Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

12 квітня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що є власником земельної ділянки площею 3,0846 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Липоводолинської селищної ради Сумської області. Земельну ділянку успадкував після смерті матері, яка померла в 2005 році. Земельна ділянка передавалась матірю за життя в оренду відповідачу. В 2016 році дізнався, що земельна ділянка перебуває в користуванні відповідача на підставі договору оренди, який він не підписував. З цих підстав договір оренди земельної ділянки від 1 листопада 2006 року просив визнати недійсним. За клопотанням позивача по справі була призначена та проведена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено питання чи виконано підпис від імені орендодавця [PERSON] на оскаржуваному договорі, чи іншою особою. Провадження у справі у звязку з цим було зупинено з 6 липня до 17 жовтня 2017 року. За клопотанням представника відповідача по справі була призначена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено питання чи виконано підпис від імені орендодавця [PERSON] на угоді про зміну і доповнення договору оренди землі, чи іншою особою. Експертиза проведена не була у звязку з неоплатою її відповідачем та ненаданням порівняльного матеріалу. Провадження у справі було зупинено з 13 листопада 2017 року до 16 січня 2018 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, не заперечуючи підписання позивачем 9 вересня 2015 року угоди про зміну і доповнення договору оренди землі від 1 листопада 2006 року, оскільки вважав, що вносить зміни до договору, укладеного його матірю. Представник відповідача до суду не зявився, повідомленим належним чином, відзив до суду поданий не був. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на після смерті матері на земельну ділянку площею 3,25 га на території Липоводолинської селищної ради, що належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ЯБ №335723 (а.с. 8). На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,2249 га, кадастровий номер 5923255100:02:007:0163 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Липоводолинської селищної ради Липоводолинського району (а.с. 5). Відповідно до договору оренди землі від 1 листопада 2006 року [PERSON] надав, а ТОВ «Мрія» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 3,085 га, на строк 10 років, який 6 березня 2007 року зареєстрований у Липоводолинському районному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» (а.с. 32-33). Відповідно до Акту приймання-передачі від 6 березня 2007 року земельна ділянка фактично була передана ТОВ «Мрія» (а.с. 34). 9 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено угоду про зміну і доповнення договору оренди землі від 1 листопада 2006 року, згідно якої нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 95514,75 грн., договір укладено на 10 років (з моменту реєстрації додаткової угоди), орендна плата становить 7% від нормативної грошової оцінки, що становить 6686,03 грн. на рік (а.с. 149). Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 19/119/6-6/66е, який виконано 6 вересня 2017 року експертом Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, підпис від імені [PERSON] в договорі оренди землі від 1 листопада 2006 року виконано не [PERSON], а іншою особою (а.с. 97-109). Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладання договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Частиною першої ст. 205 ЦК України передбачено, що правочини можуть вчинятися в усній або письмовій формі. Згідно з ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зважаючи на те, що договір оренди землі від 1 листопада 2006 року позивачем [PERSON] не підписувався, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи, суд вважає, що було відсутнє вільне волевиявлення позивача на укладення договору. З урахуванням того, що позивач договору не підписував, повноважень на це в установленому законом порядку іншій особі не надавав, що свідчить про порушення вимог щодо форми договору і укладення його без вільного і дійсного волевиявлення, позовні вимоги підлягають задоволенню. Та обставина, що позивач 9 вересня 2015 року уклав із відповідачем угоду про зміну і доповнення договору оренди землі від 1 листопада 2006 року не має значення для вирішення спору і не спростовує зробленого судом висновку. При вирішення питання розподілу судових витрат суд виходить із такого. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно вимог ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, повязані із проведенням експертизи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вказаних вимог суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно наданої квитанції від 25 квітня 2017 року позивач сплатив адвокату [PERSON] 5000 грн. відповідно до договору про надання правової допомоги за підготовку позовної заяви та представництво в суді. Суд, враховуючи викладене, вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 640 грн. судового збору та 2250,24 грн. витрат, повязаних із проведенням експертизи. Щодо витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне з врахуванням вимог ст. 137 ЦПК України зменшити їх розмір з 5000 грн. до 3000 грн., а всього з відповідача підлягає стягненню 5890,24 грн. судових витрат.

Outcome: approved