Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

14.11.2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про виселення відповідачки [PERSON] та її малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з належного їй житлового будинку [ADDRESS] В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка [PERSON] зазначила, що раніше вказаний будинок належав її матері [PERSON], яка померла 1997 року. Оскільки будинок пустував, вона після смерті матері, на прохання знайомої [PERSON], дозволила проживати у вказаному приміщенні, за усною домовленістю, сину останньої - [PERSON], його дружині, відповідачці у справі [PERSON] та їхній малолітній дочці [PERSON], [INFO]. Згодом, подружнє життя [PERSON] не склалося і у вересні 2010 року останні розірвали свій шлюб, після чого [PERSON] став проживати відокремлено від колишньої дружини. Відтак, з вересня 2010 року у спірному приміщенні залишилися проживати відповідачка та її малолітня дочка [PERSON]. Однак, у листопаді 2013 року, з настанням необхідності відчужити вказаний будинок, укласти відповідний правочин вона не має можливості, оскільки відповідачка, на її усні звернення, відмовляється добровільно покинути належний їй будинок, ба більше, остання неправомірно, без її згоди та відому, зареєструвала себе та дочку у спірному приміщенні, що в підсумку і змусило її звернутися з відповідним позовом до суду. Представники позивачки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надали суду спільну письмову заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності, заявлені позивачкою вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання на виклик суду не з'явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить розписка про вручення їй судової повістки. Заяв про розглядь справи за її відсутності не направляла, про причину своєї неявки суд не повідомила. При судовому розгляді справи, що мало місце 30.04.2014 року, остання пред'явлений до неї позов не визнавала, пояснювала, що насправді вона ще у вересні 2006 року вселилася у спірне приміщення зі своїм колишнім чоловіком. На той час дозвіл на таке вселення ні у кого було отримати, оскільки будинок, на той час, законного власника не мав, а позивачка стала належним власником його лише наприкінці жовтня 2013 року. Іншого житла вона немає, як і не має фінансової можливості винаймати собі інше житло, а тому виселення її, а тим більше її малолітню дитину з спірного приміщення вважає неправомірним, у зв'язку з чим просила позовні вимоги позивачки [PERSON] залишити без задоволення. Дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Новобузької державної нотаріальної контори Миколаївської області 30.10.2013 року за р./№ 1-819, громадянка [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS], який вона успадкувала після смерті матері [PERSON], яка померла 29.08.1997 року. Зазначене право власності позивачки на будинок зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису 3139900, про що свідчить відповідний витяг з реєстру від 30.10.2013 року. Після смерті своєї матері [PERSON], позивачка, як її спадкоємниця за заповітом від 25.02.1997 року, дозволила за усною домовленістю проживати у будинку покійної матері відповідачці та її малолітній дочці [PERSON], [INFO]. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст.316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Ст. 158 ЖК УРСР, передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначити права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. В той же час, як встановлено при судовому розгляді справи, сторони договір найму не укладали, що не заперечувала під час судового розгляду справи і сама відповідачка, а тому положення ст. 168 ЖК УРСР щодо розірвання договору за вимогою наймодавця за умови необхідності жилого приміщення для його проживання, а також щодо попередження наймачів про наступне розірвання договору, у даному випадку застосуванню не підлягають. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Частина ж 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. ( ч.2 ст.64 ЖК УРСР). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Отже, оскільки відповідачка [PERSON] не відноситься до членів сім'ї позивачки і не укладала з нею договору найму житлового приміщення у будинку [ADDRESS], при цьому, на першу вимогу позивачки, як власниці цього будинку, звільнити приміщення відмовляється, що свідчить про безпідставне користування нею наразі займаного приміщення, а тому вона підлягає виселенню разом з малолітньою [PERSON] з спірного житлового приміщення, без надання їй іншого житла. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки належить стягнути на користь позивачки, понесені останньою та документально підтверджені судові витрати (судовий збір), у розмірі 229 грн. 40 коп.

Outcome: approved