Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

14 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яку надалі вточнив, про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 001411 від 17 листопада 2015 року, укладеного між ним та відповідачем; стягнення з відповідача суми у розмірі 38000 грн. 00 коп.; відшкодування моральної шкоди у розмірі 38000 грн. 00 коп., посилаючись на те, що відповідач ввів його в оману, позивач не мав змоги достатньо ознайомились з цим договором. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заперечень проти позову не надав. За наявності умов, передбачених частиною першою ст. 224 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 17 листопада 2015 року [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» уклали договір № 001411, відповідно до якого відповідач бере на себе зобов'язання придбати автомобіль у власність та передати предмет лізингу у користування позивачеві на строк та на умовах, передбачених договором, а позивач користується автомобілем на умовах договору. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Форма договору відповідає встановленим законом вимогам (проста письмова форма). Враховуючи принцип свободи договору та принцип свободи визначення сторонами умов, з урахуванням обмежень, встановлених цивільним законодавством, суд вважає, що посилання позивача на введення його в оману під час підписання договору є необґрунтованими. Посилання позивача щодо неправомірності встановлення у договорі адміністративного платежу не знайшли свого підтвердження, оскільки він був обізнаний щодо умов цього договору фінансового лізингу. Відповідно до договору № 001411 від 17 листопада 2015 року, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті одержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Згідно з ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж, як винагороду лізингодавцеві за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до квитанції № 0.0.448999798.1 від 17 жовтня 2015 року, позивач сплатив 38000 грн. 00 коп., зазначив призначення платежу, як адміністративний платіж, за договором фінансового лізингу № 001411 від 17 листопада 2015 року. Тобто, позивач був обізнаний з метою сплати ним коштів та з умовами цього договору. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК, України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної заяви [PERSON], оскільки порушень прав позивача не встановлено.

Outcome: dismissed