Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

13 вересня 2013 року [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], згідно остаточної редакції якого просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним та розірвати договір дарування 520/1000 квартири [ADDRESS] від 08 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], реєстраційний номер 326. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є інвалідом першої групи, чоловіком похилого віку, пенсіонером, страждає неврологічними захворюваннями, тому самостійно не може обслуговувати себе. В зв'язку з чим, він погодився з пропозицією відповідача [PERSON] про надання нею необхідного за ним догляду, забезпечення його продуктами харчування, надання іншої допомоги. За надання допомоги [PERSON] просила переоформити право власності на частину квартири, що належить на праві власності [PERSON], на неї. З цих підстав 08 квітня 2008 року між ним та відповідачем був укладений договір дарування частини квартири. [PERSON] розумів, що укладає договір довічного утримання, тому що [PERSON] зобов'язалася утримувати його, а він передавав у її власність частину квартири, яка перебуває в його власності. Іншого житла у [PERSON] немає. В 2012 році [PERSON] припинила приходити й надавати допомогу, доглядати [PERSON]. Тоді позивач звернувся за допомогою до адвоката, щоб розібратися в ситуації, що склалася. Коли адвокат роз'яснив [PERSON] про помилку останнього при укладанні договору дарування, позивач звернувся з зазначеною позовною заявою до суду за захистом свого порушеного права. [PERSON] зазначив підставою для визнання договору дарування недійсним його помилку стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після його смерті. Представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, із підстав, зазначених у позовній заяві та зафіксованих технічними засобами судового засідання. Представник відповідача позов не визнали, проти його задоволення заперечували із підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, та зафіксованих технічними засобами судового засідання. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, про що надала письмові заперечення проти позову, згідно яких, свої доводи обґрунтувала тим, що позивач пропустив строк для звернення з вимогами про розірвання договору дарування від 08 квітня 2008 року. Для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин була надана відповідна заява. [PERSON] зазначала, що був укладений договір дарування, а ні договір довічного утримання. В зв'язку з чим, до спірних правовідносин вважає необхідним застосовувати норми матеріального права, що застосуються до договору дарування. Тому, [PERSON] просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності та з підстав не доведення порушення нею вимог, які пред'являються до договору дарування. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши думку, пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, надані докази, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновків про те, що позовні вимоги [PERSON]необхідно задовольнити частково. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Згідно даних посвідчення серія [NUMBER], [PERSON]є інвалідом першої групи (а.с.6); пенсіонером (а.с.5); людиною похилого віку. Відповідно до виписних епікризів з історій хвороб, [PERSON] страждає рядом хронічних захворювань (а.с.8-10). Згідно довідки МСЕК від 15 червня 2012 року (а.с.7), [PERSON]потребує стороннього догляду. 08 квітня 2008 року [PERSON] із [PERSON]уклали договір дарування 520/1000 квартири [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Фуфаєвою О.О., зареєстрований у реєстрі за №326. Ухвалою суду від 20 квітня 2014 року за клопотанням представника [PERSON] у справі призначена комплексна судова психолога - медична комісійна експертиза. Відповідно до висновку комплексної судової психолога - медичної експертизи від 12 січня 2015 року №2321, [PERSON] потребує стороннього догляду; обставини, що склалися, при яких був укладений договір дарування частини квартири [PERSON], можна кваліфікувати як «важкі»; [PERSON] не був здатний повною мірою вільно й усвідомлено приймати рішення і реалізовувати його своїми діями при укладанні договору дарування; [PERSON] був здатний усвідомлювати фактичний зміст власних дій, але не повною мірою розумів їхні можливі наслідки; [PERSON] не міг повною мірою прогнозувати наслідки своїх дій при укладанні договору дарування; [PERSON] не був здатний повною мірою свідомо приймати рішення, адекватне ситуації, не в повної мірі осмислено реалізовувати його. [PERSON] не міг самостійно себе обслуговувати, тому змушений був погодиться з пропозицією [PERSON] про здійснення останньою відповідних дій по його утриманню за переоформлення права власності на частину квартиру. При такому збігу обставин, [PERSON] розумів, що укладає договір довічного утримання, оскільки за психічним станом, станом здоров'я та віку не був здатний повною мірою свідомо приймати рішення, адекватне ситуації, не в повної мірі осмислено реалізовувати його. Відповідач [PERSON] підтвердила факт надання нею та членами своєї родини допомоги, утримання [PERSON] у додаткових письмових поясненнях від 20 березня 2014 року (а.с.87-88), що сприяло [PERSON] сприймати укладену угоду як договір довічного утримання. На підставі цього, суд приходить до висновку, що [PERSON] при укладені договору дарування частині квартири від 08 квітня 2008 року не розумів правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до [PERSON] лише після смерті [PERSON]. Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. [PERSON] як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.3607 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Згідно правової позиції ВСУ, що викладена у постанові ВСУ від 18 червня 2014 року №6-69цс14, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст.203 та ст.229 ЦК України. Зазначена цивільна справа є рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, тому є обов'язковим дляв сіх судів. При розгляді Верховним Судом України справи №6-69цс14 були вирішені аналогічні правовідносини, що і у цієї справі. Надаючи правову кваліфікацію відносинам, які склалися між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати до правовідносин, які склалися між сторонами, правову позицію, що була викладена у поставі Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-69цс14. Оцінивши докази у справі, суд дійшов до висновку про визнання недійсним договору дарування частини квартири від 08 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Також суд зауважує на тому, що одночасно неможливо визнавати договір дарування недійсним та розривати його. З цих підстав, суд дійшов до висновку про відмову у задоволені позову про розірвання договору дарування 520/1000 квартири [ADDRESS] від 08 квітня 2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. Відповідач [PERSON] надала заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог про визнання недійсним та розірвання договору дарування від 08 квітня 2008 року. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не знав про порушення своїх прав, оскільки не був здатний повною мірою свідомо ухвалювати рішення, адекватне ситуації, не повною мірою осмислено реалізовувати його; не міг повною мірою прогнозувати наслідки своїх дій. [PERSON] дізнався про порушення своїх прав коли [PERSON] припинила надавати йому допомогу, а представник [PERSON] роз'яснив довірителю про порушення його прав. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що [PERSON] не пропустив строк для звернення до суду з відповідним позовом. Суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] про знаходження [PERSON] у шлюбі на час укладення договору дарування, оскільки це ні є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 4 цієї статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно п. 27 зазначеної Постанови, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК України). Представник позивача в повній мірі довів суду обставини, на які посилається в позовній заяві, суд не має жодних підстав вважати надані йому докази неналежними та недопустимими, оскільки стороною відповідача не надано жодного доказу, які б спростовували доводи представника позивача.

Outcome: partial