Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

14.07.2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я в розмірі 188920 грн. Вказує, що він працював на ПрАТ «Північний ГЗК» протягом 18.06.2001 - 15.12.2008 років. 10.01.2002 о 13.45 год. Під час виконання своїх трудових обвязків на території підприємства він послизнувся на пішохідній доріжці, впав на коліна та отримав поранення роговиці лівого ока гілкою куща . По факту трудового каліцтва проведено розслідування, про що складено акт про нещсний випадок від 15.01.2002 . З приводу травми позивач перебував на лікуванні, також згідно довідки МСЕК від 18.03.2020 йому встановлено 45 відсотків втрати працездатності і 3 група інвалідності безстроково. У зв`язку з травмуванням він не може повернутися до повноцінного образу життя, перебуває на обліку в лікарів, приймає ліки постійно. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. У зв`язку з цим просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 188920 грн. Ухвалою суду від 07.08.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 23.12.2020 призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні 15.01.2021 з викликом сторін. Представник позивача в судвому засіданні позов підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо позову, оскільки в нещасному випадку винуватий сам позивач а не підприємство. Також вказував на внесення змін до законодавства , які на цей час не передбачають право відшкодування моральної шкоди працівникам внаслідок виробничого травмування. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Сукупністю належних, допустимих і достовірних письмових доказів суд встановив, що позивач працював на ПрАТ «Північний ГЗК» протягом 18.06.2001 - 15.12.2008, та що підтверджується записами в його трудовій книжці (а.с.35-38). Згідно з Актом за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві, [PERSON] 10.01.2002 в робочу зміну в районі облаштованого службового переходу послизнувся на очищеній від снігу і посипаній протиковзним матеріалом пішохідній доріжці, впав на коліна та отримав поранення роговиці лівого ока гілкою куща, який ріс поруч (а.с.11-13). Внаслідок отриманої травми позивча перебував на лікуванні та за результатми огляду міжрайонною офтальмологічною МСЕК від 04.04.2002 (первинного) позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 30%, а при повторному огляді від 18.06.2020 - йому встановлено 45 % втрати працездатності та третю групу інвалідності безстроково. Позивач потребує в медикаментозного лікування, згідно медичних висновків та виписних епікрізів (а.с.7-10,11-24). Оцінка суду. Так, страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом № 1105-ХІV. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому, ст.21,28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Водночас, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини, ст.440-1 ЦК України (чинного станом на 2002 рік) . Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як випливає з матеріалів справи , згідно до акту про нещасний випадок, причиною нещасного випадку є особиста необережність потерпілого та відсутні протиправні дії (бездіяльність) роботодавця, за якого несе відповідальність Фонд державного соціального страхування. Тобто у даному випадку відсутній склад цивільно-правового делікту. Інші докази, надані позивачем ( в тому числі медичні висновки, виписки і епікризи), також не підтверджують протиправність дій і вину роботодавця, а лише свідчать про факт перебування позивача в трудових відносин і ушкодження здоровя. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахуванням викладеного позовні вимоги є недоведеними та до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed