Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

13 травня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування частини квартири недійсним. Обґрунтовано позов тим, що 16 лютого 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Р.О. та зареєстрований в реєстрі за № 139. Проте, даний договір дарування частини квартири був вчинений позивачем внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Після укладення вказаного договору вона залишилася зареєстрованою та продовжила проживати у спірній квартирі, сплачує за житлово-комунальні послуги, в силу свого похилого віку та за станом здоров`я вона потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, подарована частина спірної квартири є її єдиним житлом. На підставі наведеного, позивач просила визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, згоден, щоб подарована частина квартири була повернута позивачу. Третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Родіон Олександрович у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі за наявними матеріалами. Заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 січня 2020 року, позивачу належала на праві приватної власності Ѕ частина квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі дубліката про право власності від 30 листопада 2012 року, виданого виконавчим комітетом Чернігівської міської ради (а/с 16-17). 16 лютого 2013 року позивач на підставі договору дарування подарувала належну їй Ѕ частину квартири [ADDRESS] відповідачу. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Р.О. та зареєстрований в реєстрі за № 139 (а/с 46-47). Відповідач зареєстрував своє право власності на вказану Ѕ частину квартири 16 лютого 2013 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 січня 2020 року (а/с 16-17). В судовому засіданні встановлено, що позивач постійно мешкає у спірній квартирі. Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 17 лютого 2020 року № 1775 в даній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а/с 18). Звертаючись до суду з позовом про визнання вказаного вище договору дарування недійсним, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, посилається на частину першу статті 229 Цивільного кодексу України, зокрема, зазначає, що вона внаслідок стану здоров`я, помилилася, щодо обставин, які мають істотне значення. Позивач є інвалідом другої групи, перебувала на стаціонарному лікуванні з 20 червня 2012 року по 10 липня 2012 року у нейрохірургічному відділенні Чернігівської обласної лікарні, що підтверджується довідкою серії МСЕ-ЧНВ № 213949 від 11.09.2012 та виписками-епікризами із медичної картки позивача (а/с 9, 11, 12, 13, 14, 15). Також, позивач у судовому засіданні пояснила, що вона тривали час не зверталася до суду із вказаним позовом, оскільки рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 19.06.2014 була визнана обмежено дієздатною. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 квітня 2020 року (справа №750/8063/14, провадження №6/750/113/20) відповідача [PERSON] звільнено від повноважень піклувальника, які були на нього покладені згідно рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 серпня 2014 року у зв`язку з визнанням позивача обмежено дієздатною. Представник позивача суду пояснила, що саме ця обставина (ухвалення рішення про визнання позивача обмежено дієздатною) перешкоджала їй звернутися до суду з позовом про оспорювання правочину. Також, у судовому засіданні встановлено, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, іншого житла в її власності немає. Відповідно до квитанцій, наданих позивачем до позовної заяви, комунальні платежі по утриманню квартири [ADDRESS] , позивач сплачує разом зі своєю невісткою [PERSON] (а.с.27-32). Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою статті 229 Цивільного кодексу України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1ст. 229 ЦК України). За змістом вказаної норми, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно достатей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Враховуючи викладене вище, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 4 статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене вище, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволеннню. Відповідно до статті 141 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат. В зв`язку із визнанням відповідачем позову, а також звільненям позивача від сплати судового збору, суд приходить до висновку, про необхідність стягнення з відповідача на користь держави 50% судового збору в розмірі 420 грн. 40 грн., як це передбачено ч.1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи викладене,

Outcome: approved