Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

13 квітня 2018 року, представник позивачки [PERSON], звернувся до суду з названим позовом, в якому, просив суд, встановити юридичний факт спільного проживання однією сімєю позивачки [PERSON] із спадкодавцем [PERSON], померлим 19.10.2017 р. на протязі останніх 5-ти років та визнати за позивачкою, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 19.10.2017 р. право власності на спадкове майно у виді : земельної ділянки, площею 0,0603 га, призначену для індивідуального садівництва, кадастровий № 5123782000:02:004:1911, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, ОГСТ «Маяк», вул. Армійська, ділянка № 23, яка належала спадкодавцю [PERSON] на праві власності на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.11.2013 р. (номер запису про право власності : 3371215), оформленого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.2013 р. (реєстр. № 1-954) та квартири, загальною площею 39,6 кв.м, житловою 24,9 кв.м, що знаходиться за адресою : Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру (кол. [PERSON])[ADDRESS], 1/2 частини якої належала спадкодавцю на праві спільної сумісної власності, на підставі свідоцтва про право власності від 03.03.1994 р., виданого згідно розпорядження органу приватизації № 1925 від 03.03.1994 р. та 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.2013 р. (реєстр. № 1-954), мотивуючи це необхідністю оформлення своїх спадкових прав, в чому їй було письмово відмовлено нотаріусом з посиланням на відсутність підтвердження родинних відносин зі спадкодавцем та оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Представник позивачки в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується особистою розпискою з підписом представника позивача, причини неявки суду не повідомив, однак від позивачки до суду надійшла письмова заява, в якій вона повністю підтримав свій позов, який просила задовольнити та проханням про слухання справи за її відсутності (а.с. 84). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомила, надіславши до суду заяву про визнання позову та про слухання справи за її відсутності (а.с. 58). Дослідивши письмові докази по справі та матеріали спадкової справи № 7/2018, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною [PERSON] України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною [PERSON] України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Згідно із ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, зокрема, фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст. 1221 ЦК України). У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Стаття 1223 ЦК України встановлює, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із ст. 1258 ЦК України - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно із ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходження основної частини рухомого майна. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 в редакції Закону України від 05 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК до внесення змін зазначеним Законом). При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності ЦК (п. 21 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). Судом зясовано, що 19 жовтня 2017 року помер [PERSON], що підтверджується актовим записом про смерть № 830 від 26.10.2017 р. (а.с. 67). З матеріалів позову вбачається, що з померлим спадкодавцем [PERSON] позивачка проживала однією сімєю 5-ть останніх років до його смерті, доглядаючи за ним з середини 2012 року, що зкокрем, підтверджується копіями правовстановлюючих документів на спадкове майно, які маються у позивачки, а також невеликий період доглядала, за його дружиною [PERSON], яка померла 23.02.2013 року (а.с. 15). Спадкодавець [PERSON] був самотньою хворою людиною, який потребував стороннього догляду як і його дружина, але у звязку із станом здоровя він не міг їй його забезпечити перед смертю, а тому, на прохання [PERSON], позивачка почала доглядати за подружжям [PERSON], оскільки була їх сусідкою, вони її добре знали багато років. Ще при житті дружини у подружжя [PERSON] були проблеми зі здоровям. Так, як у подружжя не було рідних дітей та інших родичів, тому позивачка почала проживати разом із ними з середини 2012 року, коли в них почалась проблеми зі здоровям і допомагати їм по господарству, так як обидва хворіли і потребували сторонньої допомоги. Позивачка відвідувала разом із ними лікарні, готувала їжу, прибирала, прала та виконувала всю хатню роботу, таким чином взявши на себе усі зобов'язання із утримання та допомоги літніх людей, купуючи при цьому, подружжю [PERSON] продукти та ліки, сплачувала за комунальні послуги і у тому числі несла розтрати. 23 лютого 2013 року померла [PERSON] і після її смерті усе майно яке належало померлій, тобто 1/2 частина квартири, загальною площею 39,6 кв.м, житловою 24,9 кв.м, що знаходиться за адресою : Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру (кол. [PERSON])[ADDRESS], 1/2 частини якої належала спадкодавцю на праві спільної сумісної власності, на підставі свідоцтва про право власності від 03.03.1994 р., виданого згідно розпорядження органу приватизації № 1925 від 03.03.1994 р. та 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.2013 р. (реєстр. № 1-954), а також земельної ділянки, площею 0,0603 га, призначену для індивідуального садівництва, кадастровий № 5123782000:02:004:1911, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, ОГСТ «Маяк», вул. Армійська, ділянка № 23, яка належала спадкодавцю [PERSON] на праві власності на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.11.2013 р. (номер запису про право власності : 3371215) оформленого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.2013 р. (реєстр. № 1-954) (а.с. 10-19). Після смерті [PERSON], стан здоров'я [PERSON] м.Н. ще більше погіршився та позивачка продовжувала за ним доглядати та допомагати усім необхідним. Вони проживали однією сімєю, мали єдиний побут. Після смерті [PERSON], померлого 19.10.2017 р. залишилася спадщина, яка складається із вищевказаних квартири та земельної ділянки. Для організації поховання [PERSON], позивачка звернулася до поховального агентства з метою отримання посмертної документації та проведення поховання померлого. Однак, їй було відмовлено у видачі вказаних документів, оскільки не є кровною родичкою. Після смерті [PERSON], позивачка звернулася із заявою про прийняття спадщини від 16.03.2018 року № 28 до приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Була заведена спадкова справа № 7/2018 до майна [PERSON], померлого 19.10.2017 року, з матеріалів якої вбачається, що дітей та близьких родичів у [PERSON] не має, заповіт складений не був. Таким чином, право на спадкування мають спадкоємці за законом (а.с. 63-82). Таким чином, встановлення факту проживання однією сімєю необхідно позивачці для прийняття вказаної вище спадщини. Так, спадкодавець [PERSON] був власником квартири за адресою: м. Іллічівськ (теперішня назва - м. Чорноморськ), вул. [PERSON] (теперішня назва - просп. [PERSON])[ADDRESS] загальною площею 39,6 кв.м., житловою площею 24,9 кв.м. в рівних частинах, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 03 березня 1994 року, розпорядження органу приватизації № 1925 від 03.03.1994 року та реєстраційним свідоцтвом Іллічівського бюро технічної інвентаризації і приватизації жилого фонду, записана у реєстраційну книгу № 3Пр під реєстром № 56 стор. № 146 від 18.07.1994 року (далі - квартира), а також земельної ділянки №23, площею 0,0603 га, у тому чисті по угіддям: 0,0154 на - рілля, 0,0449 га - багаторічні насадження, цільове призначення - для ведення садівництва, яка розташована за адресою: вул. Армійська, ОГСТ [PERSON], Молодіжненська сільська рада, с.Молодіжне, Овідіопольського району, Одеської області (кадастровий номер 5123782000:02:004:1911), на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 650356 (далі - земельна ділянка) (а.с. 8-9). Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачка є спадкоємцем четвертої черги так як проживала однією сімєю та доглядала спадкодавця на протязі пяти років до його смерті. Іншим спадкоємцем четвертої черги є відповідачка [PERSON], яка подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини від 27.03.2018 р., і якій також було відмовлено нотаріусом в видачі свідоцтва про право на спадщину законом з тих самих підстав, що й позивачці (а.с. 79,82). Звернувшись до приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] за отриманням спадкового майна, позивачка зясувала, що для прийняття спадщини їй потрібно встановити факт проживання однією сімєю, згідно Листа від 16.03.2018 року № 77/02-14, в якому нотаріус її повідомила, що у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, це питання можна вирішити у судовому порядку. Оскільки видати свідоцтво про право на спадщину без оригіналів документів на майно не можливо, інших способів окрім судових для захисту свого права у позивачки немає. З наведених підстав та з урахуванням вимог наведеного вище законодавства України та ст. 1218 ЦК України, відповідно до якої, до складу спадщини входять лише ті права та обовязки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, суд дійшов висновку, що за життя спадкодавець [PERSON], померлий 19.10.2017 р. у встановленому законом порядку, набув право власності на вказане вище спадкове нерухоме майно, і яке, згідно спадкової справи увійшло до спадкової маси. З вищезазначених підстав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Outcome: approved