Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

12 жовтня 2016 року, [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд, розірвати їхній шлюб з відповідачкою, зареєстрований 14.05.1995 р. Овідіопольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (актовий запис № 34), від якого сторони не мають неповнолітніх дітей, мотивуючи це погіршенням відносин між подружжям, різних поглядів на сімейне життя та непорозуміння між ними, сварок та скандалів, які постійно виникали у подружжя, різних характерів, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного, внаслідок чого біля 2-х років вони припинили з відповідачкою шлюбні відносини і не проживають разом. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідачка та її представник позов про розірвання шлюбу визнали, однак просили суд, визначити дату припинення шлюбних відносин і ведення спільного господарства між сторонами з січня 2012 року, з якого між подружжям стали виникати сварки і суперечки з приводу матеріального забезпечення сім'ї з боку позивача, що стало однією з підстав для припинення спільного подружнього проживання та ведення спільного господарства. Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 21.03.2017 р., клопотання відповідачки було задоволено і сторонам був наданий строк на примирення терміном 4 місяці, на протязі якого сторони не примирились. Заслухавши думку сторін, пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Пунктом 11 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Суд встановив, що офіційно, сторони зареєстрували свій шлюб 14 травня 1995 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно 08.10.2016 р. (актовий запис № 34), від якого сторони не мають малолітніх чи неповнолітніх дітей, що вони підтвердили в судовому засіданні (а.с. 4). З пояснень сторін по справі вбачається, що спільне життя у подружжя не склалося у зв'язку з погіршенням відносин між ними, різних поглядів на сімейне життя та непорозуміння між ними, сварок та скандалів, які постійно виникали у подружжя, різних характерів, непорозумінь між ними, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного. Позивач в судовому засіданні, підтвердивши вищевказані підстави для розірвання шлюбу, наполягав на тому, що біля 2-х років вони з відповідачкою припинили шлюбні відносини і не проживають разом. Однак, відповідачка, в свою чергу вважала, що дійсною датою припинення шлюбних відносин і ведення спільного господарства між сторонами з січня 2012 року, з якого між подружжям стали виникати сварки і суперечки з приводу матеріального забезпечення сім'ї з боку позивача, який перестав не утримувати їхню сім'ю, займаючись своїми особистими справами та хобі «рибалкою», про що вона поставила до відома матір позивача (свекруху) на різдвяні свята 2012 року, задля того, що б та якимось чином вплинула на поведінку сина - позивача, що стало однією з підстав для припинення спільного подружнього проживання та ведення спільного господарства, що зокрема, було підтверджено поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], які знаходяться з обома сторонами по справі у робочих стосунках, працюючи у магазині продовольчих товарів барменом та продавцем відповідно, і які показали суду, що дійсно, позивач перестав приймати участь у роботі вищевказаного магазину відповідачки, починаючи з 2012 року, хоча до цього часу, займався поставкою продуктів до магазину, тимчасово працював продавцем. Не будучи близькими друзями подружжя, свідки підтвердили суду факт скандалів і суперечок між подружжям, які виникли у 2012 році з приводу відсутності з боку позивача у матеріальному забезпечення сім'ї, і цього часу, останній перестав з'являтися у магазині і приймати участь у бізнесі. Позивач підтвердив суду факт подружньої зради йому відповідачкою, яка мала місце у 2012 році, і з цього часу шлюбні відносини між ними дуже погіршились, він прийняв зраду дружини як обіду, вони припинили вести спільний сімейний бюджет, так як відповідачка звинуватила його у крадіжці грошей з каси її продовольчого магазину і присвоєння ним вказаних грошей, які він витрачав на особисте утримання, у зв'язку з чим, він перестав приймати участь і допомогу у веденні бізнесу у продовольчому магазині позивачки. При чому, свідки підтвердили суду факт того, що починаючи з 2012 року, відповідачка самостійно і за гроші, зароблені нею у продовольчому магазині утримувала як себе, так і їхнього спільного сина з позивачем, який на той час не працював і вони його з того часу не бачили у магазині позивачки. Враховуючи викладене та з урахуванням вимог п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд з'ясував та дійшов висновку, що саме - з січня 2012 року, після збігу зазначених вище тяжких для сім'ї обставин, які потягли за собою значне погіршення і недовіру подружніх відносин, а саме, подружньої зради відповідачки, в якій її викрив позивач та звинувачення відповідачкою позивача у крадіжці грошей з каси продовольчого магазину, які були сімейними коштами і були призначені на утримання їхньої родини, між сторонами фактично припинились шлюбні стосунки і ведення спільного господарства, після чого, враховуючи відсутність у позивача джерела доходів та заробітку, відповідачка втратила довіру до позивача, самостійно утримуючи їхню сім'ю, особисто ведучи бізнес у продовольчому магазині, при чому, надаючи, зароблені нею гроші позивачу для задоволення його особистих потреб. На спростування вищевказаних фактів, позивачем не було надано належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-60 ЦПК України, які б спростували наведені позивачкою обставини, а тому датою фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства між сторонами слід вважати - січень 2012 року. Суд встановив, що на сьогодні, сторони фактично припинили будь-які шлюбні відносини. Статтею 24 СК України передбачено - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу - не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу, якою передбачено - позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 112 ч. 2 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При таких обставинах, враховуючи категоричну позицію позивача, стосовно його наполегливого бажання на розірвання шлюбу, яка не змінилась після надання судом строку на примирення подружжя, позицію відповідачки з приводу розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно і зберегти її неможливо, а збереження сім`ї в даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин - буде суперечити інтересам та свободам позивача, відповідачки та моральним засадам суспільства, а тому на думку суду, позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved