Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

14 червня 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,23 га для будівництва та обслуговування індивідуального будинку [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог вказувала, що є єдиним спадкоємцем яка прийняла спадщину, адже проживала із померлим на час смерті, однак не була зареєстрована, у зв`язку з чим не може довести фактичне прийняття нею спадщини. Окрім того, право власності щодо спірного житлового будинку та земельної ділянки не були зареєстровані у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим за захистом своїх спадкових прав вона була змушена звернутися до суду із цим позовом. Позивач [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій свої позовні вимоги підтримала, просила про розгляд справи за її відсутності (а.с. 32). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] також подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнали, підтвердили факти, викладені у позовній заяві (а.с. 33-37). Дослідивши письмові докази по справі в межах заявлених вимог, та на підставі наданих доказів, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Зі змісту свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] помер [PERSON] (а.с. 9). Право позивачка [PERSON] на закликання до спадкування як спадкоємця першої черги, зокрема як доньки померлого, підтверджується даними свідоцтва про її народження, згідно якого її батьком є [PERSON] , а також даними свідоцтва про шлюб підтверджуються підстави зміни позивачем прізвища з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 12-13). Підстави звернення позивача до суду із цією позовною заявою підтверджуються письмовим роз`яснення приватного нотаріуса Сапега О.П. (а.с. 29). Стосовно пропуску строку прийняття спадщини, як про те зазначає нотаріус, то дійсно [PERSON] на час смерті батька, позивач не була із ним зареєстрованою, що перешкоджає в нотаріальному порядку встановити факт прийняття нею спадщини. В той же час, за даними Коларівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 12.09.2019 року, [PERSON] проживала із батьком [PERSON] на час його смерті за адресою: [ADDRESS] (а.с. 62). В своїй заяві до суду відповідачі підтвердили цей факт. Відповідно до положень ст.ст. 1223, 1268, 1269 ЦК України право на спадкування за заповітом мають особи, які зазначені в заповіті за умови, що вони прийняли спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналіз ч. 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України дозволяє виділити три способи прийняття спадщини. По-перше, це подання протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини, що вчиняється спадкоємцями, які не підпадають під дію частин 3,4 статті 1268 ЦК України. По-друге, за ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Третім способом прийняття спадщини є сам по собі факт того, що спадкоємець був малолітнім, неповнолітнім, недієздатним або обмежено дієздатним (ч. 4 ст. 1268 ЦК України). Такі факти мають існувати на час відкриття спадщини, а не на час прийняття спадщини. Тобто, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. При цьому, ч. 3 ст.1268 ЦК України чітко передбачена вимога про постійне проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Довідка про реєстрацію місця проживання особи є лише документом, що подається нотаріусу на підтвердження проживання, в той же час не замінює необхідності самого факту проживання та може бути оскаржено іншими спадкоємцями, в тому числі, тими, які хоча і не були зареєстровані, але дійсно фактично проживали зі спадкодавцем на час смерті. Вимога щодо фактичного проживання зі спадкодавцем також випливає з роз`яснень, що містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». За наведеного вище, встановивши постійне проживання [PERSON] зі спадкоємцем [PERSON] на час смерті, суд вважає доведеним факт прийняття нею спадщини. Стосовно спадкового майна, то відповідно до договору купівлі-продажу від 19 березня 1991 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 30), в той же час її право власності щодо цього майна, відповідно до даних Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, не зареєстроване(а.с.52). Відповідно до п.4.15. Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п. 4.18 цього ж Порядку - Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. За вказаного, без відповідної реєстрації майнових прав щодо нерухомого майна, спадкоємець також позбавлений можливості оформлення своїх спадкових прав в нотаріальному порядку. В той же час, відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, яка діяла до затвердження Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за №31/1056, реєстрації в БТІ підлягали лише будинки, які розташовані в містах та селищах міського типу. Виходячи із положень Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 115 від 19 січня 1976 року реєстрація права власності на жилий будинок підтверджувалась саме записом в погосподарчій книзі. У той час реєстрації нерухомого майна в сільській місцевості в БТІ не була передбачена нормативними актами. Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про власність», що діяв на час набуття [PERSON] вказаного житлового будинку, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відповідно до положень ст.ст. 100, 101 ЦК України (1963 року), громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу також не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією. За такого суд дійшов висновку, що за життя [PERSON] набула права власності на це нерухоме майно (домоволодіння), однак зі зміною законодавчих норм належно свої права на нього не оформила. Виходячи з загальних положень дії законодавчих актів у часі, право власності [PERSON] на житловий будинок із зміною законодавчих норм не припинилося, проте відсутність належної реєстрації цих прав перешкоджає в оформленні спадкоємцем своїх спадкових прав. Як слідує зі змісту наданих письмових доказів, [PERSON] померла [INFO] , при цьому спадкова справа після її смерті не заводилася (а.с. 26, 46). На час її смерті, із нею проживав син [PERSON] (а.с. 27), отже останній за положеннями Цивільного кодексу 1963 року, є таким, що прийняв спадщину. За такого, позивачем доведено належність даного майна до спадкової маси після смерті її батька [PERSON] та її права щодо цього майна в порядку спадкування. Щодо земельної ділянки, то відповідно до копії Державного акту, [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,23 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, в той же час у державному акті відсутній запис про його реєстрацію в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю (а.с. 15-16). Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час видачі вказаного державного акту, зокрема станом на 12.04.1996 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Тобто, норми Земельного кодексу на той не пов`язували виникнення права власності щодо земельної ділянки з їх державною реєстрацію, та за загальним правилом дії закону у часі, право власності [PERSON] не може бути спростоване за відсутності такої реєстрації. Враховуючи наведене, приписи ст. 1218 ЦК України, та встановивши, що вказане майно входить до спадкової маси, та, що спадкові правовідносини не вичерпано, що відповідно до вимог ст.ст.1262,1268 Цивільного кодексу, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті батька [PERSON] та спадщину прийняла, що відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України її право на спадщини гарантовано державою, однак оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку неможливе за викладених вище обставин, а тому, на підставі до ст.16 ЦК України, суд вважає що цивільне право [PERSON] підлягає захисту судом, шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно.

Outcome: approved