Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

13 квітня 2017 року представник [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Другого приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Міністерства юстиції України про визнання недійсними електронних торгів, щодо реалізації нежитлового підвального приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки, які відбулись 17 квітня 2015 року (а.с. 2 4). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належало нежитлове підвальне приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Постановою Першого приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 14 травня 2010 року АН № 381255 накладено арешт на зазначене майно, як на майно боржника. 17 квітня 2015 року відбулись електронні торги з реалізації вказаного предмета іпотеки про дату, час проведення електронних торгів та стартову ціну майна позивачу повідомлено не було, що на думку позивачка є підставною для визнання проведених електронних торгів недійсним. Ухвалою судді від 14 квітня 2017 року по справі відкрито провадження. 12 червня 2017 року від представника ДП «СЕТАМ» надійшли заперечення на позов, відповідно до якого відповідач не визнає позов у повному обсязі та просить відмовити позивачу у його задоволенні, посилаючись на те, що Державне підприємство «Сетам» утворено на підставі наказу Міністерства юстиції України від 17.08.2015 року № 1503/5, державна реєстрація якого проведена 19.08.2015 року та відповідно до установчих документів (Статуту), ДП «Сетам» не є правонаступником та не відповідає за діяльність та зобов`язання ДП «Інформаційний центр». Отже, ДП «Сетам» у даному випадку виступає неналежним відповідачем та ніяким чином не порушував права позивача (а.с. 21, 22). В ході розгляду справи, представником позивача подану клопотання про заміну відповідача з ДП «СЕТАМ» на ДП «Інформаційний центр» та клопотання про залучення до розгляду справи у якості третьої особи ТОВ «Кампанія Меріленд» (а.с. 54 57), які задоволенні судом 28 грудня 2017 року (а.с. 58). 4 січня 2018 року до суду від представник позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до Другого приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державного підприємства «Інформаційний центр», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Кампанія Меріленд» про визнання електронних торгів недійсними (а.с. 63 65). 26 вересня 2018 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог [PERSON] до Другого приморського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області та ДП «СЕТАМ», третя особа ТОВ «Кампанія МЕРІЛЕНД», в якій просив розглядати позовні вимоги, викладені в позовній заяві від 13 квітня 2017 року, не розглядати позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві від 4 січня 2018 року (95 97). 7 грудня 2018 року представник позивача [PERSON] надав до суду заяву про уточнення позовних вимог [PERSON] до Другого приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, ДП «СЕТАМ», ТОВ «Кампанія МЕРІЛЕНД» та [PERSON] , в якому просив залучити до розгляду справи в якості відповідача [PERSON] , замінити правовий статус ТОВ «Кампанія МЕРІЛЕНД» з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача на статус відповідача, визнати електронні торги з реалізації предмета іпотеки приміщення [ADDRESS] недійсними та визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер: 2835, виданий 7 серпня 2017 року, видавник Бежан А.В. приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36503101 від 7 серпня 2017 року (а.с. 120 - 123). 26 грудня 2018 року ухвалою суду по справі за позовом [PERSON] до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції України, Державного підприємства «Сетам», за участю третьої особи ТОВ «Кампанія Меріленд» про визнання електронних торгів недійсними, визнання договору недійсним змінено процесуальний статус товариства з обмеженою відповідальністю «Кампанія Меріленд» з третьої особи на відповідача. Також залучено до участі у справі у якості співвідповідача\~ [PERSON] . 14 лютого 2019 року [PERSON] подано до суду заяву про застосування судом наслідків спливу позовної давності (а.с. 160-162). В той же день, тобто 14 лютого 2019 року [PERSON] подано до суду відзив, в якому остання не визнала позовні вимоги в повному обсязі, оскільки посилання позивача на неналежне повідомлення про проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання таких торгів недійсними, як і посилання, що вона була позбавлена можливості прийняти участь у прилюдних торгах. Дії державного виконавця у виконавчому провадженні не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. 27 травня 2019 року до суду надійшов відзив [PERSON] на заяву про застосування судом наслідків спливу позовної давності, в якому просила відмовити в задоволенні заяви представника відповідача від 14 лютого 2019 року про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача (а.с. 183-187). 09 грудня 2019 року на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення (в порядку ст. 43 ЦПК України) від представника [PERSON] [PERSON] , в яких просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що доводи на яких ґрунтуються позовні вимоги є безпідставними, з огляду на те, що неналежне повідомлення про проведення прилюдних торгів, то не може бути підставою для визнання таких торгів недійсними, що у разі наявності порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку визнання дій протиправних, позивачем не наведено доводів чим порушені права і законні інтереси, внаслідок проведення електронних торгів та не надано доказів недійсності правочину щодо переходу права вимоги, у порядку передбаченому ст.ст. 512 514, 516 ЦК України (а.с. 228-229). 26 лютого 2021 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] про розгляд справи за її відсутністю у зв`язку з відсутністю інших сторін, на підставі наявних матеріалів у справі. Позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити заяву про уточнення позовних вимог від 03.12.2018 року. Представники Другого приморського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, ДП «СЕТАМ» та ТОВ «Кампанія МЕРІЛЕНД» у судове засідання не з`явилися, про дату та місце розгляду справи були повідомлені, про причини своєї неявки не сповістили. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, 09 червня 2011 року Приморським районним судом м. Одеси винесено заочне рішення, яким вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку в особі філії «Відділення Промінвестбанку в м. Одеса» заборгованість в сумі 408311 (чотириста вісім тисяч триста одинадцять) гривень 67 копійок. Стягнути [PERSON] на користь ПАТ Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку в особі філії «Відділення Промінвестбанку в м. Одеса» витрати по сплаті держмита в сумі 1700 гривень та за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 30 гривень. 26 липня 2011 року Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист (а.с. 128-129). 06 червня 2013 року ухвалою суду задоволено заяву представника Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та замінено сторону у виконавчому провадженні з виконання заочного рішення Приморського районного суду м. Одеса від 09 червня 2011 року щодо стягнення з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором № 05-01-16/273 в розмірі 408 311, 67 грн., витрати по сплаті держмита в розмірі 1 700 грн. та витрати на ІТЗ судового процесу в розмірі 30, 00 грн., а саме замість Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (юридична адреса: 04073, м. Київ, Московський пр-т., 9, корп. 4-в, БЦ Форум Парк Плаза) (а.с. 125-126). 4 липня 2013 року представник ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до Другого Приморського ВДВС Одеського МУЮ з заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с. 127). Постановою Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 14 серпня 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа (а.с. 130). 17 квітня 2015 року відбулись електронні торги з реалізації нежитлового підвального приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 131 132). 08 грудня 2016 року ухвалою апеляційного суду Одеської області\~ухвалу Приморського районного суду\~\~м. Одеси\~\~від\~\~06 червня 2013 року про заміну сторони у виконавчому провадженні - скасувати з передачею заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні на новий розгляд до суду першої інстанції. 7 серпня 2017 року, згідно інформації з \~Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна [PERSON] набула на підставі договору купівлі-продажу право власності на приміщення [ADDRESS] (а.с. 133 135). Позивач не погоджується з вказаними електронними торгами та вважає, що вони були проведені з порушеннями, внаслідок чого їх необхідно визнати недійсними. Так, умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначав Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року та Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (далі Інструкція № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (станом на момент виникнення правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів і посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Цим Законом визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обов`язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (ст.ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85 Закону). Разом із тим, аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року й Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року свідчить про те, що вони не встановлюють порядок та правила проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (ст. 62 Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року та пп. 5.11, 5.12 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Відповідно до положень указаних правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (п. 5.11 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Правила ж проведення прилюдних торгів визначені Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в зазначеному Міністерстві 2 листопада 1999 року за № 745/4838 (далі Тимчасове положення). За вимогами п. 1.4 Тимчасового положення організація та проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки здійснюються з урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку». За правилами п.п. 5, 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Щодо посилання\~позивача на\~неналежне повідомлення\~про проведення\~прилюдних торгів,\~то це\~не може\~бути підставою\~для визнання\~таких торгів\~недійсними,\~оскільки сам\~по собі\~факт неналежного\~повідомлення боржника\~про проведення\~прилюдних торгів\~не може\~бути підставою\~для визнання\~таких недійсними.\~Головна умова,\~яка повинна\~бути встановлена\~судами,\~це наявність\~порушень,\~що могли\~вплинути на\~результат торгів,\~а тому\~окрім наявності\~порушення норм\~закону при\~проведенні прилюдних\~торгів повинно\~бути присутнє\~порушення прав\~і законних\~інтересів особи,\~яка їх\~оспорює,\~способом захисту\~яких є\~визнання прилюдних\~торгів недійсними.\~Вказана правова\~позиція викладена\~в постанові\~Верховного Суду\~України від\~18\~листопада 2015\~року у\~справі №\~6-1884\~цс15 (Ухвала ВССУ від 08.09.2016 року по справі № 215/7048/13-ц). Водночас, позивач зазначає у позові, що знаючи про зазначені торги, будучи більш зацікавленою у купівлі нерухомого майна, вона могла б запропонувати більш вигідну ціну, в чому і вбачає порушення її законних прав та інтересів. Однак, суд не в змозі погодитись з таким твердженням, так як жодних доказів, що позивач була позбавлена можливості дізнатись про проведення електронних торгів чи доказів того, що вона була умисно неповідомлена про такі торги, [PERSON] не надала. Між тим, суд звертає увагу, що проведенню електронних торгів передувало цілий ряд процедур, як то судових так і виконавчих, та будучи учасником судового процесу, позивач мала б проявити зацікавленість щодо подальшої долі таких процедур. Крім того, відповідно до п. 4.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року за номером 512/5 реалізація майна, на яке звернено стягнення, здійснюється відповідно до вимог статті 62 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, ці дії виконуються державним виконавцем в ході проведення підготовчих дій до проведення прилюдних торгів. Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 85 Закону). Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Така правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду України № 6-116-цс12 від 24 жовтня 2012 року, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Також позивачем не наведено доводів чим порушені права і законні інтереси, внаслідок проведення торгів. Так, 8 квітня 2015 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси (справа № 522/7176/15-ц) зі скаргою на дії посадових осіб Другого Приморського відділу державної виконавчої служби територіального управління юстиції в Одеській області, Управління\~\~державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, мотивуючи скаргу тим, що 04.04.2015 року із сайту системи електронних торгів арештованого майна їй стало відомо, що 17.04.2015 року відбудуться торги належного їй на праві власності приміщення\~\~№ [NUMBER] , розташованого по [ADDRESS] . Таким чином, позивачу було відомо про примусове виконання рішення суду про стягнення з неї грошової суми, позивач була обізнана про проведення певних виконавчих дій, в тому числі щодо реалізації майна боржника. Посилання позивача на те, що вона бажала прийняти участь у прилюдних торгах та була позбавлена цього, нічим не підтверджено, оскільки доступ до участі у торгах є вільним за умови оплати суми гарантійного внеску. Щодо доводів позивача про відсутність права вимоги, то такі доводи не знайшли свого підтвердження, а з боку позивача не надано відповідних доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ст. 81 ч.ч.1, 6 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами;\~\~висновками експертів;\~показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~\~ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Разом з тим, з приводу заяви [PERSON] про застосування судом наслідків спливу позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. При розгляді вимог відповідача щодо застосування позовної давності, суд виходить з роз`яснень п.1.1\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Для правильного застосування частини першої\~статті 261 ЦК України\~при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог\~статті 261 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, проаналізувавши вищевикладене та зіставивши з матеріалами справи, з огляду на те, що позивач в своєму позові посилалась на її неповідомлення про проведення торгів, як на одну з підстав для визнання торгів недійсними, суд не вбачає підстав для застосування судом наслідків спливу позовної давності. Слід також зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не достатньо обґрунтовані, оскільки позивач не довів, що проведення електронних торгів відбулось з порушеннями, беручи до уваги, що відповідачем було вжито всіх необхідних заходів для забезпечення проведення електронних торгів у відповідності до норм законодавства України, чинного на момент їх проведення, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed