Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

13 лютого 2015 року позивач по справі - [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду Харківської області із зазначеною позовною заявою до Старовірівської сільської ради. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка на території Старовірівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю. [PERSON] залишила заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла позивачу по справі. При зверненні позивача до Шевченківської державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено з причини невірного посилання у заповіті на норми Цивільного кодексу України. Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю позов підтримав в повному обсязі та наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача по справі - Старовірівської сільської ради Шевченківського району Харківської області у судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с.16). Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що в позовних вимогах позивача по справі належно відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини, пов'язані з положеннями про спадкування. [INFO] у віці 72-х років померла [PERSON], що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Старовірівської сільської ради Шевченківського району Харківської області в матеріалах справи (а.с.5). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 4,34 га, розташована на території Старовірівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ХР № 037571, виданого Шевченківською РДА Харківської області 25 жовтня 2002 року (а.с.6). Померла залишила заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла позивачу по справі - [PERSON], так як остання до дня смерті доглядала за спадкодавицею та допомагала вести їй господарство, крім того, за свій рахунок здійснила поховання спадкодавці (а.с.7). При зверненні позивача з приводу оформлення спадщини, їй було відмовлено у зв'язку з пропуском визначеного законодавством терміну для звернення. Шевченківським районним судом Харківської області від 03 жовтня 2014 року позивачу було подовжено строк для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.8). При зверненні позивача до Шевченківської державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено з причини невірного вказання у заповіті на норми Цивільного кодексу України (а.с.9). З матеріалів справи вбачається, що заповіт, складений спадкодавицею 16 серпня 2004 року, посвідчений Старовірівською сільською радою Шевченківського району Харківської області не відповідає вимогам та нормам чинного вже на той час ЦК України. Це вбачається з роз'яснення у даному заповіті ст. 535 Громадянського кодексу Української Республіки, здійсненого виконавчим комітетом Старовірівської сільської ради, хоча на день смерті діяв «новий» ЦК 2004 року, а в заповіті були посилання на норми старого ЦК. Позивачем обрано непередбачений законом спосіб захисту своїх прав, оскільки законодавством не передбачено порядку визнання судом заповіту дійсним через відновлення чинності заповіту. Позовні вимоги про визнання заповіту дійсним є неналежним способом захисту права позивача, оскільки не поновлює його порушених прав. Секретарем сільради визнана чинність заповіту складеного 16 серпня 2004 року, і додатково визнавати його дійсним у суду не має підстав, так як він не визнаний недійсним. Позивач не позбавлений права у разі спору між спадкоємцями звернутися до суду про тлумачення заповіту відповідно до ст.213 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту дійсним є неналежним способом захисту права позивача, оскільки не поновлює його порушених прав. Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що у позовних вимогах [PERSON] належно відмовити, так як його позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та такими, що не можуть визнаватися судом правомірними.

Outcome: dismissed