Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

13.02.2017 року до Валківського районного суду Харківської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя разом з ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31.01.2017 року для виконання. Зазначеною ухвалою апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу [PERSON], скасовано ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 19.12.2016 року про визнання мирової угоди, укладеної між сторонами щодо поділу спільного майна подружжя та закриття провадження у справі на підставі ст.ст.175,206 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції передчасно дійшов висновку, що даною угодою не порушуються права, свободи чи інтереси інших осіб, зокрема, права третьої особи [PERSON] по примусовому виконанню виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на його користь суми боргу на загальну суму 715339,87 грн. Цивільну справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. З урахуванням зазначених в ухвалі апеляційної інстанції зауважень, позивач неодноразово уточняла позовні вимоги. В кінцевій редакції позовної заяви від 20.10.2017 року просить провести розподіл спільного майна подружжя, придбаного за час перебування у шлюбі, за правилами ст.ст.69,60,70 СК України наступним чином: за нею визнати право власності на житловий будинок, загальною площею 66,9 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, розміром 0,25 га, кадастровий № 6321287502:00:001:0017, надану для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, що розташовані за адресою: вул. Лісна, 20, с. Вільхівське Валківського району Харківської області; за відповідачем визнати право власності на рухоме майно загальною вартістю 24000 грн., а саме: шкаф-стінка, відеомагнітофон, музикальний центр «sony», кухонна стінка, холодильник «Донбас», ліжко півторамістне металеве, ванна, бойлер, телевізор «Беррізка», газова плита, стінка «Шкільний куточок», пластикові вікна 7 шт., паливний котел з автоматом «КСТ-16», посуд, пральна машинка «Ріга-8»; скасувати арешт, накладений постановою Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області в рамках виконавчого провадження № 51015743 від 05.05.2016 року на земельну ділянку розміром 0,25 га, кадастровий № 6321287502:00:001:0017, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на житловий будинок загальною площею 66,9 кв.м, що розташовані за адресою: вул. Лісна, 20, с. Вільхівське Валківського району Харківської області. Вважає, що її частка у спільному майні подружжя, яка розподіляється, повинна бути збільшена за рахунок стягнення коштів на підставі ст.194 СК України, оскільки відповідач має значну заборгованість з виконання рішення суду про стягнення на її користь аліментів на утримання сина-інваліда 1-ї групи [PERSON], починаючи з 21.12.2004 року до повноліття дитини; не виконує зобовязання за усною домовленістю з добровільної сплати аліментів на утримання сина-інваліда після досягнення ним повноліття. На думку позивача, зазначені обставини мають суттєве значення, так як вона весь свій час приділяє догляду за дитиною через його хворобу, тому не має можливості працювати та матеріально забезпечувати себе і сина, в звязку з чим має право на аліменти у відповідності до ст.ст.198,200,201,182,183 СК України, але на умовляння відповідача не зверталася до суду з відповідним позовом, оскільки останній зобовязався добровільно сплачувати аліменти на утримання дитини, але свої обовязки не виконує. Зі слів позивача на сьогоднішній день сторони хоча і перебувають у шлюбі, але спільно не проживають, не ведуть спільне господарство через протилежні погляди на життя та виховання дітей. За розрахунками позивача заборгованість по аліментах становить 956643,40 грн., що значно перевищує вартість земельної ділянки та житлового будинку. Оскільки доходи відповідача не стабільні та існує загроза зовсім не отримати аліменти, вважає, що в рахунок їх стягнення може бути збільшено частку позивача в спільно нажитому майні, яке розподіляється між сторонами. Враховуючи, що предметом позову є частка в спільній сумісній власності, на яку може бути звернуто конфіскацію або стягнення на користь особи, на думку позивача, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК України, при вирішенні спорів учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном. Зазначає, що у відповідності до п. 5.15.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 15.12.1999 року № 74/5, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. Посилаючись на викладене, позивач вважає, що їй, як співвласниці майна, набутого під час шлюбу, належить частина будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Вільхівське, вул. Лісна, 20, а на іншу частину вона має право в рахунок стягнення не отриманих аліментів, однак оформити право власності на цю нерухомість належним чином в передбаченому чинним законодавством України порядку позивач не має можливості через те, що на майно накладено арешт та заборону відчуження. (т.2 а.с.15-21) Перевірка позовної заяви [PERSON] та судовий розгляд проводилися за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції, яка діяла на час пред'явлення позову. Під час судового розгляду сторонами надано додаткові докази, ухвалою суду від 19.12.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] (т.1 а.с.120 об.), на підставі ухвали суду від 10.05.2017 року за клопотанням позивача накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, надану для їх обслуговування, що знаходяться за адресою: вул. Лісна, 20, с. Вільхівське, Валківський район, Харківська область (т.1 а.с.178), на підставі ухвали суду від 26.05.2017 року за клопотанням позивача проведено судово-товарознавчу експертизу в ХНДІСЕ ім. М.С.Бокаріуса, в звязку з чим провадження у справі зупинено (т.1 а.с.194-229), ухвалою суду від 28.08.2017 року провадження у справі відновлено та призначено в судове засідання (т.1 а.с.230). Копія уточненої позовної заяви від 20.10.2017 року про поділ спільного майна подружжя, вручена в судовому засіданні 23.10.2017 року відповідачу та третій особі - [PERSON], який просив відкласти розгляд справи для ознайомлення. Наступні судові засідання не відбулися через неявку третьої особи - [PERSON], який посилався на хворобу. 15.12.2017 року набрав законної чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року. Відповідно до п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі ухвали суду від 27.12.2017 року судовий розгляд цивільної справи продовжено за правилами ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, з урахуванням вимог ст.274 цього Кодексу за правилами загального позовного провадження, про що оголошено сторонам в підготовчому судовому засіданні та розяснено їм про порядок та строки виконання ними положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, для чого відкладено розгляд справи в погоджені між сторонами строки. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на викладені вище обставини. Відповідач 15.01.2018 року подав відзив на позовну заяву, в якому підтвердив, що перебуває з позивачем в зареєстрованому шлюбі, від якого росте дитина [PERSON] інвалід з дитинства. Але останні декілька років не може знайти з дружиною спільної мови, через відсутність загальних інтересів та постійні сварки змушений проживати в іншому місці. Спільне господарство не ведуть. Жити надалі разом з позивачем не збирається, як і не хоче вести з нею спільне господарство. За таких обставин підтримує рішення позивача розділити спільне майно, так як не хоче з нею мати нічого спільного. При цьому визнав, що має несплачену суму аліментів з виконання рішення суду від 21.01.2005 року за вказаний позивачем період та у визначеному нею розмірі, а саме 956643,40 грн., хоча за весь період мав доходи. Розуміє, що позивач має право стягувати з нього заборгованість по аліментах та аліменти на утримання повнолітньої дитини-інваліда, але ця сума для нього буде дуже значною, оскільки на теперішній час має мізерну заробітну плату, низький дохід, а син потребує постійного догляду та забезпечення. Позивач же на відміну від нього все своє життя присвятила сину, постійно ним опікується, в звязку з чим не має вільного часу, не може залишити сина та піти працювати. Посилаючись на неможливість виділити багато грошей на забезпечення сина, домовився з позивачем, що відмовляється на її користь від права власності на свою частку в спірному житловому будинку та земельній ділянці, які були придбані сторонами під час шлюбу та є сумісною власністю. В рахунок відступу дружині зазначеного майна вона відмовляється стягувати з нього борг в сумі 956643,40 грн. та стягувати аліменти на утримання повнолітнього сина-інваліда. Як зазначає відповідач, він визнає позовні вимоги розподілити спільне майно в запропонованому позивачем порядку, враховуючи викладені обставини. Також підтримує вимогу позивача щодо зняття арешту, який накладено через наявність його особистого боргу, так як позивач має право вільно розпоряджатися своїм майном. Позивач 25.01.2018 року надала відповідь на відзив, в якому наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Звернула увагу суду, що відповідач погоджується з її вимогами, зокрема, що розподіл спільно нажитого майна необхідно провести в запропонованому нею порядку, та визнає позов в повному обсязі. Третя особа [PERSON] 22.02.2018 року надав пояснення, в яких заперечує проти позову, оскільки задоволення позовних вимог унеможливить виконання судового рішення за виконавчим листом № 615/1429/15-ц від 08.04.2016 року, який перебуває в Міжрайонному ВДВС по Валківському та Коломацькому районах ГТУЮ в Харківській області про стягнення з [PERSON] на його користь боргу в сумі 715339,87 грн., виданого Валківським районним судом Харківської області на підставі рішення від 27.01.2016 року, що на його думку, порушить його права та інтереси, передбачені ст.ст.598-609 ЦК України. Вважає, що відповідач за попередньою змовою з позивачем умисно ініціювали розподіл майна в судовому порядку з метою невиконання виконавчого листа про стягнення грошових коштів на його користь. Наголосив, що право власності на спірне майно належить [PERSON] Позивач не надала доказів того, що таке майно набувалося за спільні кошти подружжя, як і доказів того, що не має у користуванні іншого майна, ніж будинок, на який вона просить визнати право власності. Разом з тим, [PERSON], умисно ухиляючись від виконання судового рішення за виконавчим листом, погоджується розподілити своє майно з [PERSON] Такими діями, на думку [PERSON], сторони зловживають своїми процесуальними правами, штучно ініціювали судове провадження з метою перешкоджання державному виконавцю у виконання судового рішення на його користь, тим самим порушуючи його права. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на вимоги ст.2,4,5 ЦПК України. За клопотанням позивача ухвалою суду від 12.02.2018 року до участі у справі залучено Міжрайонний ВДВС по Валківському та Коломацькому районах ГТУЮ в Харківській області в якості третьої особи, яке не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, в звязку з чим надано строк для надання суду пояснень щодо позову або відзиву та доказів. В судове засідання представник третьої особи не зявився, зі змісту клопотання просить розгляд справи проводити за відсутності представника відділу. За таких обставин з урахуванням положень ст.223 ЦПК України суд вирішує справу за відсутності представника третьої особи - Міжрайонного ВДВС по Валківському та Коломацькому районах ГТУЮ в Харківській області. Інші заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони з 03.09.1994 року по 25.02.2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Валківського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 16. 20.12.2007 року сторони повторно зареєстрували шлюб, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії 1-ВЛ № 075271, виданого Сніжківською сільською радою Валківського району Харківської області, актовий запис № 11. (т.1 а.с.42) В судовому засіданні сторони підтвердили, що дійсно з 1994 року перебували в зареєстрованому шлюбі та весь час проживали разом за адресою: вул. Лісна, 20, с. Вільхівське, Валківський район, Харківська область, що підтверджується даними паспортів громадян України серії ММ № 099627 та ММ № 942101, де місце реєстрації сторін значиться за вказаною адресою. (т.1 а.с.10,12) Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконкому Сніжківської сільської ради Валківського району Харківської області № 94 від 16.12.2008 року право власності на житловий будинок, загальною площею 66,9 кв.м, з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: вул. Лісна, 20, с. Вільхівське Валківського району Харківської області зареєстровано за [PERSON] (т.1 а.с.19,48 об.) Рішення про реєстрацію права власності прийнято 23.12.2008 року КП «Валківське БТІ», що слідує з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21373180, в якому єдиним власником житлового будинку значиться [PERSON] (т.1 а.с.19 об.,48) 05.12.2015 року відповідач зареєстрував житловий будинок у відповідності до змін до чинного законодавства у Валківському РУЮ Харківської області, про що свідчить Свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний № 49163592 та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49163824. (т.1 а.с.49-50,87-88) Як визнали сторони, в 1994 році після реєстрації шлюбу їм виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, який будували разом за спільні кошти. Після завершення будівництва в 1998 році переїхали всією сімєю, після чого зареєстрували право власності в передбаченому на той час порядку на імя чоловіка, як голову сімї, що підтверджується даними Технічного паспорту (Інвентаризаційна справа № 21), виготовленого КП «Валківське БТІ» на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться по вул. Лісна, 20, с. Вільхівське Валківського району Харківської області, належать [PERSON] (т.1 а.с.20-23,51-54,89-91). Рішенням V сесії VII скликання Сніжківської сільської ради Валківського району Харківської області № 66 від 25.02.2016 року затверджено технічну документацію із землеустрою та передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку розміром 0,25 га, кадастровий № 6321287502:00:001:0017, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: вул. Лісна, 20, с. Вільхівське Валківського району Харківської області. (т.1 а.с.17,46) За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 54643827 право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано 03.03.2016 року, власником значиться [PERSON] (т.1 а.с.18,47) Сторони підтвердили в судовому засіданні, що земельну ділянку надано [PERSON] з урахуванням забезпечення потреб всіх членів сімї, а оформлено на його імя, як голову сімї, що було встановлено нормами Закону, який діяв на час оформлення. Згідно висновку судової оціночної експертизи № 9920 від 18.08.2017 року ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: вул. Лісна, 20, с. Вільхівське Валківського району Харківської області, на теперішній час складає 196203 грн. Ринкова вартість земельної ділянки розміром 0,25 га, кадастровий № 6321287502:00:001:0017, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою 37372 грн. (т.1 а.с.211-229) Як вбачається із наданих сторонами доказів, в сім'ї росте син [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження серії 1-ВЛ № 029084, виданого Сніжківською сільською радою Валківського району Харківської області, актовий запис № 10, в якому батьками дитини значаться сторони у справі. (т.1 а.с.14,43) Згідно довідки до акту огляду Медико-соціальною експертною комісією № 105774 серії 12ААА [PERSON] є інвалідом дитинства першої групи «Б» з ураженням опорно-рухового апарату. Потребує постійного стороннього догляду. (т.1 а.с.15,44) Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 21.01.2005 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітної плати, щомісячно, починаючи стягнення з 21.12.2004 року до досягнення дитиною повноліття. (т.1 а.с.16) Сторони в судовому засіданні визнали, що відповідач має заборгованість по аліментах, визначених рішенням суду, та зобовязаний сплачувати грошові кошти на утримання повнолітньої дитини-інваліда. Доказів, які б свідчили, що відповідач виконав рішення суду, не надано. При цьому відповідач вказав, що готовий передати сину право власності на спірне майно в рахунок відшкодування аліментів, тому посилаючись на інвалідність сина, опікуном якого є дружина, просив право власності на його частку у майні визнати за позивачем. З довідки виконкому Сніжківської сільської ради Валківського району Харківської області № 02-25/564 від 15.11.2016 року слідує, що [PERSON] здійснює догляд за інвалідом дитинства І групи [PERSON], [INFO], на території ради не працює. (т.1 а.с.45) Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення № 01-100/1253 від 14.11.2016 року [PERSON] перебуває на обліку та отримує компенсаційну виплату працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом І групи в розмірі 16,16 грн., всього за період з листопада 2015 по жовтень 2016 року отримала 238,12 грн. (т.1 а.с.61) Як вбачається з довідки Валківського відділення Нововодолазької ОДПІ [PERSON] зареєстрований ФОП з 26.04.2006 року, за період з 01.01.2004 року по 31.12.2015 року отримав доходи від підприємницької діяльності загальну суму 3826573,58 грн., що підтверджується відомостями із інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків № 2037 від 28.03.2016 року. (т.1 а.с.184-188) Отже, позивач не має можливості працювати, оскільки здійснює догляд за дитиною-інвалідом І групи. Разом з тим, відповідач мав можливість сплачувати грошові кошти на утримання сімї і визначеному позивачем розмірі, що відповідає положенням чинного законодавства. Доказів про його звільнення від сплати аліментів, суду не надано. З наданого третьою особою [PERSON] рішення Валківського районного суду Харківської області від 27.01.2016 року слідує, що 28.08.2013 року між [PERSON] і відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, який останній не виконав, тому має заборгованість з урахуванням 3% річних за прострочення погашення грошового зобовязання. (т.1 а.с.107-110) Представник позивача, думку якого підтримала позивач, зауважив, що питання боргу, яке виникло в результаті укладання договору позики між [PERSON] та [PERSON] є особистими зобовязаннями відповідача і не розповсюджуються на його дружину [PERSON] Доказів, які б свідчили, що договір позики укладався за згодою дружини та що позичені відповідачем грошові кошти витрачені на нужди сімї, суду не надано. В провадженні Міжрайонного ВДВС по Валківському та Коломацькому районах ГТУЮ в Харківській області знаходиться виконавче провадження № 51015743 по примусовому виконанню виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 715339,87 грн., виданого на підставі рішення Валківського районного суду Харківської області від 27.01.2016 року. Стягнення проводиться з усього майна, що зареєстроване за [PERSON], але його частина належить позивачу, так як придбана в період шлюбу з відповідачем. В рамках виконавчого провадження на спірне майно накладено арешт. Позивач в судовому засіданні наполягала, що житловий будинок із земельною ділянкою потрібен для забезпечення необхідних умов проживання та виховання сина-інваліда. Арешт майна позбавляє їх права в достатній мірі користуватися своєю частиною майна. Відповідно до вимог ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст.61 Сімейного кодексу України передбачає, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік відповідно до положень ст.63 Сімейного кодексу України мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст.68 Сімейного кодексу України встановлює, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.ч.1,3 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1,2 ст.71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.4 ст.71 СК України). За положеннями ст.ст.21,24,41 Конституції України, ст.ст.319,358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч.1 ст.3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі: чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо. Разом з тим положення ст.365 ЦК України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою позивача - співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених п.п.1-4 ч.1 зазначеної статті. Отже, норми ст.365 ЦК України у поєднанні з ч.ч.4-5 ст.71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 05.07.2017 р. у справі N° 6-2405цс16. Ст.180 СК України зобовязує батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть надавати таку матеріальну допомогу (ст.198 СК України). Відповідно до ст.88 СК України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, з урахуванням положень ч.2 ст.181 СК України може брати участь у її утриманні в грошовій (або) натуральній формі. З положень ч.3 цієї статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, або у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів у відповідності до ч.1 ст.182 СК України суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину згідно з положеннями ч.2 ст.182 СК України не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ч.2 ст.194 СК України встановлено, якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Положеннями ст.190 СК України передбачено, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов'язується самостійно утримувати її. Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов'язку брати участь у додаткових витратах на дитину. На майно, одержане за договором відповідно до частини першої цієї статті, не може бути звернене стягнення. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як передбачає ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Ч.2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.46 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому п.3 ч.1 ст.45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоровя, а також у звязку із втратою годувальника; 3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, повязані з трудовими правовідносинами; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обовязкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообовязкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету; 5) у пяту чергу задовольняються всі інші вимоги. Вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги. У разі якщо стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми. Вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, повязані з трудовими правовідносинами, задовольняються в порядку надходження виконавчих документів (ч.2 ст.46 ЗУ «Про виконавче провадження»). У відповідності до п.5 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.08.76 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» вирішуючи позов одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, суду необхідно враховувати, що відповідно до ст.ст.22,28 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку поділу його їх частки визнаються рівними. Відхилення від начала рівності часток подружжя суд може допустити, враховуючи лише інтереси неповнолітніх дітей або заслуговуючі на увагу інтереси одного з подружжя. Майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, суд може визнати власністю кожного з них. Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено, суд визначає з врахуванням всього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом з цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису. За змістом ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вимоги ст.ст.60,69,70 СК України, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно придбане сторонами у період шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Реєстрація цього майна на імя відповідача, не позбавляє позивача права на його частину. Суд визнає частки нерухомого майна сторін рівними. Твердження третьої особи [PERSON] про те, що спірне майно не може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя, не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання. Доказів, які б свідчили, що земельна ділянка по вул. Лісній, 20, як зазначив третя особа [PERSON], передана в особисту приватну власність [PERSON], тому не може бути предметом поділу майна подружжя, суду не надано. Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. З урахуванням положень ст.ст.190,194,71 СК України, ст.365 ЦК України суд приймає до уваги, що сторони узгодили обставини щодо розподілу спільного майна в запропонованому позивачем порядку. Частка позивача у спільному майні подружжя, що розподіляється, повинна бути збільшена за рахунок несплачених відповідачем аліментів. Наведені докази свідчать, що відповідач у відповідності до ст.ст.198,200,201,182,183 СК України повинен сплачувати аліменти на користь позивача на утримання дитини-інваліда, так як позивач весь свій час приділяє догляду за дитиною через його хворобу, тому не має можливості працювати та матеріально забезпечувати себе і сина. Враховуючи, що державна реєстрація нерухомого майна на імя відповідача здійснена останнім в 2015-2016 роках, якраз в період виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості на користь [PERSON], спростовують твердження третьої особи [PERSON], що сторони умисно ініціювали розподіл майна в судовому порядку з метою невиконання виконавчого листа про стягнення на його користь грошових коштів. Суд приймає до уваги, що відповідач, не дивлячись на наявність такого рішення суду, за згодою дружини оформив право власності на своє імя. Третя особа [PERSON] не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що позивачу достовірно було відомо про наявність у її чоловіка заборгованості, яка виникла у звязку з рішенням суду, що набрало чинності. Зазначені борги дійсно виникли в період шлюбу [PERSON], але доказів, що грошові кошти витрачені на нужди сімї, суду не надано. Питання про зняття арешту з частки в спільній сумісній власності майна суд вирішує у відповідності до ст.ст.321,358,364 ЦК України. Судові витрати у справі відповідно до положень п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved