Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-06 00:00:00

14.08.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22.12.2014 року відповідач [PERSON] позичив у позивача грошові кошти у сумі 500 000 доларів США для придбання квартири, що підтверджується договором позики грошових коштів і письмовою розпискою. Станом на 14.08.2015 року відповідач не повернув грошові кошти та за ним рахується заборгованість у сумі, згідно офіційного курсу Національного банку України, 11 099 371 грн 22 к. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідачів заборгованість та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, підтвердив викладені у позові обставини, стверджуючи про правомірність заявленої вимоги і до відповідача [PERSON] з огляду на використання [PERSON] грошових коштів в інтересах сім'ї та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Представник відповідача [PERSON], не оспорюючи обставини щодо позичання грошових коштів у позивача і використання їх в інтересах сім'ї, не заперечували проти задоволення позовних вимог (а.с.52-53, 136-139). Представник відповідача [PERSON] не визнав заявлені позовні вимоги, вказав, що згоду на укладення договору позики грошових коштів [PERSON] не надавала та з викладених у письмових запереченнях обставин і підстав (а.с.70-72) просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухав учасників судового процесу, дослідив матеріали справи, повно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінив усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.2 ст.59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 22.12.2014 року відповідач [PERSON] позичив у позивача грошові кошти у сумі 500 000 доларів США для придбання квартири, що підтверджується договором позики грошових коштів і письмовою розпискою (а.с.3-5). Факт укладення договору позики грошових коштів саме відповідачем по справі [PERSON] підтверджується особистими поясненнями сторін, що були надані в судовому засіданні, а тому в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] категорично заперечував факт використання позичених [PERSON] грошових коштів в інтересах сім'ї. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав неоднакового застосування судами норм матеріального та процесуального права, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Як вбачається з постанови судової палати у цивільних справах ВСУ від 23.05.2012 року у справі № 163цс12, відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Так, з наявних в матеріалах справи доказів, вбачається, що договір позики грошових коштів, укладений одним із подружжя - [PERSON] в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя - [PERSON], оскільки одержане за договором купівлі - продажу за рахунок позичених грошових коштів нерухоме майно використано на потреби саме сім'ї. Окрім того, ані відповідачем [PERSON], ані її представником не надано переконливих доказів в підтвердження придбання квартири по [ADDRESS] за рахунок продажу квартири по [ADDRESS], навпроти вказана обставина спростовується договором застави від 20.12.2007 року, укладений між [PERSON] і АКБ «Форум», що є належним доказом та стосується предмету доказування. Згідно ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Разом з тим, суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Враховуючи, той факт, що мною відступлено від правової позиції ВСУ України, яка викладена в справі № 6-612цс15, обґрунтувавши в судовому рішенні відповідні мотиви, позиція відповідача [PERSON] в необхідності відмовленні у задоволенні цивільного позову за даної підстави є необґрунтованою. Таким чином, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог, дослідив всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 3654 грн 00 к.

Outcome: approved