Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

12 травня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа: Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги вона обґрунтувала тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло №7/44-13 від 17.10.2013 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, квартир №60, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро (стара назва м. Дніпропетровськ), вул. Молодогвардійська, буд.16, загальною площею 44,5 кв.м., належить на праві спільної часткової власності їй - [PERSON] та членам сімї: брату [PERSON] та доньці [PERSON] Згідно технічного паспорту виготовленого ФОП [PERSON] квартира №60 в житловому будинку № 16 по вул. Молодгвардійській у м. Дніпрі складається з: двох житлових кімнат, загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м. 29.03.2015 року у віці 32 роки помер її брат [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Самарським відділом Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції серія І-КИ № 622623 від 31.03.2015 року. Після його смерті позивач звернулась до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Заповіт брат не залишив. Позивач є єдиною спадкоємицею. Нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її брата, оскільки останній за життя не зареєстрував право власності на вищезазначену частину квартири тобто не набув на неї право власності. Зазначена квартира була передана у спільну часткову власність у рівних частках згідно ЗУ від 19.06.1992 року №2482-12 «Про приватизацію державного житлового фонду», та з моменту отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке було видане управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 7/44-13 від 13.10.2013 року вони стали власниками квартири. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після брата [PERSON], який помер 29.03.2015 оку на 1/3 частку квартири [ADDRESS], загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м., що належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло. В судове засідання представник позивача не зявився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, у звязку з чим суд вважає за можливе застосувати положення ст.ст. 169, 224-225 ЦПК України, розглянути справу заочно. Представник третьої особи Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності в які просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло №7/44-13 від 17.10.2013 року виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на квартиру № 60, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро буд. 16, загальною площею 44,5 кв.м. належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Згідно технічного паспорту виготовленого ФОП [PERSON] квартира №60 в житловому будинку №16 по вул. Молодгвардійській у м. Дніпрі складається з двох житлових кімнат, загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м. (а.с.18-21) 29.03.2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Самарським відділом Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, серія І-КИ №622623 від 31.03.2015 року. (а.с.12) Після його смерті позивач звернулась до Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її брата, оскільки останній за життя не зареєстрував право власності на вищезазначену частину квартири тобто не набув на неї право власності (а.с. 22). Позивач [PERSON] є рідною сестрою [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с.10-11). Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 3 ст.1262 ЦК України в другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Як вбачається з копії спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], крім позивача із завами про прийняття спадщини ніхто не звертався, інших спадкоємців першої або другої черги немає (а.с.43-55). Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд виходить з наступного. Спірна квартира була передана у спільну часткову власність у рівних частках згідно ЗУ від 19.06.1992 року №2482-12 «Про приватизацію державного житлового фонду», та з моменту отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке було видане управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради №7/44-13 від 13.10.2013 року позивач її брат та донька стали власниками квартири. Відповідно до ч.5 п.13 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», зазначено, що в разі не передання квартири у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною 3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Доказом того, що [PERSON] звертався з відповідною заявою про приватизацію квартири є правовстановлюючий документ на квартиру, свідоцтво про право власності на житло, однак [PERSON] не встиг зареєструвати право власності на передану йому в порядку приватизації частину квартири, але вважається таким, що правомірно набув право власності на квартиру №60, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Молодогвардійська, 16. Таким чином, належним способом захисту прав позивача, як спадкоємця, є визнання за нею права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги, що позивач, є спадкоємцем другої черги після смерті [PERSON], належним чином прийняла спадщину, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved