Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

14.09.2016 року позивач звернувся до суду з вказаними вимогами, в яких просив: встановити факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем у період з 09.10.2015 року по 10.06.2016 рік; зобов'язати відповідача оформити трудові відносини з позивачем, починаючи з 09.10.2015 року по 10.06.2016 рік, шляхом внесення запису до трудової книжки; стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за період з 09.10.2015 року по 10.06.2016 рік у розмірі 37 416 грн., з яких нарахувати і сплатити податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за вказаний період роботи; стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за період службового відрядження в сумі 1 590,89 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилався на те, що з 09.10.2015 року по 10.06.2016 року він працював у відповідача на посаді оператора станка з лічильним програмним управлінням (плазморізник). Перед його фактичним прийняттям на роботу між позивачем та директором заводу був обумовлений розмір зарплатні 5 000 грн., але лише 10.06.2016 року [PERSON] дізнався про те, що працює неофіційно без укладання трудового договору. В грудні 2015 року директором заводу йому було запропоновано виконувати роботу майстра дільниці по збірці котлів за сумісництвом із доплатою в сумі 1 500 грн. [PERSON] виконував вказану роботу протягом місяця, але обговореної доплати так і не отримав. Позивач неодноразово звертався з усними вимогами про необхідність виплати належної зарплатні, а 05.08.2016 року спрямував на адресу відповідача претензію щодо офіційного працевлаштування та виплати належних сум, але відповіді не отримав. На думку позивача, відповідач в порушення вимог ст. 48 КЗпП України та Наказу за №58 від 29.07.1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» не завів на нього трудової книжки. Факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем в період з 09.10.2015 року по 10.06.2016 рік підтверджується документами, відеозаписами та фото з місця роботи, аудіо записами телефонних розмов, показами свідків. Позивач, посилаючись на ст. ст. 24, 235 КЗпП України вважає, що відповідач повинен сплатити йому середню заробітну плату по регіону у даній сфері діяльності за 8 місяців в сумі 37 416 грн. Крім того, оскільки відповідач командирував позивача до м. Миколаєва на 7 днів навчання, йому відповідно до ст. 121 КЗпП України та Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 року за №59 в редакції від 11.09.2015 року, необхідно виплатити 1 590,89 грн. - середня заробітна плата за період службового відрядження. Також, оскільки позивач неодноразово звертався до відповідача щодо офіційного працевлаштування, він перебував в стані емоційного напруження, ігнорування вимог позивача з боку відповідача стало наслідком порушення нормальних життєвих зв'язків, а саме - постійне хвилювання про відсутність стабільного заробітку та офіційної роботи. [PERSON], посилаючись на ст. 237-1 КЗпП України, наполягає на стягненні з відповідача на свою користь моральної шкоди в сумі 50 000 грн. Під час розгляду справи в суді [PERSON] свої вимоги повністю підтримав та просив суд їх задовольнити, при цьому пояснив, що на його думку, він з 09.10.2015 року по 10.06.2016 року працював у відповідача, але заяву про прийняття на роботу до ТОВ «Чугуївський завод паливної апаратури» він не писав, з наказом про його працевлаштування не ознайомлювався, трудову книжку до відділу кадрів відповідача не давав, вона весь цей час знаходилася в нього дома. Протягом 8 місяців, з 09.10.2015 року по 10.06.2016 року, він отримував зарплатню в сумі 5 000 грн., але не офіційно, а в конверті. Відповідач йому не оплатив лише роботу за сумісництвом протягом місяця в грудні. Чому протягом спірного періоду позивач не намагався з`ясувати чи офіційно він працевлаштований, пояснити не може. Представник відповідача проти позову категорично заперечував, пояснив, що позивач в ТОВ «Чугуївський завод паливної апаратури» не працював. Дійсно відповідач розглядав кандидатуру позивача і мав намір його працевлаштувати, для цього [PERSON] за кошти товариства було направлено на навчання до м. Миколаєва, але це жодним чином не свідчить про те, що позивач був у службовому відрядженні та знаходився з відповідачем у трудових відносинах. За наслідками навчання, директором заводу було прийняте рішення не працевлаштовувати позивача. Свідок [PERSON] показав в суді, що працював у відповідача не офіційно з березня 2016 року по квітень 2016 року, мав намір влаштуватися на завод зварником, йому пропонували працювати на плазморізнику. Свідка працювати на вказаному станку навчав позивач. Свідок [PERSON] показав в суді, що теж працював у відповідача не офіційно з грудня 2015 року по квітень 2016 року зварником, виготовляв котли. Свідку пропонували влаштуватися на завод офіційно, але попередили, що працювати потрібно без відпусток та лікарняних. [PERSON] неодноразово бачив позивача на заводі, він працював оператором на станку з лічильним програмним управлінням, виконував обов'язки майстра. З показань свідка [PERSON], наданих суду слідує, що навесні 2015 року він працював разом з позивачем на іншому підприємстві, а в грудні 2015 року намагався працевлаштуватися до відповідача та бачив на заводі позивача. Згідно зі ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 зазначеного кодексу наголошує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд вислухавши позивача та представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного: Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно вимог ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим зокрема і при укладенні трудового договору з фізичною особою. Частина 2 цієї статті наголошує, що при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, -2- а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, передбачено ч. 3 ст. 24 КЗпП України. Як на підтвердження наявності трудових відносин між ТОВ «Чугуївський завод паливної апаратури» та виконання позивачем трудових обов`язків, [PERSON] посилався на відеозаписи та фото з місця роботи, аудіо записи телефонних розмов, показання свідків. Також позивач зазначив, що факт трудових правовідносин з відповідачем підтверджується наданим йому направленням на обов'язковий попередній медичний огляд працівника та картку працівника, який підлягає попередньому медичному огляду (а.с.13-14), тим, що він проходив навчання в ТОВ «Плазматехсервіс-Україна». Між тим, суд не може погодитися з такими твердженнями позивача, оскільки: -по-перше, позивач не навів доказів того, що він офіційно з відома і дозволу адміністрації товариства був допущений до виконання будь-якої роботи у товаристві; - по-друге, ч. 4 ст.24 КЗпП, згідно якої трудовий договір вважався укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи - на момент виникнення спірних відносин втратила чинність. Так, із матеріалів справи та пояснень представника відповідача слідує, що [PERSON] не допускався до будь-якої роботи адміністрацією товариства. Трудовий договір з ним не укладався і наказ про його прийом на роботу не видавався. Заробітна плата йому не нараховувалась і, відповідно, не виплачувалась. Також товариством не здійснювались грошові відрахування до податкових органів та пенсійного фонду за такого працівника, як [PERSON], що могло б свідчити про наявність трудових відносин між сторонами. Позивач не навів суду доказів того, що він здав свою трудову книжку при працевлаштуванні у відділ кадрів товариства, навпаки [PERSON] пояснив суду, що заяву про прийняття на роботу до ТОВ «Чугуївський завод паливної апаратури» він не писав, з наказом про його працевлаштування не ознайомлювався, трудову книжку до відділу кадрів відповідача не давав, вона весь цей час знаходилася в нього дома. Крім того судом встановлено, що [PERSON] дійсно письмово звертався до відповідача 03.08.2016 року з проханням виплатити йому доплату до зарплатні в сумі 1 500 грн., середню зарплату за період відрядження в сумі 1 590,89 грн. та середню зарплату за 8 місяців в розмірі 37 416 грн. (а.с.10). З відповіді начальника Чугуївського об'єднаного управління ПФУ Харківської області від 06.10.2016 року за №7735-80/23 слідує, що відповідно до даних Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування за 2015-2016 роки - інформація на [PERSON] відсутня (а.с.36-37). Заступник начальника Харківської ОДПІ ГУ ДФС Харківської області 04.11.2016 року повідомив суд про те, що згідно наданої відповідачем звітності форми 1-ДФ за 2-4 квартали 2015 року та за 1-2 квартали 2016 року по [PERSON] заробітна плата не нараховувалася та не сплачувалася, як і податки та збори (а.с.54-66). Вищезазначене також підтверджується довідкою Чугуївського відділення Харківської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області від 18.11.2016 року за №2033/10/20-29-13-50 (а.с.104). Згідно копії акту перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування за №20-01-4300/1649 Головного управління держпраці у Харківській області вбачається, що на підставі наданих адміністрацією товариства документів порушення трудового законодавства з боку товариства в частини неналежного оформлення трудових відносин з працівниками не виявлено (а.с. 67-89). З відповіді в.о. начальника Головного управління Держпраці у Харківській області від 15.11.2016 року за №10124/05.-20/8931 слідує, що в 2015-2016 роках відповідач дозволи на виконання робіт підвищеної небезпеки не отримував (а.с.102). Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що доказом його працевлаштування до відповідача є надане йому направлення на обов'язковий попередній медичний огляд працівника та картку працівника, який підлягає попередньому медичному огляду (а.с.13-14), оскільки вказані документи належним чином не оформлені, не містять прізвища та ініціалів посадової особи, печатки. З наданих позивачем копій вказаних документів неможливо зробити висновок про те, що вони були видані позивачу відповідачем та [PERSON] дійсно пройшов попередній медичний огляд. Крім того, посилання позивача на те, що відповідач відправив позивача в службове відрядження на навчання до м. Миколаєва повністю спростовуються листом директора ТОВ «Плазматехсервіс-Україна» від 18.11.2016 року за №18 відповідно до якого, зазначене товариство є торговим представником ТОВ «Артіль» ЛТД по реалізації товару третьої особи, і згідно договору навчання проходить на власній виробничій базі ТОВ «Артіль» ЛТД. Позивач дійсно проходив навчання згідно плану-навчання від 15.10.2015 року (а.с.115), але його кандидатура була надана представником покупця в усному режимі, без уточнення його статусу, що до статусу покупця, для проходження консультативного навчання (а.с.112). Не відповідають дійсності і вказівки [PERSON] на те, що він від імені відповідача, на підставі довіреності придбав для завода металоріжучу машину, оскільки надані ТОВ «Плазматехсервіс-Україна» копії видаткової накладної за №175 від 15.10.2015 року та довіреності за №9 (а.с.113-114) свідчать про те, що вказана машина металоріжуча з ЧПК моделі Артплазма вик. Б дійсно була придбана представником ТОВ «Чугуївський завод паливної апаратури» за довіреністю - Горбенко М.І. Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили в суді лише той факт, що бачили позивача на заводі та він здійснював там роботу на станку з лічильним програмним управлінням (плазморізник), інших фактичних даних, на підставі яких суд би встановив наявність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача, суду не повідомили. Крім того, покази вказаних осіб повністю спростовуються дослідженими судом та вище приведеними письмовими доказами. Посилання позивача на відеозаписи та фото з місця роботи, аудіо записи телефонних розмов теж не приймаються судом до уваги, оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, передбачено ч. 1 ст. 57 ЦПК України. При цьому, згідно вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України докази повинні бути належними, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, та одержані з дотриманням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими. Враховуючи те, що відповідач категорично заперечує той факт, що позивач працював в товаристві, звертає увагу суду на те, що фото, відео та записи розмов жодним чином не свідчать про наявність між сторонами по справі трудових відносин, а позивач не довів іншого, суд вказані фото та записи до уваги не приймає. З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову щодо встановлення факту трудових відносин між сторонами по справі та -3- зобов`язання належного їх оформлення. Суд надає доказового значення доводам відповідача в тому, що позивачу було тільки запропоновано за рахунок відповідача пройти відповідне навчання, після проходження якого відповідач прийняв рішення не працевлаштовувати [PERSON] Оскільки суд дійшов висновку про те, що позивач не перебував з відповідачем у фактичних трудових відносинах тому і вимоги [PERSON] про зобов'язання оформити трудові відносини та стягнути з відповідача на користь [PERSON] середньої заробітної плати, зарплати за період відрядження та моральної шкоди задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, відповідно до ст. 16 ЦК України, ст.ст. 21, 24 КЗпПУ, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212, 208, 209 , 212- 215 ЦПК України,-

Outcome: dismissed