького району Миколаївської області від 31.03.1969 року за № 05. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 1 березня 1985 року № 105 Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. 18.01.1995 року помер син [PERSON] [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-ФП № 216556. 26.03.1998 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ФП № 134719. Як встановлено із копії спадкової справи № 157/1998 заведеної після смерті [PERSON], із заявами про прийняття спадщини звернулись 17.09.1998 року [PERSON], яка діяла в інтересах своєї доньки позивачки по справі [PERSON], оскільки остання на той час була неповнолітньою, а також звернувся 01.09.1998 року відповідач по справі [PERSON] 19.06.2015 року за № 503/02-14 сторонам по справі було надано Новобузькою державною нотаріальною конторою Миколаївської області розяснення щодо невидачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок. Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги спадкування за законом відносяться діти та батьки спадкодавця. Крім того відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Таким чином позивачка як і відповідач, в зв'язку зі смертю свого батька до смерті їх бабусі, відносяться до спадкоємців першої черги після її смерті за правом представлення. Вони прийняли спадщину, оскільки в передбачений законом шестимісячний термін подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. За пунктом 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз'яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Що і стало підставою для звернення позивачки до суду із даним позовом. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість в порядку спадкування за законом. Однак, як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами спадкової справи позивачка не єдина спадкоємиця після смерті [PERSON], оскільки і відповідач [PERSON] також звертався із заявою про бажання прийняти спадщину після смерті [PERSON], в наступному, до часу розгляду справи в суді, заяви про відкликання своєї попередньої заяви та про відмову від спадщини не подавав. Виходячи з положень ст. 1267 ЦК України їх частки в спадщині є рівними по 1/2 частині за кожним. Тобто позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] перейшло в порядку спадкування право власності кожному на 1/2 частину будинку, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позову у повному обсязі. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, та визнання за позивачкою [PERSON] права власності на спадковий будинок в розмірі ? частки. Питання щодо стягнення судових витрат суд не розглядає, оскільки позивачка у своїх позовних вимогах просила залишити за нею судові витрати .

Outcome: partial