Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

13 червня 2014 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що працює старшим слідчим слідчого відділення Варвинського РВ УМВС України в Чернігівській області. В ході виконання своїх службових обов'язків, проводив досудове розслідування по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за ч. 1 ст. 364 КК України за заявою [PERSON] За результатами досудового розслідування виніс постанову про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю складу злочину. 29 травня 2014 року відповідач [PERSON] прийшов у його службовий кабінет, де в присутності колеги [PERSON] висловив своє незадоволення з приводу прийнятого ним рішення про закриття кримінального провадження, назвав його «дебільним слідчим». Крім того, відповідач [PERSON] цього ж дня негативним чином висловлювався на його адресу його колезі слідчому [PERSON], стверджуючи, що з ним - поганим слідчим слід боротися і він знає як: «брати за голову та бити нею об стіл». Таким чином відповідач [PERSON] порушив його право честі, гідності та ділової репутації. Оскільки протягом всього часу роботи на посаді слідчого він виконував свої обов'язки у відповідності до вимог чинного законодавства та мав високий авторитет серед інших працівників РВ УМВС, висловлювання відповідача негативно вплинули на його відношення до виконуваної роботи та спричинили йому душевну травму, а також негативно вплинули на його ділову репутацію, призвівши до втрати авторитету серед колег, цим самим спричинивши моральну шкоду, яку він оцінює у 5 000 гривень. Тому позивач [PERSON], звернувшись до суду за захистом своїх прав, просить зобов'язати відповідача [PERSON] вибачитися перед ним в присутності колективу Варвинського РВ УМВС України в Чернігівській області за приниження його честі, гідності та ділової репутації, а також стягнути з нього 5 000 гривень на відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що 29 травня 2014 року, перебуваючи у службовому кабінеті позивача у Варвинському РВ УМВС, не називав його образливими словами, а зазначений у позовній заяві вислів «дебільний слідчий» є надуманий самим позивачем. Він дійсно вживав вислів «що за дебілізм» з приводу ситуації з КП «Господар», але це не відносилося особисто до слідчого [PERSON] У своїй розмові зі слідчим [PERSON], він говорив тільки про низький рівень професійності [PERSON] як слідчого, зробивши такий висновок за розглядом його звернення, і це є його оціночні судження, а тому вони не підлягають спростуванню. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], відповідача [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено і не оспорюється сторона по справі, що позивач [PERSON] працює старшим слідчим слідчого відділення Варвинського РВ УМВС України в Чернігівській області. Під час виконання своїх посадових обов'язків ним проводилося досудове розслідування по кримінальному провадженню № 12014270100000057, внесеному до ЄРДР 21.03.2014 року за ч. 1 ст. 364 КК України, за заявою [PERSON] про зловживання службовим становищем посадовими особами КП «Господар» Варвинської селищної ради. За результатами розгляду цієї заяви 28 квітня 2014 року слідчим [PERSON] було винесено постанову про закриття даного кримінального провадження у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України (а.с. 7-9). Це процесуальне рішення заявником та прокурором не оскаржувалось. 29 травня 2014 року в період часу з 12 год. 10 хв. до 12 год. 22 хв. до службового кабінету в приміщенні Варвинського РВ УМВС, де перебували старший слідчий Варвинського РВ УМВС в Чернігівській області [PERSON] та інспектор слідчого відділення [PERSON], без запрошення зайшов відповідач [PERSON] і висловив на адресу позивача [PERSON] своє незадоволення проведеним слідчим [PERSON] досудовим розслідуванням та прийнятим ним рішенням про закриття кримінального провадження, назвав його «дебільним слідчим». Після чого [PERSON] попросив [PERSON] вийти з службового кабінету. Вийшовши з приміщення Варвинського РВ УМВС, відповідач [PERSON] зустрів на вулиці слідчого Варвинського РВ УМВС [PERSON] і також висловив своє незадоволення роботою слідчого [PERSON] та зазначив, що таких слідчих треба брати за голову і бити нею об стіл. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає обставини, викладені позивачем [PERSON] в позовній заяві і підтримані в судовому засіданні доведеними, а висловлювання відповідача [PERSON] такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що дійсно в його присутності [PERSON] негативним чином висловлювався на адресу слідчого [PERSON] в його службовому кабінеті та назвав його «дебільним слідчим», після чого [PERSON] попросив відповідача залишити їх кабінет. Свідок [PERSON] також підтвердила в судовому засіданні, що відповідач [PERSON] висловлював своє незадоволення рішенням слідчого [PERSON] по його заяві та висловлювався на адресу [PERSON], що таких слідчих треба бити головою об стіл. Суд не може взяти до уваги заперечення [PERSON] та посилання на те, що немає жодних доказів на підтвердження наведених позивачем обставин, а показання свідків [PERSON] та [PERSON] слід розцінювати критично через те, що вони є колегами позивача, оскільки не вбачає будь-якої мотивації зі сторони свідків та позивача обмовити відповідача [PERSON] Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації, що закріплено у статтях 297, 299 ЦК України. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Частина 3 ст. 277 ЦК України передбачає, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Позивач [PERSON] посилається на те, що його висловлювання в присутності сторонніх людей про низький рівень професійності слідчого Гиленка, є його оціночним судженням. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Проте суд розцінює висловлювання відповідача [PERSON] на адресу позивача [PERSON] «дебільний слідчий» як таке, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а висловлювання [PERSON] своєї суб'єктивної думки про [PERSON] свідку [PERSON] вважає таким, що викладено у брутальній та принизливій формі, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. З урахуванням конкретних обставин справи, характеру та обсягу страждань позивача, яких він зазнав внаслідок поширення відносно нього недостовірної негативної інформації, ступеню зниження в результаті цього його ділової репутації, а також характеру немайнових витрат, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості як того вимагає Постанова Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд вважає за необхідне частково задовольнити позов в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди, стягнувши на користь останнього 200 гривень моральної шкоди. Що стосується позовних вимог в частині зобов'язати відповідача [PERSON] вибачитися перед позивачем в присутності колективу Варвинського РВ УМВС України в Чернігівській області, вони задоволенню не підлягають, у зв'язку з тим, що ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Проте суд вважає, що інформація, яка була поширена відповідачем [PERSON] щодо позивача [PERSON], є недостовірною, оскільки не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягає спростуванню. У відповідності з ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому судові витрати у розмірі 487,2 грн. слід покласти на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: partial