Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

14.07.2021р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить: 1) поновити строк на звернення до суду із позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням; 2) визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 12.03.2021р. № 366-к «Про звільнення [PERSON] »; 3) поновити його на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області з 19.03.2021р.; 4) стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.03.2021р. по день ухвалення судом рішення, виходячи із середньоденного розміру заробітку 307,69грн.; 5) стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті моральну шкоду у сумі 15000,00грн.; 6) стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті понесені судові витрати. На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 12.03.2021р. № 366-к, його старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області, звільнено із займаної посади 19.03.2021р., у зв`язку зі скороченням штату працівників Укртрансбезпеки, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вважає, що дане рішення прийняте з грубим порушенням вимог Конституції України, КЗпП України, та інших нормативно-правових актів, оскільки йому ні при оголошенні попередження про наступне вивільнення, ні при звільненні, роботодавець не запропонував наявні вакансії, посади, які відповідають його займаній посаді, з метою залишення на роботі, відтак відсутні підстави вважати, що відповідачем при звільненні позивача дотримані вимоги ст.49-2, ч.1 ст.43 КЗпП України. Крім цього, звільнення на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України здійснено без отримання згоди первинної профспілкової організації в порядку ч.1 ст.43 КЗпП України. Таким чином, істотно був порушений встановлений законодавством порядок звільнення працівника у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці, відповідач не надав йому можливості реалізувати свої права, свободи і законні інтереси в частині можливості вибору будь-яких вакантних посад в державному органі та здійснив звільнення працівника за відсутності згоди на це первинної профспілкової організації, членом якої він був. Таким чином, він має право на захист шляхом поновлення на посаді з одночасним стягненням з Державної служби України з безпеки на транспорті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.03.2021р. по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі, розмір якого на час звернення до суду складає 27692,10грн. Крім цього, незаконне рішення та дії Укртрансбезпеки призвели до завдання йому моральної шкоди, оскільки він зазнав моральних страждань через втрату можливості займатися улюбленим видом діяльності, втрату можливості заробляти собі на життя вільно обраною працею. Незаконним звільненням він втратив можливість утримувати сім`ю, внаслідок чого відчуває себе повністю деморалізованим та перебуває у депресивному стані. Його принижено перед колегами, які були переведені на посади згідно нового штатного розпису, а йому жодної посади не було запропоновано, не дивлячись на те, що посада з якої він був звільнений не була скорочена. Були порушені нормальні життєві зв`язки, оскільки після звільнення при спілкуванні з родичами, друзями, знайомими та сусідами, він відчуває почуття сорому, коли у відповідь на їх запитання змушений розповідати про втрату роботи та суттєве зниження рівня своїх статків. А тому, він вимушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя, адже після неочікуваного та різкого зменшення свого доходу, змушений по-новому організовувати свій побут, робити психологічні та моральні зусилля для подолання відчуття сорому. За вищевказаних обставин, моральну шкоду він оцінює в сумі 15000,00грн. Щодо строку звернення до суду за захистом порушеного права, то цей строк був порушений ним з поважних причин, оскільки з первинним позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, він звернувся 19.04.2021р. до Вінницького окружного адміністративного суду, який на стадії відкриття провадження у справі погодився, що даний спір є публічно-правовим і його розгляд віднесено до компетенції адміністративного суду, однак в подальшому дійшов протилежного висновку та закрив провадження у справі. Зважаючи на нетривалий проміжок часу, упродовж якого була подана повторна позовна заява, то у своїй сукупності дана обставина не може не свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду через об`єктивні перешкоди, які не залежали від його волі, адже на час та тривалість розгляду справи Вінницьким окружним адміністративним судом він не міг вплинути, а тому ці чинники перебували поза його волею чи бажанням. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2021р., вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 11.08.2021р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження. Заявою про зміну предмету спору, яка надійшла на адресу Калинівського районного суду Вінницької області - 02.09.2021р. за зареєстрована за вх.№ 8596/21, позивач [PERSON] уточнив свою позовну вимогу в частині поновлення на роботі, згідно якої просить поновити його у Державній службі України з безпеки на транспорті на посаді, рівнозначній тій, яку він обіймав до звільнення, з 19.03.2021р. Дану зміну обґрунтовує тим, що враховуючи незаконність звільнення та скорочення посади, яку він займав на момент звільнення, ефективним захистом його прав, свобод та інтересів, відновлення порушеного права на працю, є поновлення на посаді, рівнозначній тій, яку він обіймав на момент звільнення, з 19.03.2021р., що відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 28.02.2019р. у справі № 817/860/16, від 03.10.2019р. у справі у №826/10460/16. У відзиві на позовну заяву, яка надійшла до Калинівського районного суду Вінницької області - 07.09.2021р., та зареєстрована в канцелярії за вх.№ Еп-2256/21-Вх, відповідач Державна служба України з безпеки на транспорті просить: 1) у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі; 2) застосувати строк позовної давності. На обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідно до приписів наказу Державної служби України з безпеки на транспорті № 1628-К від 15.10.2020р. усі працівники Укртрансбезпеки, посади яких були скорочені, в тому числі і [PERSON] , були попереджені про наступне вивільнення у зв`язку із введенням наказом Укртрансбезпеки від 13.10.2020р. № 390 в дію структури та штатного розпису Укртрансбезпеки у новій редакції. Зокрема, 02.11.2020р. [PERSON] отримав попередження за підписом голови Державної служби України з безпеки на транспорті [PERSON] , відповідно до якого, його повідомили про звільнення відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, не раніше ніж через два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням. Відповідач належним чином обґрунтував причини скорочення штату працівників та зазначив, що у зв`язку із введенням наказом Укртрансбезпеки від 13.10.2020р. № 390, в дію структури та штатного розпису Укртрансбезпеки у новій редакції, було скорочено посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області, яку обіймав позивач. 19.03.2021р. згідно із наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 12.03.2021р. № 366-к «Про звільнення [PERSON] », старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області, [PERSON] було звільнено із займаної посади відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Даний наказ є правомірним, оскільки в Укртрансбезпеці не відбулось скорочення чисельності працівників Укртрансбезпеки, а відбулось скорочення штату внаслідок зміни структури або штатного розпису, зокрема посади старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області, тому Укртрансбезпека звільнила [PERSON] на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а саме скорочення штату працівників, і діяла на підставі та в межах чинного законодавства. Позивача було попереджено про звільнення належним чином та у строки визначені трудовим законодавством. Профспілкова організація Укртрансбезпеки надала згоду на звільнення [PERSON] , що підтверджується листом профспілки Укртрансбезпеки від 14.12.2020р. № 91 і зазначено як підставу для звільнення у наказі Укртрансбезпеки від 12.03.2021р. № 366-к. Гранична чисельність штату Подільського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, яке було утворено шляхом злиття Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області та Управління Укртрансбезпеки в Житомирській області, становила 19 посад (проти 32 посад граничної чисельності штату до злиття), з яких 8 посад старших державних інспекторів (проти 13 посад старших державних інспекторів до злиття). Отже, штат працівників Подільського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки скоротився на третину. Державна служба України з безпеки на транспорті, здійснивши детальний аналіз професійно-трудової діяльності [PERSON] щодо відповідності критеріям, визначених у статті 42 КЗпП України, прийшла до висновку, що останній не відноситься до тих осіб, які мають переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в порівнянні з іншими особами, посади яких підпали під скорочення. Таким чином, звільнення [PERSON] відбулось у встановленому законодавством порядку, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Крім цього, позивачем пропущений строк на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки залишення Вінницьким окружним адміністративним судом позову [PERSON] без розгляду не зупинив перебіг строку позовної давності, а тому позов до Калинівського районного суду Вінницької області поданий із спливом позовної давності визначеної ч.1 ст.233 КЗпП України, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021р. у справі № 904/3405/19. На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 06.10.2021р., закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат КОСТЮК Г.М. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, з підстав, зазначених у поданому позові. Відповідач - уповноважений представник Державної служби України з безпеки на транспорті в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в передбаченому законом порядку. Вислухавши вступну промову позивача та його представника, дослідивши наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову позивачу необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав: Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015р. № 103, Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті. На підставі пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України № 592 від 26.06.2015р. «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті», утворені територіальні органи Укртрансбезпеки, як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема, Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області. Згідно наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.09.2020р. №340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки», реорганізовано шляхом злиття Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області та Управління Укртрансбезпеки у Житомирській області в Подільське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки. Наказом Укртрансбезпеки № 1628-к від 15.10.2020р. «Про попередження про заплановане вивільнення працівників Державної служби України з безпеки на транспорті», зобов`язано Департамент роботи з персоналом вжити заходи в установленому порядку щодо попередження про заплановане вивільнення працівників Укртрансбезпеки. У відповідності із наказом Укртрансбезпеки від 09.09.2020р. № 340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» та наказом Укртрансбезпеки від 13.10.2020р. № 390 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік», [PERSON] повідомлено 02.11.2020р. про наступне вивільнення відповідно до вимог п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із тим, що посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницької області, яку він обіймав, скорочено. Профспілка Укртрансбезпеки згідно листа від 14.12.2020р. вих.№ 91, не заперечувала щодо розірвання трудових відносин із працівниками Служби, зокрема із [PERSON] , за умови дотримання роботодавцем законодавчих вимог, передбачених ст.49-2 КЗпП України, а саме запропонування наявної на підприємстві роботи, тобто вакантної посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 12.03.2021р. № 366-к «Про звільнення [PERSON] », звільнено [PERSON] , старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області, із займаної посади 19.03.2021р. у зв`язку зі скороченням штату працівників Укртрансбезпеки, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Підстава: попередження про наступне вивільнення від 02.11.2020р.; лист Профспілки Укртрансбезпеки від 14.12.2020р. вих.№ 91. Не погоджуючись із цим наказом, [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган, не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник. Системний аналіз наведених положень КЗпП України дає підстави для висновку, що при звільненні працівників у зв`язку із скороченням чисельності чи штату працівників роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, чия посада ліквідується (скорочується), усі вакантні на день звільнення на підприємстві посади за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, у тому числі і у новостворених підрозділах. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42 КЗпП України. Отже, право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах (постанова Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15). Разом з тим, слід зауважити, що працівникам, які підлягають звільненню у зв`язку із скороченням чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, роботодавець зобов`язаний запропонувати усі вакантні на день звільнення на підприємстві посади за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, у тому числі і у новоутворених структурних підрозділах підприємства. Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стороною відповідача не доведено, що позивачу пропонувались будь-які наявні вакантні посади, оскільки доводити правомірність звільнення працівника у суді зобов`язаний роботодавець. Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що роботодавець, звільняючи позивача з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України в порушення процедури, визначеної статтею 49-2 КЗпП України, не запропонував усі наявні вакантні посади, обов`язки за якими міг виконувати позивач, а тому його звільнення є незаконним. Разом із цим, судом встановлено, що позивачем пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, з огляду на таке. Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. В постановах Верховного Суду 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 503/361/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 288/1466/18 зазначено, що поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У будь-якому разі суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Позивач висловлюючи свою позицію щодо пропущеного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору зазначив, що оспорюючи наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 12.03.2021р. № 366-к «Про звільнення [PERSON] », він 19.04.2021р. спочатку звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом про визнання протиправним та скасування цього рішення, поновлення на роботі, та стягнення грошових коштів, провадження за яким було закрите на підставі ухвали від 16.06.2021р., повний текст якої було виготовлено лише 05.07.2021р., а з цим цивільним позовом звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області - 14.07.2021р., тому вважає, що нетривалий проміжок часу, упродовж якого була подана повторна позовна заява не може не свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду через об`єктивні перешкоди, які не залежали від його волі. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущено, суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до частин першої-другої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України права працівника отримати в день звільнення трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання. Встановлені у розглядуваній справі обставини та визнання їх позивачем, беззаперечно свідчать про те, що [PERSON] був обізнаним про дату та підставу свого звільнення, однак на пропозицію роботодавця отримати копію наказу про звільнення, маючи фактичну можливість її отримати 19.03.2021р., безпідставно відмовився від отримання цього документу. Така поведінка працівника не може бути визнана добросовісною та залишена поза увагою суду при вирішенні питання щодо дотримання строку передбаченого статтею 233 КЗпП України. В свою чергу, за обставин розглядуваної справи, роботодавець вживав необхідні заходи та створив належні умови для отримання документів працівником, який діючи на власний розсуд, свідомо відмовився від їх отримання без поважних причин. При цьому саме по собі отримання працівником трудової книжки та копії наказу про звільнення, не свідчить про його згоду зі звільненням. Враховуючи вказані висновки та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду, у даному випадку, необхідно обчислювати із 19.03.2021р. - дати коли [PERSON] без поважних причин відмовився отримувати копію наказу про звільнення і така відмова визнана позивачем, зафіксована роботодавцем та підтверджена належними і допустимими доказами (актом від 19.03.2021р.). 19.04.2021р. позивач [PERSON] звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення коштів (справа № 120/3561/21-а). Під час розгляду цієї справи, відповідачем подане клопотання про закриття провадження у справі з підстав непідвідомчості спору адміністративному суду, яка обґрунтувалась тим, що посада старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області не є посадою державної служби, отже позивач не був державним службовцем, та на нього поширюється дія КЗпП України, а відтак справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. На думку суду, саме з моменту отримання копії цього клопотання та ознайомлення з його змістом, позивач [PERSON] дізнавшись про непідвідомчість даного спору адміністративному суду, та будучи обізнаним із тим, що його посада старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області за законом не віднесена до посад державної служби, та він не має статусу державного службовця, а відтак на нього поширюється дія КЗпП України, мав усвідомлювати допущену помилку та передбачити, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відтак повинен був вчинити невідкладні дії направлені на звернення до належного суду, принаймні в місячний термін з цього моменту. Оскільки матеріали справи не містять інформації щодо дати отримання позивачем вказаного клопотання, суд виходить із загальнодоступних відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, згідно яких, відповідно до ухвали судді Вінницького окружного адміністративного суду Альчука М.П. від 21.05.2021р., з метою перевірки доводів клопотання про закриття провадження у справі через непідвідомчість спору адміністративному суду, було витребувано у Державної служби України з безпеки на транспорті, певні документи. Позивач [PERSON] як учасник судового провадження відповідно до вимог КАС України отримав копію відповідного клопотання та станом на 21.05.2021р. був обізнаний із призначеним на цей день судовим засіданням, а тому повинен був цікавитися про наслідки його проведення та прийнятих у ньому рішень. Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З урахуванням викладеного, позивач [PERSON] станом на 21.05.2021р. знав про наявність клопотання про закриття провадження у справі через непідвідомчість спору адміністративному суду, та будучи ознайомленим із його доводами, мав можливість принаймні у місячний строк з цього моменту, тобто до 21.06.2021р., вчинити відповідні дії направлені на невідкладне звернення до належного суду. Провадження у згаданій справі закрите ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду 16.06.2021р., яка згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень набула законної сили цього ж дня, що відповідає вимогам статті 256 КАС України. Як свідчить копія даного судового рішення, при його оголошенні в судовому засіданні були присутні як позивач [PERSON] , так і його представник - адвокат Костюк Г.М., яким адміністративним судом було чітко роз`яснено, що розгляд справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства. Подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позову), не перериває перебігу позовної давності, проте з урахуванням конкретних обставин справи може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати касаційного господарського суду у справі № 922/1467/19. Виходячи із цього, [PERSON] мав можливість у період часу, який залишився з моменту отримання ним інформації щодо непідвідомчість спору адміністративному суду, а саме з 17.06.2021р. по 21.06.2021р. невідкладно звернутися до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом в порядку цивільного судочинства, проте цього не зробив. При цьому, суд враховує, що при зверненні до Вінницького окружного адміністративного суду, позивач вже мав складений процесуальний документ у вигляді позовної заяви та необхідний пакет документів на підтвердження обставин, викладених в ньому, а тому будь-яких труднощів та додаткового часу (зусиль) для ініціювання звернення до Калинівського районного суду Вінницької області із новим позовом не потребував. Як не потребував і юридичної допомоги, оскільки з моменту звернення до адміністративного суду вже користувався правовою допомогою адвоката. Натомість, як свідчать матеріали цивільної справи із позовом до Калинівського районного суду Вінницької області позивач [PERSON] звернувся лише 14.07.2021р., тобто майже через місяць після постановлення та набуття законної сили ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 16.06.2021р. Позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами те, що в період часу з 17.06.2021р. по 21.06.2021р., існували обставини, які були об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення, та були пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду. Доводи позивача про те, що він очікував виготовлення адміністративним судом повного тексту ухвали суду від 16.06.2021р., яка була виготовлена лише 05.07.2021р., не можуть бути підставою для поновлення пропущеного строку, оскільки дана обставина, не могла бути перешкодою для звернення до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом про поновлення на роботі. Судом також враховується, що ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 16.06.2021р. клопотання Державної служби України з безпеки на транспорті про закриття провадження у справі через непідвідомчість спору адміністративному суду було задоволено повністю, а тому позивач [PERSON] знаючи його доводи, був достовірно обізнаний із підставами для його задоволення судом. 16.06.2021р. Вінницьким окружним адміністративним судом в ухваленому ним судовому рішенні та в судовому засіданні при його оголошенні, позивачу [PERSON] було чітко роз`яснено, що розгляд справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства. Як зазначив Верховний Суд в своїй постанові від 20.02.2019 року у справі №461/1903/16-ц (провадження № 61-18809св18), помилка в обранні неналежного порядку захисту трудових прав не може слугувати достатньою причиною на обґрунтування поважності причин пропуску строків звернення до суду за їх захистом. Доводи [PERSON] про те, що до суду після незаконного звільнення та отримання ним трудової книжки, він у передбачений законом місячний строк, а саме 19.04.2021р. звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування цього рішення, поновлення на роботі, та стягнення грошових коштів, однак провадження за вказаною позовною заявою було закрито через непідвідомчість спору адміністративному суду, не можуть бути прийняті до уваги. Зазначені причини пропуску строку не є такими, які пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Крім того, строки, визначені статтею 233 КЗпП не перериваються і не зупиняються. Звернення до неналежного суду не може бути поважною причиною для поновлення строку звернення до суду із цим позовом у розумінні положень закону. Дана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.11.2021 року у справі №673/723/20 (провадження № 61-11001св21). Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до суду із вказаним позовом. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду з позовом до дати подання такого позову. Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України. Встановивши, що позивача незаконно звільнили на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, однак він пропустив передбачений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог у зв`язку з пропуском строку звернення з позовом до суду. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed