Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

14 грудня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про стягнення коштів за договором позики, вимоги якого було збільшено, та відповідно просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 8 000 гривень основного боргу, 11796грн. суми на яку збільшилася заборгованість з врахуванням встановленого індексу інфляції та1680 грн. - заборгованість з врахуванням 3% річних за весь час прострочення, а всього стягнути 21 476 грн., а також стягнути 704,80 грн. понесених судових витрат (а.с.2,3, 32-34). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 20.02.2012 року сторони, у вигляді розписки, уклали договір позики грошових коштів у розмірі 8000грн., за умови повернення даної суми позивачу до 20.04.2012 року. Зазначає, що свої зобов`язання відповідач [PERSON] не виконала, грошові кошти до вищевказаного строку не повернула. Позивач зазначає, що відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань на 7 років, починаючи з 20.04.2012 до 20.04.2019 р., у зв`язку з чим відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України позивачем розраховано 3% річних: за 1 рік складає 240грн., а за 7 років-1680грн. Також зазначив, що ним розраховано заборгованість за вказаний період з урахуванням індексу інфляції, що становить 11796 грн. Враховуючи, що відповідач грошові кошти не повертає, ухиляється від зустрічей з ним, це змусило позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді від 23 січня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання (а.с.8). 11.06.2019 року представником відповідача [PERSON] до суду подано відзив. Згідно тексту якого зазначено, що відповідач [PERSON] ще у 2012 році повернула борг, але не взяла про це розписку, тому не може підтвердити цю обставину. Також зазначив, що за вимогою позивача сплинула позовна давність. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності щодо вимог за договором позики почався 21.04.2012р., та закінчився 21.04.2015р., а позивачем позовна заява подана у 2018 році, тобто за межами позовної давності. Вважають, що відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, до вимоги про стягнення боргу сплинула позовна давність, що є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Просив суд розглядати справу за відсутності відповідача, а також застосувати позовну давність до вимог позивача і відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою судді від 16 жовтня 2019 року закрите підготовче провадження у даній справі та призначено до судового розгляду( а.с.39). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно п.4 прохальної частини заяви про збільшення позовних вимог (а.с.31-35), просив судовий розгляд проводити у його відсутність, позов підтримує. Представник відповідача [PERSON] також у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Однак, направив суду заяву (а.с.42), у якій просив суд розглядати справу за відсутності відповідача, врахувати заперечення, викладені у відзиві, застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Дослідивши заяву, відзив, письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що 20.02.2012 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачем складена розписка про отримання коштів у сумі 8000 гривень, які вона зобов`язалася повернути на протязі двох місяців, тобто до 20.04.2012 року( а.с.4). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, розписка відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивача є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно дост.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом ч.1 ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.545 Цивільного кодексу України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Крім того, за змістом ч.3, 4 цієї статті наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Згідно з твердженнями представника відповідача, зазначених у відзиві(а.с.23), відповідач виконала зобов`язання щодо повернення позики ще у 2012 році, але не взяла про це відповідну розписку. Таким чином, докази належного виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позик у відповідача відсутні. Водночас, представник відповідача у відзиві (а.с.23), звертає увагу на порушення позивачем строків позовної давності, про застосування якої зробив відповідну заяву. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. У відповідності до ч.1 ст.256 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ч.3 та 4 ст.268 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено з позовної заяви (а.с.2,3) та заяви про збільшення позовних вимог( а.с.31-34), про порушення свого права позивачу стало відомо з моменту настання строку виконання зобов`язання, тобто з зазначеної в розписці дати повернення боргу - до 20.04.2012 року. Враховуючи вищенаведені вимоги цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що строк позовної давності за вимогою щодо стягнення коштів за договором позики остаточно сплинув - 21.04.2015 року, проте позивач звернувся до суду з даним позовом - 14.12.2018 року (а.с.2,3). Обставин, які б свідчили про поважність причини пропущення позовної давності, судом не встановлено. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed