Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

14.07.2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області (далі по тексту - відповідач) про звільнення майна з-під арешту (а.с.2-6). Так, позивач просить суд скасувати постанови державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладених на все рухоме та не рухоме майно належне [PERSON], чим провести його звільнення з-під арешту, а саме: - постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 29152756, винесену 11.10.2011 року, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області. Тип обтяження: все рухоме майно; - постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 33164432, винесену 22.06.2012 року, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області. Тип обтяження: все рухоме майно; - постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 29152756, винесену 11.10.2011 року, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області. Тип обтяження: все нерухоме майно; - постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 33164432, винесену 22.06.2012 року, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області. Тип обтяження: все нерухоме майно; - постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 37335263, винесену 03.04.2013 року, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області. Тип обтяження: все нерухоме майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що під час укладання певної нотаріальної угоди, позивачу стало відомо, що на все належне [PERSON] рухоме та не рухоме майно неоднократно накладено арешти ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області. Позивач - [PERSON], в судове не з'явився, але його представник - [PERSON], подав до суду заяву, згідно з якою заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за його відсутністю (а.с.41-42). Представник ВПВР Управління ДВС ГУЮ в Одеській області, відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не надав та в судове не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду (а.с.35-39). Так, згідно поштового сервісу Укрпошти, лист за № 6770105636441 відправлено 22.07.2015 року, а 27.07.2015 року лист було вручено адресату - Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до висновку про законність, правомірність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області про звільнення майна з-під арешту, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, під час укладання певної нотаріальної угоди, позивачу стало відомо, що на все належне [PERSON] рухоме та не рухоме майно неоднократно накладено арешти ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області. ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області було винесено постанови та внесено заборони до Державних реєстрів обтяжень на все не рухоме та рухоме майно належне [PERSON]: - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 29152756, винесена 11.10.2011 року, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області. Тип обтяження: все рухоме майно; - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 33164432, винесена 22.06.2012 року, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області. Тип обтяження: все рухоме майно; - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 29152756, винесена 11.10.2011 року, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області. Тип обтяження: все нерухоме майно; - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 33164432, винесена 22.06.2012 року, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області. Тип обтяження: все нерухоме майно; - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 37335263, винесена 03.04.2013 року, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області. Тип обтяження: все нерухоме майно. Вищезазначені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження були винесені ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області в процесі примусового виконання виконавчого листа № 2-5276/2010, виданого 13.09.2011 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області по відношенню до [PERSON] Виконавчий лист № 2-5276/2010, виданий 13.09.2011 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області по відношенню до [PERSON] було винесено на підставі договору поруки № 38-09-1/157 від 19.09.2008 року. 09.07.2013 року Білгород-Дністровським судом Одеської області було винесено рішення по справі № 1505/10783/2012, яким позов [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про припинення зобов'язання за Договором поруки № 38-09-1/157 від 19.09.2008 року було задоволено. Визнано припиненими усі зобов'язання [PERSON] за Договором поруки №38-09-1/157 від 19.09.2008 року перед ПАТ «УкрСиббанк». 17.12.2013 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області винесено ухвалу по справі № 495/9786/13-ц, якою позов [PERSON] про визнання виконавчого листа лист № 2-5276/2010, виданого 13.09.2011 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області по відношенню до [PERSON], що винесено на підставі договору поруки № 38-09-1/157 від 19.09.2008 року визнано таким, що не підлягає виконанню задоволено. Таким чином, виконавчий лист № 2-5276/2010 від 13.09.2011 року по відношенню до [PERSON] скасовано; договір поруки № 38-09-1/157 від 19.09.2008 року скасовано; а арешти на все рухоме та все не рухоме майно [PERSON], що накладені ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області по скасованому виконавчому листу станом на сьогоднішній день не скасовано. Також, як зазначає позивач, всі провадження по [PERSON], що відкривались ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області закінчені два роки тому та на примусовому виконанні не перебувають, що документально підтверджується. Тому, позивач вважає, що арешт рухомого та не рухомого майна [PERSON] порушує його гарантовані права, закріплені Конституцією України та чинним законодавством. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, [PERSON] на даний час позбавлений права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю у зв'язку із накладенням арешту на все його майно. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. У випадку незавершеного виконавчого провадження, арешт з майна може бути знятий за рішенням суду (ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно із п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику у справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності, так і не праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. Відповідно до ч.2 ст.114 Цивільного процесуального кодексу України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області про звільнення майна з-під арешту у повній мірі відповідають ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судовій практиці. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим позов [PERSON] до ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області про звільнення майна з-під арешту підлягає задоволенню.

Outcome: approved