Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

14 грудня 2016 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від апеляційного суду Дніпропетровської області надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач, просить визнати факт прийняття спадщини [PERSON], який помер [INFO] після померлого [INFO]. [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном - житловим будинком [ADDRESS], визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 житлового будинку [ADDRESS] від 22.06.2015р., укладений між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М., визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 житлового будинку [ADDRESS] від 23.06.2015р., укладений між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М., визнати за [PERSON], [INFO]. (РНОКПП [NUMBER]) право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 546538612101, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] витребувати від [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 546538612101, скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]), яке було зареєстроване приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. 17.09.2015р. за індексним номером 24525681 та 15.12.2015р. за індексним номером 27096528. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO]., помер [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на житловий будинок [ADDRESS]. На момент відкриття спадщини після померлого [PERSON] у належному йому будинку [ADDRESS] був зареєстрований та постійно проживав із своєю дружиною та малолітньою донькою [PERSON], який доводився рідним сином померлому. Постійне проживання [PERSON] разом із батьком було обумовлене тим, що по-перше, це було його єдиним житлом, де він також був зареєстрований з 28.08.1996р., а по-друге, [PERSON] станом на 12.03.2002р. мав діагноз ішемічний інсульт, у зв'язку із чим не міг особисто себе обслуговувати та потребував постійного догляду (виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 2621), через що [PERSON] разом із своєю дружиною - [PERSON], доглядали хворого батька та утримували домоволодіння, робили в ньому поточний ремонт, сплачували комунальні платежі, обробляли город. Таким чином, з огляду на приписи ст.549 ЦК Української PCP в ред. 1963р., який діяв на момент відкриття спадщини, [PERSON] фактично прийняв спадщину, оскільки після смерті батька він вступив у володіння та управління будинком, в якому постійно проживав разом із померлим батьком. Інші спадкоємці разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини не проживали, в управління або володіння майном не вступали, у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної конторі не зверталися. Втім, не зважаючи на фактичне прийняття спадщини [PERSON] свідоцтво про її отримання він за життя не отримав. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно. Заповіт [PERSON] не складав, у зв'язку із чим право на спадкування набули спадкоємці першої черги - діти та дружина. Позивачка є рідною донькою померлого. Позивачка від народження проживала разом із батьком - [PERSON] та матір'ю - [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] до моменту смерті батька та продовжувала проживати у ньому до 2015р. Втім, з огляду на норми чинного законодавства та з огляду на те, що її матері - [PERSON] судовим рішенням відмовлено у визнанні права власності на вказаний вище будинок у порядку спадкування, позивачка через свого законного представника звернулася до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва на спадщину за законом після померлого батька на будинок [ADDRESS]. Однак, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний вище житловий будинок через те, що згідно витягу за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права та їх обтяження на об'єкт нерухомого майна від 16.02.2016р. №53306048, право власності на об'єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за іншою особою, а саме за [PERSON], яка придбала вказаний будинок частинами - по 1/2 у [PERSON] на підставі відповідних договорів купівлі-продажу - реєстровий номер 2148 від 17.09.2015р. (1/2 частина будинку) і договір купівлі продажу реєстровий номер 2520 від 15.12.2015р. (1/2 частина будинку). Відповідно до інформації, яка міститься у зазначеному вище витягу від 16.02.2016р. [PERSON] в свою чергу набула право власності на спірний будинок на підставі двох договорів купівлі продажу - по 1/2 частині кожний, а саме: договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку від 22.06.2015р. і договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку від 23.06.2015р., посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М., укладених із [PERSON], який на момент укладання зазначених правочинів не мав жодної законної підстави на відчуження спірного будинку. Так, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27.10.2014р. по справі №204/1112/14 за [PERSON] було визнано у порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS]. Вказане рішення було обґрунтоване тим, що позивач по даній справі є сином спадкодавця, та відноситься до першої черги спадкування. На момент смерті спадкодавця позивач нібито постійно проживав зі спадкодавцем та після смерті батька фактично вступив в управління спадковим майном, втім свідоцтво про право власності було видане ще в 1986р., після смерті батька позивач так і не знайшов, що є цілком зрозумілим та логічним з огляду на те, що оригінали усіх правовстановлюючих документів (свідоцтво, технічні паспорти, розрахункові книжки по сплаті за комунальні послуги та ін.) знаходилися у іншого сина - [PERSON] та його дружини, які дійсно проживали із спадкодавцем на момент його смерті, доглядали його, поховали за власний кошт та вступили у володіння та управління будинком. 17 червня 2015р. апеляційний суд Дніпропетровської області за апеляційною скаргою Дніпропетровської міської ради своїм рішенням скасував рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27.10.2014р. по справі № 204/1112/14 повністю, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовив повністю. Своє рішення апеляційний суд обґрунтував тим, що по-перше, [PERSON] фактично не було підтверджено факту прийняття спадщини, оскільки разом із померлим батьком він не проживав, а до нотаріальної конторі із заявою щодо оформлення спадщини звернувся усно та відповідно не отримував постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій. А, по-друге, судом було встановлено, що на момент смерті батька був живий і брат позивача, який мешкав у спірному будинку і який на час розгляду справи помер, але він мав дружину та дитину, які також є зацікавленими особами. Вважаю, що встановлена судом обставина щодо проживання у спірному будинку на момент смерті спадкодавця його рідного сина - [PERSON] разом із дружиною - [PERSON] та донькою - [PERSON] повинні бути враховані судом при розгляді даної справи. Договори купівлі-продажу, відповідно до яких [PERSON] було відчужено на користь [PERSON] по 1/2 житлового будинку [ADDRESS] були укладені 22.06.2015р. та 23.06.2015р. тобто через п'ять днів після набрання чинності рішення апеляційного суду Дніпропетровської області по справі №22-ц/774/3902/15, яким [PERSON] було фактично позбавлено права власності на відчужуваний ним житловий будинок, а отже він на мав жодної правової підстави на укладання договорів щодо відчуження нерухомого майна, власником якого він не був. Отже, враховуючи вище викладене та норми чинного законодавства, позивачка вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька - [PERSON], до складу якої входив спірний будинок та мала право користувалася зазначеним будинком разом із своїми батьками, правочин щодо відчуження на користь [PERSON] по 1/2 житлового будинку [ADDRESS] від 22.06.2015р. та 23.06.2015р. потребували обов'язкового дозволу органу опіки та піклування та насамперед відчуження здійснене особою, яка не мала повноважень на укладання таких правочинів, оскільки не була власником відчужуваного майна. Таким чином, враховуючи те, що відчуження житлового будинку особою [ADDRESS] було здійснено поза волею позивачки особою, яка не мала право на таке відчуження - [PERSON], вказане нерухоме майно підлягає витребуванню. Отже, на сьогодні єдиним засобом захисту порушених прав позивача є звернення до суду з вимогами про визнання за нею права власності на зазначене вище домоволодіння та його витребування. Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили задовольнити позов, посилаючись на обставини викладені в позові. Представники відповідача-1 позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Відповідач-1 надала до суду письмові заперечення проти позову. Представник відповідача-3 позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Відповідач-3 надав до суду письмові заперечення проти позову. Відповідач-2 у судові засідання двічі підряд не з'явилась. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за своєї відсутності не подала. Представник третьої особи-3 у судове засідання не з'явилася. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Від неї надійшла заява, у якій просить розглядати справу за її відсутності. Інші учасники процесу у судові засідання двічі підряд не з'явилися. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. [INFO] народився [PERSON], батьками якого є - [PERSON] та [PERSON], що визнано сторонами у справі. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторони у справі та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. [INFO]. народився [PERSON], батьками якого є - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.97). Відповідно до свідоцтва про смерть, яке видане відділом реєстрації смерті в м.Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції, актовий запис №7250, [PERSON] помер [INFO]. (а.с.87). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на житловий будинок [ADDRESS], який за життя належав спадкодавцеві на підставі свідоцтвом про право власності від 15.02.2000р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради від 15.12.1999р. за №333/1 (а.с.89). У судовому засіданні [PERSON] та її представник стверджують, що чоловік [PERSON] - [PERSON], що визнано сторонами у справі, який відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №1357, помер [INFO] (а.с.88), успадкував вищевказаний житловий будинок [ADDRESS] після смерті свого батька [PERSON], померлого [INFO], оскільки він був зареєстрований та проживав разом з батьком, при цьому посилалися на ксерокопії аркушів домової книга, яка не вказує, що на момент смерті [PERSON], [PERSON] був зареєстрований та проживав разом з померлим. Також у судовому засіданні встановлено, що [INFO] народилася [PERSON], батьками якої є - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.98). Отже, позивач є рідною донькою померлого [PERSON] Зі слів [PERSON] та її представника, після смерті [PERSON], померлого [INFO], відкрилася спадщина на житловий буд.[ADDRESS], який він, знову ж таки зі слів [PERSON] та її представника, успадкував після смерті свого батька [PERSON], який помер [INFO] За життя [PERSON] не отримав відповідного свідоцтва про прийняття спадщини, яке залишилася після смерті батька. Заповіт [PERSON] не складав, у зв'язку із чим право на спадкування набули спадкоємці першої черги. У лютому 2014р. [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO]. батька - [PERSON], на житловий будинок [ADDRESS] Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2014р. позовні вимоги [PERSON] було задоволено та ухвалено рішення, яким визнано за [PERSON] у порядку спадкування за законом після померлого [INFO] батька - [PERSON], право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 56,0кв.м, з яких загальна площа житлових квартир становить 56,0кв.м, житлова - 39,2кв.м, допоміжна - 16,8кв.м, та який складається з: житлового будинку «А-1»; коридору - 1, площею 3,7кв.м; кухні - 2, площею 10,0кв.м; житлової кімнати - 3, площею 9,5кв.м; житлової кімнати - 4, площею 7,1кв.м; житлової кімнати - 5, площею 22,6кв.м; кладової - 6, площею 3,1кв.м; прибудова «А-1», площею 13,1кв.м; прибудова «а-1», площею 8,9кв.м; літньої кухнї «Б», площею 12,2кв.м; гаража «В», площею 19,8кв.м; вбиральні «Г», площею 1,3кв.м; душу «Д», площею 1,3кв.м; сараю «Є», площею 15,5кв.м; погребу з шийкою, площею 6,0кв.м; споруди № 1,2, однак зазначене рішення було оскаржене Дніпропетровською міською радою та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2014р. скасоване та в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити. Зі слів [PERSON] та її представника в квітні 2015р. [PERSON], у встановленому законом порядку, звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але нею було отримано лист, в якому їй було вказано, що відкрито спадкову справу № 286/2013, але в усній формі відмовлено в отриманні свідоцтва на право спадщини за законом на житловий буд.10 по вул.Путівцева в м.Дніпропетровську, оскільки згідно з рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 204/1112/14-ц [PERSON] є одним спадкоємцем після смерті свого батька [PERSON], померлого [INFO], зазначена обставина підтверджена матеріалами справи. Окрім того, в червні [PERSON] зверталась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2015р. в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON], третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно відмовлено, зазначене рішення [PERSON] не оскаржила в апеляційному порядку, про що зазначено самою [PERSON] в судовому засіданні (а.с.144). Постановою від 16.02.2016р. державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, Янковою І.В. відмовлено [PERSON], що діє зі згоди матері [PERSON], яка діє за себе особисто у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (десять), який належав [PERSON] батьку, який помер [INFO]., спадкоємцем якого був його син [PERSON], який помер [INFO], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (а.с.109). Окрім того, в постанові державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. від 16 лютого 2016р. зазначено, що відповідно до листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР від 26.10.2015р. №12813 право власності на вищезазначений житловий будинок значиться за [PERSON] та згідно з витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.02.2016р. № 53306048, право власності на об'єкт нерухомою майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за іншою особою в цілому (а.с.109). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 16.02.2016р. №53306048, право власності на об'єкт нерухомою майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (десять), зареєстроване в цілому за [PERSON], яка придбала вказаний будинок частинами - по 1/2 у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу - реєстровий номер 2148 від 17.09.2015р. (1/2 частина будинку) і договору купівлі продажу реєстровий номер 2520 від 15.12.2015р. (1/2 частина будинку). Згідно із інформації, яка міститься у зазначеній вище інформаційній довідці від 16.02.2016р. [PERSON] в свою чергу набула право власності на спірний будинок за адресою: [ADDRESS] (десять), на підставі двох договорів купівлі продажу - по 1/2 частині кожний, а саме: договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку від 22.06.2015р. і договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку від 23.06.2015р., посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М. Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно із ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.1 Постанови від 30 травня 2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. За приписами п.5 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦКРСР. Отже, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Як випливає з матеріалів справи, титульним власникам будинок за адресою: [ADDRESS] (десять) був [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на житловий будинок [ADDRESS], який за життя належав спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності від 15.02.2000р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради від 15.12.1999р. за №333/1. Однак, як вбачається із матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини [PERSON] не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. При цьому, для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно із положеннями ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно із п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94р. №18/5, що була чинною до 03 березня 2004 року, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. З матеріалів справи випливає, що [INFO] помер [PERSON] - спадкодавець спірного домоволодіння. У зв'язку зі зазначеним для вирішення питання чи прийняв спадкоємець спадщину необхідно з'ясувати, чи вступив спадкоємець в управління та володіння спадковим майном, а факт проживання на день смерті зі спадкодавцем в цьому випадку не має значення для визначення факту прийняття чи неприйняття спадщини. У цьому випадку факт прийняття спадщини померлим [INFO] [PERSON] є недоведеним, оскільки доказів щодо фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном позивачем не надано. Позивач зазначає, що [PERSON] є її донькою, яка проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] однак, [PERSON] дружина [PERSON], та її донька проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] У свою чергу саме [PERSON] після смерті свого батька [PERSON] взяв на себе всі турботи пов'язані з утриманням нерухомого майна, сплаті всіх комунальних платежів, проведення ремонтних робіт, що підтверджується довідкою від 04 липня 2014р., в якій зазначено, що за будинком по [ADDRESS] наглядає [PERSON] (а.с.142). Окрім того, факт спільного проживання з померлим [PERSON] є недоведеним, оскільки як зазначено в довідці №2485 від 12.06.2015р., виданої Головою квартального комітету Шевченко Н.Г., остання видана на підставі свідків (зворотна сторона а.с.107), що не може бути прийнято судом як доказ, оскільки чинним законодавством не передбачений порядок видачі відповідних довідок на підставі показань свідків. Довідка № 2485 від 12.06.2015р. містить протиріччя з даними, які містяться в довідці, яка видана значно раніше 04.07.2014р., а отже, не може бути прийнята судом як доказ, оскільки ставить під сумнів її зміст. [PERSON] зазначає, що до теперішнього часу [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але довідка надана [PERSON] від 29.08.2015р. містить відомості про те, що ніхто не зареєстрований та ніхто не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.143). Проте місце проживання [PERSON] мало б бути зареєстровано у встановленому законом порядку, доказів чого позивачем не надано. Відповідно до зазначеного вище, [PERSON] не доведено факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті спадкодавця - [PERSON] За таких обставин, доходить висновку, що за життя у померлого [PERSON] не виникло право власності на спірне домоволодіння, а тому відсутні правові підстави для встановлення факту прийняття спадщини [PERSON], який помер [INFO] після померлого [INFO]. [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном - житловим будинком [ADDRESS]. Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 житлового будинку [ADDRESS] від 22.06.2015р., який укладений між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М., визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 житлового будинку [ADDRESS] від 23.06.2015р., укладений між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М., суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч.ч.1,3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Згідно із положеннями ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Слід також зазначити, що у відповідності до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Положеннями ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорюваний правочин на даний момент є дійсним. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не було доведено, не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин слід визнати недійсними. Також не є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання спірних договорів-купівлі продажу недійсними посилання позивача на порушення прав неповнолітньої дитини при укладанні спірних договорів, оскільки зазначені договори укладені між [PERSON] та [PERSON] у відповідності до вимог закону, підписані сторонами, посвідчені нотаріусом, який перевіряв наявність обтяжень та підстави набуття права власності продавця спірного домоволодіння, тому правові підстави для визнання договорів купівлі-продажу недійсними відсутні. Крім того, всі суттєві умови, передбачені чинним законодавством при укладені між [PERSON] та [PERSON] договорів були дотримані. Таким чином, вимоги про визнання спірних договорів недійсними задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при зверненні до суду позивачем не наведено правових підстав, які б мали слугувати підставою для визнання факту прийняття спадщини [PERSON], який помер [INFO] після померлого [INFO]. [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном - житловим будинком [ADDRESS], а також для визнати недійсним договору купівлі-продажу 1/2 житлового будинку [ADDRESS] від 22.06.2015р., який укладений між [PERSON] і [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М. та для визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 житлового будинку [ADDRESS] від 23.06.2015р., який укладений між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М., не надано жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON], який помер [INFO] прийнято спадщину після померлого [INFO]. [PERSON], а також доказів недійсності спірних договорів купівлі-продажу. Суд не може прийняти наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. Окрім того, заявлені вимоги щодо визнання за [PERSON], [INFO]. (РНОКПП [NUMBER]) право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 546538612101, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] щодо витребування від [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 546538612101, щодо скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]), яке було зареєстроване приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. 17.09.2015р. за індексним номером 24525681 та 15.12.2015р. за індексним номером 27096528 заявлені передчасно. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивачем не було доведено обставини, які викладені у позовній заяві, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed