Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

13.11.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів про звільнення майна з-під арешту, посилаючись в обґрунтування вимог на те, що 05.08.2008 р. між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №LVL6А80000114514, згідно якого позивач надав позичальнику кредит у розмірі 21495,25 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,92% на рік, терміном повернення 02.08.2013р., в забезпечення виконання зобов'язань по кредиту, згідно договору застави рухомого майна від 05.08.2008 р. [PERSON] передав у заставу рухоме майно, а саме: автомобіль Subaru, модель: Legacy, рік випуску:2006, тип ТЗ: легковий сєдан, № кузова/шасі: JF1BL5LF36G020595, реєстраційний номер: ВС5396ВМ, що належить [PERSON] на праві власності; оскільки зобов'язання за кредитним договором [PERSON] не виконувались, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2012 р. було звернуто стягнення на рухоме майно; дане майно, згідно бази даних, знаходиться в арешті, заборонено відчуження та реєстрацію, також, згідно бази даних [PERSON] УМВС України «Результати звірення по всіх базах на АМТ» знаходиться запис за системою «Заарештований АМТ» та вказаний т/з оголошено в розшук. Посилаючись на те, що на даний час Банк не може скористуватися своїм правом заставодержателя звернути стягнення на заставлене рухоме майно шляхом його реалізації, позивач просив зняти арешт з автомобіля Subaru. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявилися, причину неявки суду не повідомили, про день і час розгляду справи були повідомлені належним чином. За таких обставин суд за згодою позивача ухвалив провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 05.08.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №LVL6А80000114514, згідно якого банк надав позичальнику 21495,25 доларів США кредиту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,92% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.08.2013р. В забезпечення виконання зобов'язань по кредиту, згідно договору застави рухомого майна від 05.08.2008 р. [PERSON] передав у заставу рухоме майно, а саме: автомобіль Subaru, модель: Legacy, рік випуску:2006, тип ТЗ: легковий сєдан, № кузова/шасі: JF1BL5LF36G020595, реєстраційний номер: ВС5396ВМ, що належить [PERSON] на праві власності. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2012р. було звернуто стягнення на рухоме майно, а саме на спірний автомобіль. Проте, позивачем було отримано інформацію про те, що автомобіль Subaru, модель: Legacy, рік випуску:2006, тип ТЗ: легковий сєдан, № кузова/шасі: JF1BL5LF36G020595, реєстраційний номер: ВС5396ВМ, що належить [PERSON] на праві власності, знаходиться в арешті, заборонено відчуження та реєстрацію, а саме за: постановою Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 17.08.2009р., постановою відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУ юстиції у Львівській області від 30.07.2010р., якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, постановою Залізничного ВДВС Львівського міського управління юстиції від 29.11.2011р., якою відкрито виконавче провадження. Таким чином, зазначений арешт не дає змоги позивачу здійснити продаж предмету застави. Так, відповідно до ч.4 cm. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Згідно Закону України «Про заставу», застава це спосіб забезпечення зобов'язань, в силу якого кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих про строчкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Відповідно до статті 16 вказаного Закону, право застави виникає з моменту укладання договору застави. Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що обтяженням є право обтяжувала на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувала на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує прав і обовязків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувала і боржника виникають права і обовязки, встановлені законом та /або договором. Згідно зі статтею 14 вищевказаного Закону пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Згідно Інструкції «Про проведення виконавчих дій» №74/5 від 15.12.1999р. та cm. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставне майно може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Відповідно до cm. 16 ЗУ «Про заставу» право застави виникає з моменту укладання договору застави. Судом встановлено, що право застави у Банка виникло 05.08.2008року, а постанови про накладення арешту на рухоме майно були винесені пізніше, ніж рухоме майно було передано в заставу Банку. Станом на 07.11.2015року заборгованість [PERSON] перед банком складає 129724,85грн, що значно перевищує вартість предмету застави. Згідно cm. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з під арешту. Статтею 54 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено право заставодержателя звернутися до суду про звільнення заставленого майно з під арешту. Таким чином, враховуючи вище викладене та приймаючи до уваги, що право ПАТ КБ «ПриватБанк» як заставодержателя заставленого автомобіля виникло 05.08.2008року, тобто ще до накладення арешту на спірний автомобіль державним виконавцем, суд вважає, що саме ПАТ КБ «ПриватБанк» має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження, а отже позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved