Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

12 лютого 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою до Ізюмської міської ради Харківської області про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається, що за життя її мати [PERSON] склала заповіт від 18.03.2011 року, посвідчений Левківською сільською радою Ізюмського району Харківської області, згідно до якого [PERSON] заповідала їй все її майно, яке буде належати їй на день смерті і на те, що за законом вона матиме право. [INFO] її мати [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина у вигляді на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS], право власності на яке належить їй у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 1995 року, але не зареєстровано за [PERSON] в БТІ. Вона, як спадкоємець, прийняла спадщину від померлої матері шляхом звернення з заявою до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області. Інших спадкоємців за заповітом або за законом не має. Після звернення до нотаріуса з питань отримання свідоцтва про право спадщину за заповітом, вона почала збирати необхідні документи за запитами нотаріуса. Однак нотаріус не має можливості оформити їй свідоцтво про право на спадщину на вказане майно у зв'язку із неможливістю надання нею оригіналу правовстановлюючого документу з державною реєстрацією спадкового майна, про що вона отримала письмову відмову від нотаріуса Ізюмської державної нотаріальної контори від 11.02.2015 року за № 352/02-17, та їй було рекомендовано звернутися до суду з питання визнання права власності на вказаний будинок у порядку спадкування. Вказує, що провести державну реєстрацію вказаного правовстановлюючого документу на ім'я померлої [PERSON] на теперішній час вона не має права і можливості згідно діючого на теперішній час Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Оскільки у неї відсутній правовстановлюючий документ із відповідною реєстрацією права власності щодо належності цього майна спадкодавцеві [PERSON], вона, як спадкоємець, не має можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, тому звернулась з позовом до суду. Позивачка просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок під літ. «А-1» з верандою «а», загальною площею 32,9 кв.м., в тому числі житловою площею 12,2 кв.м.; до якого примикають господарсько-побутові будівлі: сарай під літ. «Б», сарай під літ. «В», убиральня під літ. «Г», паркан № 1, 2, ворота з хвірткою № 3, розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] (а.с. 2-3) Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18 березня 2015 року суд замінив у справі первісного відповідача належним відповідачем - Левківська сільська рада Ізюмського району Харківської області (а.с. 37). Позивачка та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи без їх участі, просить суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, заперечень на позов не мають. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивачка на підставу своїх вимог посилаються на статті 1220-1222, 1233-1234, 1268, 1269-1270 ЦК України, а згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивачка за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивачка в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, [INFO] померла [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 06.08.2014 року складено відповідний актовий запис № 528, та видано свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] від 06 серпня 2014 року (а.с. 15). Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Відповідно до змісту ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.10.1949 року вбачається, що гр. [PERSON] народилася [INFO], батьками є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до повторного свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 12.08.2014 року вбачається, що гр. [PERSON], [INFO], і гр. [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 30 серпня 1969 року, актовий запис за № 372, прізвища після розірвання шлюбу дружини [PERSON] (а.с. 8). Згідно заповіту від 18.03.2011 року, посвідчений Левківською сільською радою Ізюмського району Харківської області зареєстровано в реєстрі за № 4, [PERSON] на випадок її смерті зробила розпорядження, яким все її майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті, і на що вона за законом буде мати право, вона заповідає гр. [PERSON]. Заповіт на день смерті заповідача не відмінено, не змінено, не скасовано (а.с. 9). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку пов'язане з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до Листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08 (пункт 11) при розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування та за відсутності спору між спадкоємцями свідоцтво про право на спадщину на підставі статей 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст. 34 Закону України від 2 вересня 1993 р. № 3425-ХІІ «Про нотаріат» видається нотаріусом. Відповідно до п.1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 3 Глави 13 Порядку нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину від спадкодавця [PERSON] шляхом звернення з заявою до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області та почала збирати необхідні документи за запитами нотаріуса, що підтверджується письмовою відповіддю від нотаріуса Ізюмської державної нотаріальної контори від 11.02.2015 року за № 352/02-17, та матеріалами копії спадкової справи № 575/2014. Так, згідно відповіді Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 11.02.2015 року за № 352/02-17, за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом, вбачається, що на підставі п. 4.15, гл. 10, розділу ІІ Порядку (видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна) в зв'язку з тим, що заявником не наданий оригінал правовстановлюючого документу з державною реєстрацією на житловий будинок, належний [PERSON], яка померла [INFO], видати свідоцтво про право на спадщину за законом Ізюмська державна нотаріальна контора не має можливості. Рекомендовано звернутися до суду (а.с. 5). Так, згідно копії спадкової справи № 575/2014 вбачається, що після смерті гр. [PERSON], померлої [INFO], з заявою про прийняття спадщини від 28.11.2014 року звернулася її дочка гр. [PERSON], свідоцтво про право на спадщину за заповітом не видавалось (а.с. 24, 25-29). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Судом встановлено, що на час смерті гр. [PERSON] їй належав житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS], право власності на яке належить їй у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 1995 року, в БТІ право власності не зареєстровано, дійсна вартість спадкового майна на 26.01.2015 року складає 17 804 гривні, що підтверджується технічним паспортом на будинок станом на 26.01.2015 року та довідкою КП «АБ та БТІ Ізюмського району» від 26.01.2015 року (а.с. 10-14). Таким чином, враховуючи надані правовстановлюючі документи на житловий будинок, суд вважає, що після смерті після смерті [PERSON], померлої [INFO], залишилося спадкове майно у вигляді: житловий будинок під літ. «А-1», з верандою «а», загальною площею 32,9 кв.м., в тому числі житловою площею 12,2 кв.м.; до якого примикають господарсько-побутові будівлі: сарай під літ. «Б», сарай під літ. «В», убиральня під літ. «Г», паркан № 1, 2, ворота з хвірткою № 3, вартістю 17 804 гривні, які розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]. Вказане майно входить до складу спадщини та позивачка має право на визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом від 18 березня 2011 року. У задоволенні позовних вимог відповідач не заперечував (а.с. 31, 41). Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати, які позивачка сплатила за судовий збір, не компенсуються їй у зв'язку із вимогами про це позивачки (а.с. 2).

Outcome: approved