Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

13.07.2016р. представник позивача [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 23.01.2013р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір на суму 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказує, що згідно умов зазначеного вище Договору такий складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, а також Тарифів банку, що викладені на сайті Приватбанку. Зазначає, що відповідач, уклавши з позивачем [PERSON] та отримавши грошові кошти, не виконує належним чином свої договірні зобовязання, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем. Станом на 30.04.2016р. відповідач [PERSON] заборгував Банку за вказаним кредитним договором кошти в сумі 19324, 16 грн., з яких: 1990,12 грн. заборгованість за кредитом;\~ 13037,65 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом та 2900 грн. заборгованість за пенею і комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина) і 896,39 грн. штраф (процентна складова). З огляду на наведене просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вищевказаним Кредитним договором в розмірі 19324,16 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1378 грн. В судове засідання представник позивача не зявився, однак подав заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить розглянути справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, а подав заяву в якій зазначив, що позовні вимоги визнає частково та просить справу слухати у його відсутності. В адресованій на адресу суду заяві зазначив, що був ознайомлений з умовами укладеного кредитного договору, в тому числі з графіком щомісячних внесків, однак порушив свої зобовязання перед позивачем у звязку з важким матеріальним становищем. Не згідний з сумою заборгованості в частині нарахованої йому пені. Вважає, що розмір такої не співмірний з розміром основного простроченого боргу, а тому з огляду на його (відповідача) матеріальний стан просить зменшити розмір пені до суми основного боргу. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких міркувань. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що 23.01.2013р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит на суму 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і «Тарифами банку» складає між ним та Банком [PERSON]. Згідно з п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. У відповідності до п.2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг у разі невиконання зобовязань за договором, позичальник на вимогу банку повинен виконати зобовязання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплатити винагороди банку. Надавши суму кредиту позичальнику [PERSON], позивач виконав зобовязання за вказаним договором, що підтверджується матеріалами справи. Однак, відповідач, отримавши грошові кошти на умовах повернення, став не виконувати взяті на себе зобовязання за вказаним договором, а саме не виконує умов договору щодо повернення заборгованості за кредитом та відсотків за користування кредитними коштами, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість перед позивачем. Як вбачається з проведеного позивачем розрахунку, відповідач [PERSON] станом на 30.04.2016р. має прострочену заборгованість перед позивачем, зокрема заборгував Банку за вказаним кредитним договором кошти в сумі 19324,16 грн., з яких: 1990,12 грн. заборгованість за кредитом; 13037,65 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина) і 896,39 грн. штраф (процентна складова), а за несвоєчасне виконання умов згаданого кредитного договору позивач нарахував відповідачу [PERSON] пеню в розмірі 2900 гривень На неодноразові вимоги банку позичальник відповідач [PERSON] не відреагував, на час розгляду справи в суді простроченої заборгованості по кредитному договору не погасив. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобовязання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Згідно ст.ст. 611, 625, 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання або розірвання договору, зміна умов договору, сплата неустойки чи відшкодування збитків. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав зобовязання у строк, встановлений договором або законом. У п.1.1.7.12 укладеного між сторонами Договору зазначається, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд не приймає до уваги покликання відповідача на його важке матеріальне становище та відсутність доходів, оскільки згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Оскільки відповідач [PERSON] належним чином не виконував умови кредитного договору, у звязку з чим вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, то суд приходить до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення в частині стягнення з відповідача в користь позивача суми заборгованості за кредитним договором, яка складається з простроченого боргу, прострочених процентів та штрафів, що становить 16424,16 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованої пені, то з даного приводу слід зазначити таке. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року прийшов до висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Крім того, вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст.3, ч. 3 ст.509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Тому, Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст.551 ЦК України. Згідно із ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.27 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5 розяснив, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через не співмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Враховуючи обставини справи і те, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, а також виходячи із визначених ст.129 Конституції України та ст.1 ЦПК України основних засад і завдань судочинства, якими є законність, справедливість та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача з 2900 грн. до 1990,12 грн. (розмір заборгованості по тілу кредиту). Узагальнюючи, з відповідача в користь позивача слід стягнути суму боргу за кредитним договором від 23.01.2013р. у розмірі 18414,28 грн. (16424,16 грн. + 1990,12 грн.). Також у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1378 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved