Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

12 лютого 2015 року до суду з позовом звернулася [PERSON] (згодом правонаступником залучено [PERSON] ) до [PERSON] ; треті особи без самостійних вимог - [PERSON] ; приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сорока Любов Зіновіївна в якому просила суд визнати недійсною її відмову від прийняття спадщини, що відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] ; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 березня 2009 року на ім`я [PERSON] ; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був укладений 29.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позову зазначалося, що [INFO] померла дочка [PERSON] , [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності підставі договору дарування від 8 лютого 2002 року. Після відкриття спадщини спадкоємцями першої черги в рівних частках були [PERSON] , як мати померлої, відповідач, як чоловік померлої та [PERSON] , як донька померлої. [PERSON] зазначала, що в березні 2012 року їй стало відомо, що свідоцтво про спадщину за законом на все майно у вигляді спірної квартири отримав тільки відповідач [PERSON] , оскільки в березні 2009 року вона відмовилася від своєї частки у спадщині на користь відповідача, хоча мала намір відмовитися від своєї частки на користь онуки, [PERSON] . Вважаючи, що після смерті своєї доньки не могла ні розуміти значення своїх дій, ні керувати ними, посилаючись на ст. 225 ЦК України просила суд визнати таку відмову від спадщини недійсною. З огляду на те, що відмова від спадщини є недійсною, позивачка просила визнати недійсним частково й свідоцтво про право на спадщину та частково договір купівлі-продажу квартири, посилаючись на ст. 203, 215, 216 ЦК України. Також позивачка зазначала, що 04.10.2012 року вона вже зверталася з позовом про визнання правочину про відмову від спадщини недійсною (справа № 1512/13213/2012), однак 07.10.2013 року під тиском відповідача [PERSON] звернулася до суду із заявою залишити позов без розгляду. В період розгляду справи №1512/13213/2012 відповідач продав квартиру відповідачці [PERSON] , яка 05.05.2014 року звернулася до суду з позовом про виселення онуки [PERSON] , [PERSON] , зі спірної квартири, що змусило [PERSON] знову звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 10.03.2015 року було відкрите провадження по справі. Ухвалою від 10.03.2015 року було задоволено клопотання позивачки про забезпечення позову та накладений арешт на квартиру [ADDRESS] . В зв`язку із смертю [INFO] позивачки - [PERSON] , ухвалою суду від 12.06.2015 року провадження по справі було зупинено до залучення у справу правонаступника померлої. Ухвалою суду від 07.12.2016 року до справи в якості правонаступника після смерті [PERSON] було залучено [PERSON] . Після вступу у справу [PERSON] в якості позивачки нею була подана уточнена позовна заява з такими ж підставами та предметом позову, однак в якій відповідачами були визначені [PERSON] та [PERSON] , а третіми особами приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сорока Любов Зіновіївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Степанова Інесса Анатоліївна. Відповідач [PERSON] надав до суду заперечення на позов та відзив на позов в яких зазначив, що після смерті [INFO] його дружини, [PERSON] , відкрилася спадщина у вигляді спірної квартири. При прийнятті рішення про відмову від спадщини на користь [PERSON] усі спадкоємці виходили з того, що хоча право власності на квартиру було оформлено договором дарування, в дійсності вони з дружиною цю квартиру купили на самостійно зароблені кошти, тому він має безпосереднє відношення до цієї квартири. В свою чергу [PERSON] зробила на ім`я позивачки заповіт на належну їй квартиру [ADDRESS] . Таким чином інтереси усіх спадкоємців були збалансовані та усі вони були забезпечені житлом. В 2012 році відповідач [PERSON] виявив бажання продати спірну квартиру та, оскільки позивачка не мала на той час власного житла, купити собі та їй самостійні квартири. Позивачка була проти цього і почала підбурювати покійну [PERSON] на подання позовної заяви та отримала 17.12.2012 року від неї довіреність на право представляти інтереси, в тому числі у судах, на підставі якої й підписала позов який розглядається. Твердження про те, що покійна [PERSON] мала намір відмовитися від своєї долі у спадщині не на користь відповідача [PERSON] , а на користь позивачки виглядають нелогічно, оскільки сама позивачка відмовилася від своєї долі саме на користь відповідача [PERSON] Покійна [PERSON] на момент відмови від спадщини усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, що в тому числі підтверджується тим, що за 4 місяці до цього зробила заповіт на ім`я позивачки, а в 2012 році видавала на ім`я позивачки довіреність. Щодо продажу квартири відповідачці [PERSON] , то [PERSON] вказує на те, що вони з нею знайомі багато років і між ними є дружні відносини. Сім`я [PERSON] мешкала на той час у двокімнатній квартирі. Вони мали намір збільшити площу та забрати батьків чоловіка до себе, в зв`язку із чим домовились про купівлю-продаж спірної квартири. На момент укладення договору квартира була без будь-яких обтяжень, що було перевірено нотаріусом, з огляду на що договір відповідає намірам сторін та діючому законодавству. Відповідачка [PERSON] надала до суду заперечення на позов та відзив на позов в яких зазначила, що знає відповідача [PERSON] тривалий час, і що у 2012 році в розмові з ним дізналася, що він має намір продати спірну квартиру. Оскільки сім`я [PERSON] на той час мешкала у двокімнатній квартирі та мали намір забрати до себе батьків чоловіка [PERSON] , їх сім`я вирішила придбати спірну квартиру яка складається із трьох кімнат та знаходиться в тому ж районі міста Одеси. Між нею та відповідачем [PERSON] було визначено ринкову вартість квартири, за яку й було вчинено купівлю-продаж, а останній зобов`язався виселитися з квартири з членами своєї родини та знятися з реєстраційного обліку. Однак після посвідчення договору купівлі-продажу позивачка [PERSON] відмовилися виселятися та зніматися з реєстраційного обліку та почала перешкоджати [PERSON] у вселенні до квартири. В зв`язку із цим [PERSON] звернулася до суду з позовом до позивачки про її виселення, який був задоволений рішенням апеляційного суду Одеської області та на підставі якого позивачка була примусово виселена, однак на наступний день знову незаконно вселилася в квартиру. На думку відповідачки [PERSON] права та законні права позивачки не порушені, оскільки позивачка разом зі своєю бабусею [PERSON] відмовилися від спадщини на користь відповідача [PERSON] , а [PERSON] , в свою чергу, зробила на позивачку заповіт на належну їй квартиру [ADDRESS] . Таким чином інтереси усіх сторін щодо житла були збережені. Щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, то відповідачка [PERSON] вказує на те, що вона є добросовісним набувачем, і положення реституції як способу захисту цивільного права не можуть бути застосовані до неї, а права особи, яка вважає себе власником майна підлягають захисту лише шляхом подання та задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України. 3-я особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Степанова І.А., надіслала до суду пояснення в яких зазначила, що 12.11.2008 року до неї звернулися [PERSON] , а потім [PERSON] з проханням зробити заяви про відмову від належної частини спадкового майна, яке залишилося після смерті матері і дочки [PERSON] , померлої [INFO] . Вона підготувала заяви, кожному окремо роз`яснила наслідки відмови від спадщини, вони кожна окремо з такими заявами ознайомилися та підписали, після чого такі заяви були посвідчені нотаріально. 3-я особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сорока Л.З. надіслала до суду пояснення в яких зазначила, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири нею був посвідчений відповідно до вимог чинного законодавства, нею були встановлені дійсні наміри сторін, правочин відповідав реальній домовленості та був спрямований на реальне настання правових наслідків, а відсутність заборони (арешту) відчуження квартири було перевірено, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29.11.2012 року, № 390259120. Ухвалою суду від 16.05.2018 року було задоволено клопотання представника позивачки та була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на вирішення якої поставлені наступні питання, а провадження по справі зупинене: 1. Який психологічний стан був у [PERSON] , [INFO] , при відмові від права на спадщину, що відкрилась [INFO] , після смерті доньки [PERSON] , а саме з березня 2009 року? 2. Чи могла [PERSON] , [INFO] , усвідомлювати значення своїх дій при відмові від права на спадщину (з березня 2009 року), що відкрилась [INFO] після смерті її доньки [PERSON] ? Ухвалою суду від 4 жовтня 2019 року в зв`язку із проведенням посмертної судово-психіатричної експертизи провадження по справі було поновлене. Ухвалою суду від 09.12.2019 року було відмовлено позивачці у призначені повторної посмертної судової психічно-психологічної експертизи. У судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що після смерті її матері відкрилася спадщина у вигляді спірної квартири. Спадкоємцями першої черги в рівних частках по 1/3 були вона, її батько [PERSON] - відповідач по справі, та покійна [PERSON] Позивачка, [PERSON] та відповідач [PERSON] 12.11.2008 року звернулися до нотаріуса Степанової І.А. з проханням посвідчити відмову від спадщини. При цьому позивачка мала намір відмовитися від спадщини на користь свого батька, відповідача по справі, а [PERSON] мала намір відмовитися від спадщини на користь саме позивачки, однак під впливом відповідача [PERSON] відмовилася не на користь позивачки, а на користь відповідача. Таким чином відповідач [PERSON] став повноцінним власником спадкового майна - спірної квартири, а позивачка продовжила в ній мешкати. В 2012 році позивачка дізналася про те, що батько хоче продати спірну квартиру, з чим позивачка не погодилася. Як зазначила позивачка саме це стало приводом для звернення нею від імені [PERSON] до суду з позовом про визнання правочину про відмову від спадщини недійсним. При цьому позивачка підтвердила, що 23.07.2008 року, за 4 місяці від відмови від прийняття спадщини, [PERSON] зробила на ім`я позивачки заповіт на належну їй квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,6 кв.м. яка складається із двох кімнат, на яку вона 06.12.2016 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Позивачка зазначає, що в спірній квартирі мешкає з 2002 і вважає, що батько не мав право без її дозволу продавати квартиру. Представник відповідачів - адвокат Соловйов В.В. в судовому засідання проти задоволення позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позов та просив у разі відмови у задоволенні позову скасувати заходи забезпечення позову та розподілити судові витрати, стягнувши з позивачки на користь відповідачів витрати на правничу допомогу, які підтверджується відповідними договорами, актами виконаних робіт та квитанціями про сплату грошових коштів. 3-ті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сорока Л.З., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Степанова І.А. надали до суду заяви з проханням слухати справу у їх відсутність. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 08.02.2000 року належала квартира [ADDRESS] , загальною площею 73,8 кв.м., яка складається із двох житлових кімнат (т.1,а.с.6). В зазначеній квартирі мешкала [PERSON] , її чоловік - відповідач по справі [PERSON] та їх донька - позивачка по справі [PERSON] , що визнається усіма сторонами справи. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1, а.с.7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцем за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 ЦК України. У першу чергу право спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України.) Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги в рівних частках були [PERSON] , як мати померлої, відповідач [PERSON] , як чоловік померлої та позивачка, як донька померлої. 12.11.2008 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Степанової І.А. з проханням зробити заяви про відмову від належної їм частини спадкового майна на користь [PERSON] . Нотаріус Степанова І.А. підготувала їм проекти заяв, кожному окремо роз`яснила наслідки відмови від спадщини, вони кожна окремо з такими заявами ознайомилися та підписали, після чого такі заяви були посвідчені нотаріально. З урахуванням цих відмов від спадщини [PERSON] 03.03.2009 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану вище квартиру в цілому. [INFO] [PERSON] померла, а її єдиною спадкоємицею є [PERSON] , яку ухвалою суду від 07.12.2016 року було залучено до справи в якості позивачки замість [PERSON] (т.1, а с.81) Зі змісту уточненої позовної заяви (т.2. а.с.16), яка була подана вже [PERSON] вбачається, що основною та первісною позовною вимогою, яка б на думку позивачки дозволяла захистити її права та законні інтереси є визнання недійсною відмову [PERSON] від прийняття спадщини на користь [PERSON] Інші вимоги є похідними та їх задоволення залежить від задоволення первісної. При цьому на обґрунтування цього зазначається, що [PERSON] на момент такої відмови не могла ні розуміти значення своїх дій, ні керувати ними внаслідок сильного психологічного струсу після смерті доньки, страждаючи на дисциркуляторну енцефаломатію, церебральний атеросклероз, і що вона мала намір відмовитися від спадщини не на користь відповідача [PERSON] , а на користь позивачки. Відповідно до ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. З позовної заяви вбачається, що недійсність відмови від прийняття спадщини обґрунтовується посиланням на ч. 1 ст. 225 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи. Разом з тим, такі доводи позивачки не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, й напроти, зібраними матеріалами справи такі твердження спростовуються. Так, згідно висновку судово-психіатричних експертів № 532 встановлено, що [PERSON] на момент її відмови від права на спадщину в березні 2009 року, на хронічний, стійкий психічний розлад не страждала, у функціональному розладі психіки із порушенням фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не перебувала, виявляла ознаки «Органічного емоційно нестійкого (астенічного) розладу» (F06.6 за МКХ-10), які за ступенем виразності не досягали психотичного рівня, та не позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2, а.с.173-179). Відповідно до ст. 110 ЦК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. На думку суду такий висновок експертів узгоджується із іншими обставинами, які встановлені матеріалами справи. Так, суд бере до уваги те, що за 4 місяці до відмови від прийняття спадщини [PERSON] зробила заповіт на ім`я позивачки [PERSON] в якому заповіла останній належну їй квартиру [ADDRESS] , який був нотаріально посвідчений (т.1, а.с. 151). Для оформлення відмови від прийняття спадщини до нотаріуса приходили [PERSON] , позивачка та відповідач [PERSON] , що підтверджує сама позивачка та відповідач. При цьому як [PERSON] , так і позивачка відмовилися від спадщини на користь саме [PERSON] . Суд погоджується із доводами відповідача [PERSON] про те, що твердження позивачки про те, що покійна [PERSON] мала намір відмовитися від своєї долі у спадщині не на користь відповідача [PERSON] , а на користь позивачки виглядають нелогічно, оскільки сама позивачка відмовилася від своєї долі саме на користь відповідача [PERSON] . В своїх поясненнях приватний нотаріус Степанова І.А. підтвердила, що роз`яснила [PERSON] зміст ст.ст. 225, 229-231, 1273, 1274, 1275 ЦК України та перевірила волевиявлення на вчинення правочину з відмови від прийняття спадщини. Також, на думку суду, про здатність [PERSON] усвідомлювати наслідки своїх дій свідчить й той факт, що вона 17.12.2012 року видала на ім`я позивачки довіреність з правом представляти її інтереси у всіх органах, в тому числі у судах (т.1, а.с.26). А сама ж позивачка в судовому засіданні пояснила, що приводом для звернення до суду з цим позовом стало те, що вона не погоджується із діями батька щодо продажу квартири, і що позов був підписаний саме нею на підставі довіреності від 17.12.2012 року. За таких обставин, враховуючи положення ст. 81 ЦПК України позивачка не довела суду, що на момент відмови від прийняття спадщини [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій і, замість відмови від прийняття спадщини на користь позивачки, відмовилася на користь відповідача [PERSON] . Оскільки позовна вимога про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом прямо пов`язана із вимогою про визнання недійсною відмову від права на прийняття спадщини, то, на думку суду, доказів для її задоволення матеріали справи також не містять. Також позивачкою не доведено обґрунтованість вимог про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири на підставі ст. 203, 215, 216 ЦК України. Оскільки, зі змісту позовної заяви вбачається, що така вимога є похідною від вимог про визнання недійсною відмови [PERSON] від прийняття спадщини та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я відповідача [PERSON] , обґрунтованість яких не доведена. Тобто суд приходить до висновку про те, що у позивачки відсутнє право яке порушене та яке підлягає захисту судом, шляхом визнання частково недійсним договору купівлі-продажу. Крім того, суд погоджується із посиланням відповідачки [PERSON] , що вона є добросовісним набувачем спірної квартири і майно може бути витребувано в неї шляхом пред`явлення віндикаційного позову, при наявності правових підстав. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Таким чином реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 цього Кодексу) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимогу про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції можна пред`явити тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати від добросовісного набувача це майно. Доводи позивачки про те, що договір купівлі-продажу вчинений за наявності заборони відчуження спірної квартири на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 11.10.2012 року судом не приймаються, оскільки з пояснень приватного нотаріуса Сороки Л.З. вбачається, що нею при посвідчені спірного договору купівлі-продажу відсутність заборони (арешту) відчуження квартири було перевірено, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29.11.2012 року, № 390259120. Відомостей про те, що [PERSON] , який був продавцем квартири знав про наявність ухвали Київського районного суду м. Одеси від 11.10.2012 року якою було заборонено відчуження квартири, але ухилився від виконання такої ухвали позивачкою не надано. Окрім того, у позивачки відсутнє порушене право, яке можливо захистити шляхом пред`явлення позову про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищезазначене, оцінивши кожен доказ, наданий позивачкою, як окремо, так і в системному зв`язку між собою та іншими зібраними матеріалами справи суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи відмову позивачці у задоволенні позову, суд, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, стягує з позивачки на користь відповідачів понесені ними витрати на правничу допомогу в розмірі по 5700 грн. кожному. Так з Договору про надання правової допомоги від 16.01.2018 року вбачається, що відповідач [PERSON] доручив, а адвокат Соловйов В.В. прийняв на себе зобов`язання надавати правову допомогу по цивільній справі № 520/1845/15-ц. У п. 5.1. договору сторони встановили, що за виконання роботи, зазначеної в п. 1.1. цього договору Клієнт здійснює оплату, розмір якої становить 5700 гривень. Аналогічний договір з такими ж умовами оплати був укладений з адвокатом Соловйовим В.В. й відповідачкою [PERSON] . З актів виконаних робіт від 06.02.2018 року вбачається, що адвокатом Соловйовим В.В. були надані, а відповідачами прийняті роботи щодо надання їм правової допомоги на суму 5700 грн. кожному. Зі змісту актів вбачається, яка правова допомога надавалася, скільки годин часу було витрачено адвокатом та вартість наданих робіт за годину, що відповідає вимогам ст. 137 ЦПК України. З квитанцій до прибуткового касового ордеру № 01 та 02 від 06.02.2018 року вбачається, що відповідачами була здійснена оплата за вказаними договорами правової допомоги та актами виконаних робіт на суму 5700 гривень кожним. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволені в позові повністю, то заходи забезпечення позову, які вжиті ухвалою суду від 10.03.2015 року підлягають скасуванню.

Outcome: approved