Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

12 квітня 2016 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» про зміну формулювання причини звільнення з роботи, внесення відповідного запису до трудової книжки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 1 серпня 1984 р. її було прийнято на посаду лікаря-отоларинголога до лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області. З 16 квітня 1985 р. обіймала посаду заступника начальника вищеназваної установи, з експертизи тимчасової непрацездатності. У зв'язку з прийняттям Закону України «Про національну поліцію» та реорганізацією лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області в юридичну особу - Державну установу «Територіальне медичне об'єднання міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» (далі - ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області») [PERSON] за ініціативою власника, надала згоду на переведення з лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області до ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області», на таку ж посаду, написавши заяву про звільнення з попереднього місця роботи за п. 5 ст. 36 КЗпП України з 6 листопада 2015 р., про що зроблено відповідний запис до її трудової книжки. На її питання про те, коли необхідно писати заяву про прийняття за переведенням до ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області», адміністрація лікарні повідомила, що це питання буде вирішено після затвердження нового штатного розкладу. Після цього продовжувала працювати на своїй посаді, виконуючи свої посадові обов'язки, отримавши заробітну плату за листопад 2015 р. з виплатою премії. 3 грудня 2015 р. позивач повторно звернулась до адміністрації лікарні з питанням написання заяви про прийняття за переведенням ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області», на що отримала відповідь, що її посада скорочена, і запропонувати мені іншу рівноцінну посаду немає можливості. 4 грудня 2015 р. [PERSON] письмово звернулась із заявою до начальника ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» [PERSON] з проханням пояснити дії своїх підлеглих. Відповідь на вказане звернення позивач отримала листом по пошті 15 грудня 2015, якою повідомлено, що згідно власноруч написаної заяви про звільнення з посади лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області та згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України, наказом начальника ГУМВС її було звільнено з 6 листопада 2015 р. [PERSON] наполягає, що з жодним наказом про переведення або скорочення займаної посади, її не було ознайомлено, жодних дисциплінарних стягнень щодо неї застосовано не було. З наказом про звільнення її не ознайомили, трудову книжку не видали. Ніяких рівноцінних посад їй не запропоновували, крім посади заступника начальника ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» з експертизи тимчасової непрацездатності, згода на яку нею і була надана та згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України, написана заява про звільнення за переведенням до вищезазначеної установи. Крім того, вона не могла бути звільнена з 6 листопада 2015 р. тому, що продовжувала працювати і виконувати свої обов'язки, отримала заробітну плату за листопад 2015 р., з виплатою премії. 8 грудня 2015 р. з гіпертонічним кризом [PERSON] було госпіталізовано в кардіологічне відділення міської лікарні, де вона знаходилась на лікуванні з 8 грудня 2015 р. по 22 грудня 2015 р. Після виходу з лікарні 23 грудня 2015 р. позивач написала заяву про прийняття на роботу до ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» на посаду рівноцінній попередній посаді у лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області. Листом від 14 січня 2016 р. №55/28-2Д їй повідомили, що на теперішній час, вакантні посади відповідно до її фаху відсутні. Також вказує, що на день пред'явлення позову до суду вона перебувала у вимушеному прогулі 89 днів, з 1 грудня 2015 р. по 5 квітня 2016 р. За цей час відповідач зобов'язаний виплатити на її користь середній заробіток у розмірі 22 088 грн. 64 коп. Крім того, зазначає про завдання незаконними діями відповідача моральної шкоди, яку позивач оцінила у 25,000 гривень, оскільки з незрозумілим записом у трудовій книжці про звільнення за п. 5. ст. 36 КЗпП України, в сучасних скрутних умовах на ринку праці, позивачу дуже важко було знайти нову роботу. Зазначає, що тримісячний строк звернення до суду з даним позовом нею пропущено з поважних причин, у зв'язку з тим, що наказом про звільнення її не ознайомили, копію не вручили. Трудову книжку отримав її представник за дорученням, тому, що з нею відмовились спілкуватися з цього питання. Просила суд поновити строк на звернення до суду; змінити формулювання причин звільнення з роботи із «звільнена за п. 5 ст. 36 КЗпП України, за переводом до Державної установи «Територіальне медичне об'єднання МВС України по Запорізькій області» на «звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з реорганізацією та скороченням штату працівників», і дату звільнення з «06 листопада 2015 року» на з «05 квітня 2016року»; зобов'язати відповідача, протягом трьох календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили, внести відповідний запис до її трудової книжки; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 22 088,64 гривень та моральну шкоду у розмірі 25 000,00 гривень. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та пояснили, що ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» є належним відповідачем у справі, оскільки фактично відбулось лише перейменування раніше створеної юридичної особи, а не її ліквідація. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення проти позову (арк. справи 35 - 37), з яких вбачається, що 3 грудня 2015 року [PERSON] було запропоновано отримати трудову книжку, від чого вона відмовилась, про що складений відповідний акт. Тобто з 3 грудня 2015 року [PERSON] стало офіційно відомо про її звільнення, і вона мала можливість подати позовну заяву до суду до 3 березня 2016 року. Позовна заява подана 12 квітня 2016 року, вагомих поважних причин пропуску строку подання позовної заяви не надано, тому є усі підстави для відмови у позові. Просила відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. 1 серпня 1984 р. [PERSON] було прийнято на посаду лікаря-отоларинголога до лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області. З 16 квітня 1985 р. [PERSON] обіймала посаду заступника начальника лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області, з експертизи тимчасової непрацездатності. Відповідно до статті 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», підпункту 82 пункту 4 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, з метою належного врегулювання діяльності закладів охорони Міністерства внутрішніх справ, наказом МВС України від 5 листопада 2015 р. № 1363 перейменовано заклади охорони здоров'я ГУМВС, УМВС України в областях та м. Києві, зокрема: лікарню (з поліклінікою) ГУМВС України в Запорізькій області (ідентифікаційний код 08734500) перейменовано у Державну установу «Територіальне медичне об'єднання» Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» (арк. справи 41 - 43). [PERSON] написала заяву про звільнення з попереднього місця роботи за п. 5 ст. 36 КЗпП України. Наказом ГУМВС в Запорізькій області від 5 листопада 2011 року № 450 о/с [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника лікарні (з поліклінікою) - лікаря по експертизі тимчасової непрацездатності лікарні (з поліклінікою) ГУМВС з 6 листопада 2015 р. (арк. справи 44) про що зроблено відповідний запис до її трудової книжки (арк. справи 58). 4 грудня 2015 р. [PERSON] письмово звернулась із заявою до начальника ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» [PERSON] з проханням пояснити дії своїх підлеглих (арк. справи 4). Відповідь на вказане звернення позивач отримала листом по пошті 15 грудня 2015 р., якою повідомлено, що згідно власноруч написаної заяви про звільнення з посади лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області та згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України, наказом начальника ГУМВС її було звільнено з 6 листопада 2015 р. [PERSON] наполягає, що вона не могла бути звільнена з 6 листопада 2015 р. тому, що продовжувала працювати і виконувати свої обов'язки, отримала заробітну плату за листопад 2015 р., з виплатою премії. Однак, як вбачається з довідки про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від 28 січня 2016 р. № 55128-134, [PERSON] останній раз отримала заробітну плату за шість робочих днів листопада 2015 року у розмірі 5 583,80 гривень (арк. справи 13). [PERSON] наполягає, що трудову книжку їй не видали. Судом встановлено, що 3 грудня 2015 р. [PERSON] було запропоновано отримати трудову книжку, від чого вона відмовилась, про що складений акт від 3 грудня 2015 р. № 8/6-108 (арк. справи 39). Позивач наполягає, що ніяких рівноцінних посад їй не запропоновували, крім посади заступника начальника ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» з експертизи тимчасової непрацездатності, згода на яку нею і була надана та згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України, написана заява про звільнення за переведенням до вищезазначеної установи. Однак, як вбачається з акту від 3 грудня 2015 року № 1, начальником ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області», заступником начальника ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» по медичним питанням, заступником начальника ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» по економічним питанням та інспектором відділу кадрів 3 грудня 2015 р. о 14:00 год. запропонували [PERSON] посаду заступника начальника ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» з експертизи тимчасової непрацездатності, від якої вона відмовилась (арк. справи 40). [PERSON] вказує, що з жодним наказом про переведення або скорочення займаної посади, її не було ознайомлено. Проте, відповідно до п. 8 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Іншої процедури повідомлення працівників про майбутнє вивільнення законодавством не передбачено, тому працівники письмово не повідомлялись, а відтак, процедуру передбачену законодавством не порушено. 8 грудня 2015 р. з гіпертонічним кризом [PERSON] було госпіталізовано в кардіологічне відділення міської лікарні, де вона знаходилась на лікуванні з 8 грудня 2015 р. по 22 грудня 2015 р., що підтверджується листком непрацездатності серії АГШ № 4027728 (арк. справи 11). Після виходу з лікарні 23 грудня 2015 р. позивач написала заяву про прийняття на роботу до ДУ «ТМО МВС по Запорізькій області» на посаду рівноцінній попередній посаді у лікарні (з поліклінікою) ГУ МВС України у Запорізькій області. Листом від 14 січня 2016 р. №55/28-2Д їй повідомили, що на теперішній час, вакантні посади відповідно до її фаху відсутні. [PERSON] наполягає, що тримісячний строк звернення до суду з даним позовом нею пропущено з поважних причин, у зв'язку з тим, що наказом про звільнення її не ознайомили, копію не вручили. Трудову книжку отримав її представник за дорученням, тому, що з нею відмовились спілкуватися з цього питання. Статтею 233 Кодексу законів про працю України встановлено строки звернення за вирішенням трудових спорів до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний для цивільно-правових відносин строк позовної давності у три роки. В даних правовідносинах застосуванню підлягає положення то статті 233 КЗпП України, яка встановлює для звернення до суду щодо вирішення трудових спорів максимально скорочені строки, а саме: для працівників у спорах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; для працівників у інших трудових спорах - тримісячний строк з дня, коли працівника дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права; В даному випадку пропущення тримісячного строку звернення до суду без поважних причин є підставою для відмови у позові. За правилами статті 73 Цивільного процесуального кодексу України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його припущення з поважних причин. У випадку пропущення строку звернення до суду додати до позовної заяви клопотання про його поновлення, навівши докази поважності причин пропущення. Як встановлено судом, 3 грудня 2015 р. [PERSON] було запропоновано отримати трудову книжку, від чого вона відмовилась, про що складений відповідний акт. Тобто з 03 грудня 2015 р. [PERSON] стало відомо про її звільнення, і вона мала можливість подати позовну заяву до суду до 3 березня 2016 р. Судом враховується, що [PERSON] знаходилась на лікуванні 8 грудня до 22 грудня 2015 р. з урахуванням наведених обставин, термін подачі позовної заяви - 18 березня 2016 р., Однак, позовна заява подана до суду 12 квітня 2016 р., що підтверджується штампом вхідної кореспонденції, інших поважних причин пропущення терміну подання позовної заяви позивачем не надано, тому є підстави для відмови у позові згідно вимог ч. 4 статті 267 ЦК України. Крім того, [PERSON] призначалась та звільнялась із займаної посади наказом начальника ГУМВС України в Запорізькій області, який має право прийняття та звільнення працівників на роботу, а не наказом начальника ДУ «Територіальне медичне об'єднання МВС України по Запорізькій області», який є відповідачем у даній справі. Судом встановлено, що ГУМВС України в Запорізькій області станом на день прийняття рішення знаходиться в стані ліквідації, однак запису про ліквідацію до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено, що підтверджується безкоштовним електронним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманого з веб-сайту Міністерства юстиції України на підставі статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». Суд вважає, що в даному випадку, з урахуванням вищенаведених норм закону та обставин справи, належним відповідачем у справі є ГУМВС України в Запорізькій області. При цьому, позивач клопотань про заміну неналежного відповідача або про залучення в якості співвідповідача ГУМВС України в Запорізькій області під час розгляду справи не заявляла. Підсумовуючи викладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, відповідно до статті 88 ЦПК України стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed