Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

14 вересня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , ТОВ «Нерухомість-КЮКО» про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.02.2007 року. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.09.2017 року у справі № 357/8574/17 шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбі, сторонами було придбано нерухоме майно, в тому числі: приміщення: 4, 11, 12, 13, 14, 15, 19 кафе-бару під літ. А-1, загальною площею 100,8 кв.м, що становить 66/100 ідеальних частин домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] (надалі - «Об`єкт 1»); нежитлове приміщення загальною площею 56,4 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] (надалі - «Об`єкт 2»); 2-й блок - торгівельне приміщення площею 382,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] (надалі - «Об`єкт 3»). Договір про розподіл майна подружжя та шлюбний договір сторони не укладали. Після розірвання шлюбу, відповідач [PERSON] виступив засновником ТОВ «Нерухомість-КЮКО», реєстрація якого була здійснена 12.01.2018 року. Без відома та згоди позивачки, відповідно до Протоколу № 3 від 17.04.2018 року, відповідач вніс до статутного капіталу ТОВ «Нерухомість-КЮКО» нерухоме майно, придбане ним у шлюбі з позивачкою - Об`єкти 1, 2, 3. Факт передачі нежитлових приміщень до статутного капіталу ТОВ «Нерухомість-КЮКО» підтверджується актами від 17.04.2018 року. У подальшому [PERSON] здійснив відчуження своїх корпоративних прав у ТОВ «Нерухомість-КЮКО» на користь своєї матері - [PERSON] . Позивачка стверджує, що оскільки вона не давала згоду своєму колишньому чоловіку на відчуження вказаного нерухомого майна, відповідно, правочин про внесення до статутного капіталу ТОВ «Нерухомість-КЮКО» такого нерухомого майна є недійсним та підлягає скасуванню. Також має бути здійснений поділ шлюбного майна, та за позивачкою визнане право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя. У зв`язку з наведеним, [PERSON] просить суд визнати недійсним правочин, що оформлений протоколом № 3 від 17.04.2018 року, актом № б/н від 17.04.2018 року, актом № 2 від 17.04.2018 року, актом № 3 від 17.04.2018 року про передачу [PERSON] до статутного капіталу ТОВ «Нерухомість-КЮКО» нерухомого майна: домоволодіння (Приміщення: 4, 11, 12, 13, 14, 15, 19 кафе-бару під літ. А-1, загальною площею 100,8 кв.м, що становить 66/100 ідеальних частин), розташованого за адресою: [ADDRESS] ; нежитлового приміщення загальною площею 56,4 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; 2-го блоку - торгівельного приміщення площею 382,6 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; визнати вищевказані об`єкти об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право приватної власності на: нежитлове приміщення загальною площею 56,4 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частку 2-го блоку - торгівельного приміщення площею 382,6 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право приватної власності на: домоволодіння (Приміщення: 4, 11, [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , 19 кафе-бару під літ. А-1, загальною площею 100,8 кв.м, що становить 66/100 ідеальних частин), розташованого за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частку 2-го блоку - торгівельного приміщення площею 382,6 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року за заявою [PERSON] було забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно: домоволодіння (приміщення: 4, 11, 12, 13, 14, 15, 19 кафе-бару під літ. А-1, загальною площею 100,8 кв.м, що становить 66/100 ідеальних частин), розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 363333318104, що належить на праві власності ТОВ «Нерухомість-КЮКО»; нежитлове приміщення загальною площею 56,4 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1232934632112, що належить на праві власності ТОВ «Нерухомість-КЮКО»; 2-й блок - торгівельне приміщення площею 382,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1032514468101, що належить на праві власності ТОВ «Нерухомість-КЮКО». 05 січня 2021 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] до суду було подано відзив на позов [PERSON] , в якому представник відповідача зазначив, що 14 вересня 2017 року рішенням суду між сторонами у справі було розірвано шлюб. У вказаному рішенні суду про розірвання шлюбу судом встановлено, що «сторони припинили подружні відносини через відсутність взаєморозуміння та різні життєві погляди, тривалий час проживають окремо, спільного господарства не ведуть, наміру зберігати шлюб не мають». Майно, що є предметом позовної заяви, а саме, Об`єкт 2, було придбане [PERSON] 25 квітня 2017 року, тобто, в період, коли сторони спільне господарство не вели, разом не проживали, спільного бюджету не мали, а саме майно придбане за власні кошти відповідача, що підтверджується його деклараціями за 2017 рік. Той факт, що сторони не вели спільного господарства у 2017 році та проживали окремо, підтверджується копією довідки про місце проживання, виданою уповноваженою особою ОСББ «Гоголя, 3», тобто, позивач проживала (та станом на сьогодні проживає) за адресою: [ADDRESS] , а відповідач з початку 2017 року проживав за адресою: [ADDRESS] . Також, представник відповідача вказує, що факт окремого проживання та окреме ведення господарства можуть підтвердити свідки, а також той факт, що у 2017 році відповідач їздив на відпочинок за кордон без позивачки. Також представник відповідача у відзиві зазначає, що після здійснення купівлі-продажу відповідачем за власні кошти Об`єкту 2, була здійснена його реконструкція та поліпшення, що підтверджується декларацією про готовність до експлуатації об`єкта КС 141180370176 від 06.02.2018 року. Разом з тим, представник відповідача не погоджується з оцінкою вартості даного об`єкту, вказуючи, що згідно договору купівлі-продажу від 25.04.2017 року, [PERSON] придбав його за 1\~945\~450 грн. 00 коп., а в подальшому, ще й здійснив реконструкцію цього приміщення. Щодо нерухомого майна - нежитлового приміщення: 2-й блок - торговельне приміщення площею 382,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , то представник відповідача також не погоджується з його оцінкою, оскільки 03 жовтня 2016 року [PERSON] придбав вказане приміщення за 1 150\~259 грн. 26 коп. Представник відповідача у відзиві стверджує, що твердження позивачки про те, що нею не було надано згоду на внесення нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «Нерухомість-КЮКО» не відповідає дійсності, адже позивач давала свою письмову згоду на внесення нерухомого майна до статутного капіталу. Щодо нерухомого майна - нежитлового приміщення кафе-бару загальною площею 100,8 кв.м., що становить 66/100 ідеальних частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , представник зазначає, що згідно звіту про незалежну оцінку, наданого позивачкою до суду, ринкова вартість об`єкта станом на 09 липня 2020 року становить 1 290\~000 грн. 00 коп. Однак, відповідно до договору купівлі-продажу 66/100 ідеальних частин домоволодіння, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 19 травня 2014 року, вказаний об`єкт нерухомості був придбаний відповідачем за 640\~000 грн. 00 коп. Об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на думку представника відповідача, має бути визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділено у рівних частинах між подружжям. У зв`язку з наведеним, представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити позивачу у визнанні недійсними правочинів про передачу [PERSON] до статутного капіталу ТОВ «Нерухомість-КЮКО» нерухомого майна: Об`єктів 1, 2, 3; відмовити [PERSON] у визнанні об`єктом спільної сумісної власності подружжя нежитлове приміщення загальною площею 56,4 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ; відмовити [PERSON] у визнанні за нею права приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 56,4 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . 24 лютого 2021 року представник позивача [PERSON] [PERSON] подала до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] , в якому зазначила, що з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, вона та її довірителька не згідні. Щодо нежитлового приміщення загальною площею 56,4 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] станом на день укладення [PERSON] 25.04.2017 року подружжя перебувало у шлюбі, вело спільне господарство, проживало разом, підтримувало шлюбні відносити, мало спільний бюджет; відповідно до пункту 1.5. Договору купівлі-продажу від 25.04.2017 року, купівля нерухомого майна відбувається за письмовою згодою дружини [PERSON] - [PERSON] . Також вказує, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.09.2017 року не встановлено час, з якого між подружжям припинено шлюбні відносини та ведення спільного господарства, тому відповідач [PERSON] в силу статті 82 ЦПК України не може посилатися на обставини, які не встановлені рішенням суду та вважати їх преюдиційними. Його подорож за кордон разом із батьками в липні 2017 року також не спростовує факт їх з позивачкою спільного проживання станом на 25.04.2017 року. Згідно довідки ОСББ «Олександрія» [PERSON] проживав разом з позивачкою та їх спільними дітьми до липня 2017 року за адресою: [ADDRESS] . Крім того, протягом 2017 року подружжя неодноразово разом із дітьми подорожувало Україною, спільно відпочивали та проводили час, на підтвердження чого представником позивачки надано копії відповідних фото. Наведені обставини та докази, на думку представника позивачки, свідчать про те, що у 2017 році та станом на 25.04.2017 позивачка та відповідач [PERSON] проживали разом, вели спільне господарство, подружнє життя, а тому Об`єкт 2 придбаний у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про призначення у справі оціночно-будівельної експертизи. Ухвалою суду від 17 вересня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача ТОВ «Нерухомість-КЮКО» в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином. Відношення до позовних вимог [PERSON] висловив у відзиві на позов. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] 19 жовтня 2021 року подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її зайнятістю у іншій справі, яка розглядається Північно-Західним апеляційним господарським судом, проте судом вказане клопотання задоволено не було, оскільки зі сторони представника відповідача [PERSON] заяви (клопотання) про відкладення розгляду справи подавались до суду 17 вересня 2021 року, 21 липня 2021 року та 16 червня 2021 року, що свідчить про зловживання ними своїми процесуальними правами та про навмисне затягування розгляду справи (з урахуванням того, що позов до суду було подано 14 вересня 2020 року). Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши наданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом об`єктивно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.02.2007 року, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.09.2017 року (набрало законної сили 26.09.2019 року) було розірвано. Під час перебування у шлюбі, відповідачем [PERSON] за згоди позивача [PERSON] було придбано нерухоме майно, в тому числі: приміщення: 4, 11, 12, 13, 14, 15, 19 кафе-бару під літ. А-1, загальною площею 100,8 кв.м, що становить 66/100 ідеальних частин домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] ; нежитлове приміщення загальною площею 56,4 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS] (Об`єкт 2); 2-й блок - торгівельне приміщення площею 382,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ Після розірвання шлюбу, відповідач [PERSON] виступив засновником ТОВ «Нерухомість-КЮКО», реєстрація якого здійснена 12.01.2018 року. Після чого, [PERSON] відповідно до Протоколу № 3 від 17.04.2018 року вніс до статутного капіталу ТОВ «Нерухомість-КЮКО» нерухоме майно, придбане ним у шлюбі з позивачкою - [ADDRESS] . Факт передачі відповідачем [PERSON] нежитлових приміщень до статутного капіталу ТОВ «Нерухомість-КЮКО» підтверджується актами від 17.04.2018 року, копії яких наявні в матеріалах справи. На даний час вказані вище об`єкти нерухомого майна зареєстровані згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (номер інформаційної довідки: 218444707, дата, час формування: 30.07.2020 року) за відповідачем ТОВ «Нерухомість-КЮКО». Щодо визнання об`єктів спільною сумісною власністю подружжя Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. 03 жовтня 2016 року між ТОВ «Продес» та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, 2-й блок - торгівельне приміщення площею 382,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк А.А., зареєстрований в реєстрі під № 8575 та містить відомості про письмову згоду [PERSON] на укладення вказаного договору. 19 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення кафе-бару загальною площею 100,8 кв.м., що становить 66/100 ідеальних частин домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Пашковським Я.А., зареєстрований в реєстрі під № 545. [PERSON] у своєму відзиві на позов не заперечує того факту, що Об`єкт 1 та Об`єкт 3 є їх з позивачкою [PERSON] спільною сумісною власністю, оскільки були придбані у період їх шлюбу. Проте, відповідач [PERSON] у відзиві зазначає, що нежитлове приміщення загальною площею 56,4 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою власністю, оскільки придбане за його особисті кошти в період, коли фактично шлюбні відносини з позивачкою [PERSON] були припиненні. З даного приводу судом встановлено наступне: сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 лютого 2007 року по 14 вересня 2017 року, в період якого між [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс Банк» 25 квітня 2017 року було укладено Договір купівлі-продажу, предметом якого відповідно до п. 1.1 була квартира номер [ADDRESS] , загальною площею 55,1 кв.м. Відповідно до п. 1.5 Договору вказано, що купівля майна за цим договором відбувається за письмовою згодою дружини Покупця - [PERSON] . Отже, нежитлове приміщення загальною площею 56,4 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.09.2017 року (набрало законної сили 26.09.2019 року) про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] було вирішено позовну вимогу [PERSON] саме про розірвання шлюбу, вимог про встановлення часу (періоду), з якого сторони проживають окремо позивачкою не заявлялись, тому і рішенням суду не могли вирішуватись. Вказівка у даному рішенні суду на те, що «…сторони … тривалий час проживають окремо» є оціночним поняття та не вказує на конкретний строк, з якого сторони фактично припинили сімейні відносини. Посилання відповідача на те, що Об`єкт 2 був придбаний за його особисті кошти, що підтверджується копіями податкових декларацій за перший квартал та перше півріччя 2017 року, не заслуговують на увагу, оскільки у вказаний період доходи отримувала і позивачка, що підтверджується копіями її податкових декларацій, тобто, спірне майно придбане за доходи обох з подружжя, отриманих під час шлюбу, а тому, у розумінні ст. 60\~СК України,\~воно є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя. Щодо твердження [PERSON] про те, що спільне ведення господарства було припинено з початку 2017 року, що підтверджується довідкою уповноваженої особи ОСББ «Гоголя, 3», виїздом його за кордон без дружини та показами свідка [PERSON] , то суд оцінює дане твердження критично, оскільки воно суперечить іншим доказам, наявним в матеріалах справи, які в сукупності свідчать про протилежне, а саме, копії довідки ОСББ «Олександрія» від 25.01.2021 року про те, що разом з [PERSON] з 2010 року по липень 2017 року проживав її чоловік [PERSON] ; фото сім`ї [PERSON] за березень, квітнень і травень 2017 року; поясненням допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] , яка будучи дружньою з сім`єю [PERSON] пояснила, що у сторін були гарні сімейні відносини та їй не відомо про те, щоб до розірвання шлюбу сторони проживали окремо. Нотаріальну заяву свідка [PERSON] суд оцінює критично, оскільки вона не була допитана в судовому засіданні, не приведена до присяги та не попереджена про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показів; також, сторона позивача та суд були позбавлені можливості задавати вказаному свідку свої запитання. У відповідності до положень ч. 2 ст. 77, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. \~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Частина 1 ст. 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, [PERSON] не доведено належними, допустимими та достатніми доказами того факту, що Об`єкт 2, який був придбаний в період шлюбу з [PERSON] , є його особистою приватною власністю, тому, з урахуванням презумпції спільності майна набутого в період шлюбу, суд приходить до висновку, що нежитлове приміщення загальною площею 56,4 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Щодо визнання правочину недійсним Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що відповідач [PERSON] вчинив правочин щодо розпорядження Об`єктами 1, 2, 3, а саме, передав їх до статутного капіталу ТОВ «Нерухомість-КЮКО», що оформлено протоколом № 3 від 17.04.2018 року, актом № б/н від 17.04.2018 року, актом № 2 від 17.04.2018 року, актом № 3 від 17.04.2018 року про передачу [PERSON] до статутного капіталу ТОВ «Нерухомість-КЮКО» нерухомого майна: домоволодіння (Приміщення: 4, 11, 12, 13, 14, 15, 19 кафе-бару під літ. А-1, загальною площею 100,8 кв.м, що становить 66/100 ідеальних частин), розташоване за адресою: [ADDRESS] ; нежитлове приміщення загальною площею 56,4 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ; 2-й блок - торгівельне приміщення площею 382,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] просить суд визнати вищевказаний правочин недійсним у зв`язку з тим, що, оскільки, вказане нерухоме майно є об`єктами спільної сумісної власності її та відповідача, то на вчинення такого правочину потрібна була її згода, яку вона не надавала, їй взагалі не було відомо про укладення такого правочину. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відповідачем [PERSON] \~не надано\~суду доказів\~існування згоди\~(нотаріально\~завіреної)\~ [PERSON] \~на вчинення\~ним правочину\~щодо передачі\~Об`єктів 1,\~2,\~3,\~що є\~предметом спільної\~сумісної власності\~позивача та\~відповідача,\~до статутного капіталу ТОВ «Нерухомість-КЮКО» (ідентифікаційний код юридичної особи 41864201). В свою чергу, [PERSON] вказує на те, що жодної згоди на розпорядження вказаними об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] не надавала. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про визнання недійсним правочину, що оформлений протоколом № 3 від 17.04.2018 року, актом № б/н від 17.04.2018 року, актом № 2 від 17.04.2018 року, актом № 3 від 17.04.2018 року про передачу [PERSON] до статутного капіталу ТОВ «Нерухомість-КЮКО» (ідентифікаційний код юридичної особи 41864201) нерухомого майна: домоволодіння (Приміщення: 4, 11, 12, 13, 14, 15, 19 кафе-бару під літ. А-1, загальною площею 100,8 кв.м, що становить 66/100 ідеальних частин), розташоване за адресою: [ADDRESS] ; нежитлового приміщення загальною площею 56,4 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ; 2-й блок - торгівельного приміщення площею 382,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . Щодо розподілу майна подружжя Відповідно до\~статті 69\~Сімейного Кодексу\~України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно частин першої, п`ятої\~статті 70 СК України,\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень частини першої\~статті 71 СК України,\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою\~статті 70 СК України\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). [PERSON] просить суд поділити Об`єкти 1, 2, 3 між нею та [PERSON] наступним чином: визнати за нею право приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 56,4 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частку 2-го блоку - торгівельного приміщення площею 382,6 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право приватної власності на домоволодіння (Приміщення: 4, 11, [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , 15, 19 кафе-бару під літ. А-1, загальною площею 100,8 кв.м, що становить 66/100 ідеальних частин), розташованого за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частку 2-го блоку - торгівельного приміщення площею 382,6 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно до звітів про оцінку від 09.07.2020 року (на час звернення [PERSON] з позовом до суду), вартість Об`єкта 1 загальною площею 100,8 кв.м. складає 1\~290 000 грн. 00 коп., вартість Об`єкта 2 загальною площею 56,4 кв.м. складає 832\~000 грн. 00 коп., вартість Об`єкта 3 загальною площею 382,6 кв.м. складає 22\~899 000 грн. 00 коп. Відповідач [PERSON] не погоджувався з оцінкою Об`єктів 1, 2, 3, наданою позивачкою, вказуючи що на момент укладення ним договорів купівлі-продажу вказаних об`єктів, їх ціна значно відрізнялась від зазначеної у звітах про оцінку від 09.07.2020 року. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18. Отже, з урахуванням того, що відповідачем [PERSON] не надано суду доказів іншої оцінки Об`єктів 1, 2, 3 на момент розгляду даної справи, аніж надана позивачкою на момент звернення до суду з позовом, тому суд, приймаючи рішення про поділ майна подружжя, керується відомостями про оцінку майна згідно звітів від 09.07.2020 року ТОВ «Нотаріус». Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя [PERSON] у тому порядку, який зазначила позивачка, оскільки, згідно звітів про оцінку від 09.07.2020 року, частка [PERSON] є меншою (Об`єкт 2, який залишається у приватній власності позивачки, є менш вартісним, аніж Об`єкт 1, який залишається у приватній власності відповідача; Об`єкт 3 ділиться порівну між сторонами), порівняно з часткою, що передається у приватну власність [PERSON] ; позивач є вільна у виборі способу захисту свого порушеного права, та у праві не заявляти вимоги про стягнення компенсації вартості майна. Судові витрати по справі становлять - 10\~930 грн. 40 коп. судовий збір, та за наслідками розгляду справи згідно вимог ст. 141 ЦПК України, стягуються з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved