Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

14 грудня 2016 року, представник ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду з названим позовом, в якому стверджував, що відповідно до кредитного договору № б/н від 12.01.2011 р., ПАТ КБ «ПриватБанк» надав, а відповідач отримав кредитну картку «Універсальна», а 03.07.2012 р., відповідачу було переоформлено вказану кредитну картку на престижну кредитну картку «Gold» з відкриттям карткового рахунку, згідно якого, останній отримав кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту. Також, позивачі наполягають на тому, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» - складає між ним та банком договір, про що свідчить особистий підпис відповідача у відповідній заяві. Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, в який позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов надання кредиту. Однак, як стверджується у позові, в порушення умов договору, відповідач, свої кредитні зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку з чим, станом на 13.11.2016 р., у відповідача перед банком утворилась заборгованість у розмірі 13544,64 грн., яка складається з : 5488,19 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 1721,34 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4263,94 грн. - заборгованості по пені за прострочене зобов'язання, 950 грн. - пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. та штрафів згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, а саме 500 грн. - штрафу (фіксованої частини) та 621,17 грн. - штрафу (процентної складової), наведених у розрахунку позивачів, доданого до позову, і які представник банку у позові, просив суд стягнути з відповідача та суму судового збору у розмірі 1378 грн. на користь банку. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, незважаючи на ухвалу суду від 21.04.2017 р. в порядку ст. 169 ч. 1 п. 4 ЦПК України про обов'язкову явку представника ПАТ КБ «ПриватБанк» в судові засідання, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення уповноваженому представнику банку судової повістки з викликом до суду, причини неявки суду не повідомив, надавши до свого позову письмове клопотання від 14.12.2016 р., в якому повністю підтримав позов, який просив задовольнити та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його,93 відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 35,57). Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнав повністю, стверджуючи при цьому, що оформивши та в подальшому переоформивши кредитну картку в ПАТ КБ «ПриватБанк», на картковий рахунок він отримав 300 грн., а сума у розмірі 6000 грн., була зарахована банком без його згоди і без погодження з ним, а в подальшому, 04.12.2015 р., невстановлена особа, через послуги інтернет веб-сторінки «Приват24» шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами 5270 грн., про що він подав відповідну заяву до Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області. При чому, як показав відповідач, він ніколи не отримував вищевказані кошти на свій картковий рахунок, і про зняття вказаної суми з його карткового рахунку він дізнався після надходження на його мобільний телефон SMS-повідомлення про списання вказаної суми з його карткового рахунку, після чого, він звернувся до органів поліції з відповідною заявою про злочин за ст. 190 ч. 3 КК України. Заслухавши думку відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобов'язання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Також, статтею 617 ЦК України передбачено - особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності до ч. 1 ст. 634 ЦК України - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно «Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» затв. Постановою Правління Національного Банку України від 05 листопада 2014 року №705, емісія електронних платіжних засобів у межах України проводиться виключно банками, що уклали договір з платіжною організацією платіжної системи та отримали її дозвіл на виконання цих операцій (крім банків, які здійснюють емісію електронних платіжних засобів для використання в межах цих банків). Користувачем електронного платіжного засобу може бути юридична або фізична особа. Емітент має право надавати фізичним особам, які не здійснюють підприємницької діяльності, особисті електронні платіжні засоби, а суб'єктам господарювання - корпоративні електронні платіжні засоби. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За положеннями ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема із договорів та інших правочинів. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Перед укладенням договору про використання електронного платіжного засобу банк зобов'язаний ознайомити користувача з його умовами, тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом та забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці в банку та на офіційному сайті в мережі Інтернет, а також надати на його вимогу в паперовій або електронній формі. Банк зобов'язаний зазначити в договорі про використання електронного платіжного засобу такі умови: 1) тип електронного платіжного засобу; 2) види платіжних операцій, які користувач має право здійснювати з використанням електронного платіжного засобу, правила та максимальний строк їх виконання; 3) порядок обслуговування рахунку (за дебетовою, дебетово-кредитною або кредитною схемою, розміри гарантійного забезпечення та/або незнижувального залишку коштів на рахунку, порядок кредитування користувача, порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти тощо); 4) тарифи банку на обслуговування операцій з використанням електронного платіжного засобу на момент укладення договору, порядок повідомлення користувача про їх зміну та отримання згоди користувача; 5) інформацію про ліміти та/або обмеження за операціями з використанням електронного платіжного засобу або платіжних додатків, реалізованих в електронному платіжному засобі (за наявності); 6) право користувача на одержання виписок про рух коштів за його рахунком, періодичність та порядок їх отримання; 7) порядок забезпечення емітентом та користувачем заходів безпеки під час користування електронним платіжним засобом; 8) порядок розгляду спорів; 9) право банку зупиняти платіжні операції, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму відповідно до вимог законодавства України; 10) право банку на час встановлення правомірності переказу зупиняти зарахування коштів на рахунок користувача у разі надходження від банку-ініціатора повідомлення про неналежний переказ коштів; 11) відповідальність емітента та користувача тощо. Під час видачі електронного платіжного засобу банк зобов'язаний надати користувачу примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу. Банк має право вносити зміни до правил користування електронним платіжним засобом або тарифів на обслуговування електронного платіжного засобу, повідомивши про відповідні зміни користувача у спосіб, передбачений договором. У такому разі банк зобов'язаний надіслати користувачу не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати, з якої застосовуватимуться зміни правил користування електронним платіжним засобом або тарифів на обслуговування електронного платіжного засобу, повідомлення про такі зміни. Банк у повідомленні зобов'язаний зазначити, що користувач має право до дати, з якої застосовуватимуться зміни, розірвати договір без сплати додаткової комісійної винагороди за його розірвання. Зміни до правил використання електронного платіжного засобу або тарифів є погодженими користувачем, якщо до дати, з якої вони застосовуватимуться, користувач не повідомить банк про розірвання договору. Банк зобов'язаний після виконання взаємних зобов'язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому безкоштовно довідку про повернення електронного платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним. При цьому банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь- яких банківських продуктів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання електронного платіжного засобу. Спори, пов'язані зі здійсненням банками платіжних операцій з використанням електронних платіжних засобів, розглядаються в судовому порядку. Такий висновок узгоджується з наданими Вищим спеціалізованим суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'ясненнями викладеними у Постанові пленуму № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 7. При вирішенні справ, предметом спору яких є стягнення заборгованості за кредитом який був оформлений шляхом емітування кредитної картки, до предмету доказування входять наступні обставини : чи виникли між сторонами кредитні правовідносини (чи укладений між сторонами договір на відкриття та видачу платіжної картки); яка сума отриманого кредиту та строк його повернення; який строк дії договору; який строк дії кредитної картки; які Умови надання банківських послуг (Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт») і т.і. та розпорядчі акти які їх затверджують) та які Правила користування платіжною карткою були чинні на час укладення договору та чи був ознайомленим з ними позичальник; який момент припинення виконання зобов'язання за кредитним договором; яка сума не повернутих позичальником грошових коштів; який період прострочення сплати кредиту, відсотків за кредитом; чи виникло право кредитора на дострокове повернення кредиту, якщо так то коли та в якому розмірі; чи пред'явленні вимоги з дотриманням строків позовної давності. Якщо ні, то чи заявляє позичальник про застосування строків позовної давності; яка дата початку перебігу строків позовної давності, чи наявні підстави для переривання перебігу строків позовної давності; чи є позивач належним позивачем по справі (чи перейшло до нього право вимоги повернення кредиту (у випадках переуступки права вимоги); чи була вже стягнута заборгованість (її частина) з позичальника або чи наявні будь-які судові рішення про таке стягнення. Якщо так, то чи були вони виконанні та в якому обсязі. Виходячи зі специфіки подібних спорів, до матеріалів позову банком повинні бути надані наступні докази: заява на видачу кредиту; договір на відкриття та видачу платіжної картки та, у разі наявності, додатки до нього; Умови надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою, чинні на час укладення договору; розписка або інший документ, який свідчить про отримання кредитної картки позичальником; виписка банка за особовим рахунком позичальника; тарифи банку, що є частиною Кредитного договору, чинні на час укладення договору на підставі якого видано кредит; видатний касовий ордер або інший платіжний документ, що засвідчує отримання позичальником суми кредиту; договір купівлі-продажу кредитного портфелю, акт приймання передачі кредитного портфелю, відомості щодо оплати договірної вартості кредитного портфелю за договором купівлі-продажу (у разі переуступки права вимоги за договором факторингу) інші документи, що мають значення для справи. Враховуючи, що позов про стягнення заборгованості за кредитом оформленим шляхом емітування кредитної картки відноситься до позовів майнового характеру, у зв'язку з чим в обов'язковому порядку позивач (банк) має надати суду розгорнутий розрахунок заборгованості по кожній складовій заборгованості, зокрема: основної суми (тіла кредиту), процентів, комісії, пені, штрафів тощо, із зазначенням бази (суми кредиту, процентної ставки) та періоду нарахування. При чому, подання розрахунку заборгованості за кредитом оформленим шляхом емітування кредитної картки є обов'язком позивача (ст. 10 ЦПК України). Суд звертає увагу на те, що п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг - передбачає автоматичне пролонгування - не терміну дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії карти, визначеного у заяві, а лише умов щодо надання банківських послуг, які регулюють відносини між банком та клієнтом відносно відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг. Договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. При цьому, відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH). Отже, при визначенні строку дії кредитної картки та строку дії договору слід враховувати, що такі строки не завжди є тотожними. Питання виникнення чи не виникнення юридичного факту - автоматичного продовження дії договору, має розглядатись з урахуванням правових позицій Верховного Суду України щодо умов та порядку продовження дії кредитних договорів, які укладаються шляхом оформлення та видачі карток, що були висловлені у відповідних постановах, зокрема по справах: № 6-103цс14, №6-127цс14, 6-14цс14, 6-20цс14, 6-240цс14 та які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. Так, умови продовження строку дії карти визначені у розділі 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою, де вказано, що граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH) (Постанова від 19 березня 2014 року по справі № 6-14 цс14). Відповідно до п.п. 2,4,8 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4,10 та ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до ст.ст. 1,8 Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства - має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст.ст. 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Суд встановив і це підтверджується поясненнями відповідача і матеріалам справи, що дійсно, відповідно до кредитного договору № б/н від 12.01.2011 р., ПАТ КБ «ПриватБанк» надав, а відповідач отримав кредитну картку «Універсальна», а 03.07.2012 р., відповідачу було переоформлено вказану кредитну картку на престижну кредитну картку «Gold» з відкриттям карткового рахунку, згідно якого, останній отримав кредит у розмірі 300 грн. (а.с. 18,86). Однак, як з'ясував суд, будь-яких належних та допустимих доказів згоди чи погодження відповідача на збільшення розміру кредиту на його платіжну картку спочатку з 300 грн. до 900 грн., в подальшому до 2000 грн. і до 6000 грн. Таким чином, суд вважає, що вказана сума кредиту у розмірі 6000 грн. біла збільшена позивачами, без погодження і згоди відповідача та без його відома. З пояснень відповідача вбачається, що картковий рахунок він відкривав в ПАТ КБ «ПриватБанк» задля перерахування грошових коштів через платіжну картку для потреб свого бізнесу, пов'язаного з купівлею і продажом товарів військового призначення (споживання), а саме, для отримання та перерахування коштів за придбаний і проданий товар. Однак, показав суду, що не збирався брати жодного кредиту у позивачів та сплачувати за нього відсотки, а тому сума позову є безпідставною і необґрунтованою. 04.12.2015 р., невстановлена особа, через послуги інтернет веб-сторінки «Приват24» шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами 5270 грн., про що відповідач подав відповідну заяву до Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області. При чому, як показав відповідач, він ніколи не отримував вищевказані кошти на свій картковий рахунок, а про зняття вказаної суми з його карткового рахунку він дізнався після надходження на його мобільний телефон SMS-повідомлення про списання вказаної суми з його карткового рахунку, після чого, він звернувся до органів поліції з відповідною заявою про злочин за ст. 190 ч. 3 КК України (а.с. 48-54). Кримінальне провадження за заявою відповідача триває до цього часу, що підтверджується вищенаведеними доказами по справі, наданих відповідачем. Таким чином, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи - відсутні будь-які належні та допустимі докази, передбачені ст.ст. 57-60 ЦПК України отримання відповідачем, за його згодою і погодженням з ним 6000 грн. кредиту на його картковий рахунок, на які банком були нараховані відсотки, пеня, штрафи за відсутності встановлених законодавством умов, необхідних для укладення договору (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передані гроші у встановленому розмірі). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні безпідставного і необґрунтованого позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed