Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

12 січня 2015 року публічне акціонерне товариство (надалі ПАТ) «Державний [PERSON] України» звернулося до суду з позовом, предметом якого є: стягнення в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором №323 від 21 листопада 2007 року на загальну суму 64646 грн 32 коп.. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством (надалі ВАТ) «Державний ощадний банк України», назву якого змінено на ПАТ «Державний ощадний банк України», та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 150000 грн під 15% річних строком на 9 років на споживчі цілі. 24 листопада між банком та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 323 від 21 листопада 2007 року, якою розмір процентної ставки змінено з 15% на 17% річних. Відповідач зобов'язався сплачувати відсотки за користування кредитом, комісійну винагороду та здійснювати погашення кредиту щомісячно до 25 числа місяця наступного за звітним рівними частками в розмірі 1388 грн 89 коп. В забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачами було укладено трьохсторонній договір поруки № 323 від 21 листопада 2007 року, за яким поручителем виступив [PERSON] Останній зобовязався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязання за кредитним договором. При отриманні кредиту поручитель був ознайомлений з умовами кредитного договору та графіком погашення кредиту, а також з усіма наступними змінами і доповненнями до договору. 24 листопада між банком та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 323 від 21 листопада 2007 року, якою розмір процентної ставки змінено з 15% на 17% річних. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2013 року з відповідачів стягнуто солідарно на користь банку заборгованість у розмірі 165643 грн 90 коп. Оскільки кредитний договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором станом на 24 грудня 2014 року у розмірі 64646 грн 32 коп., з яких: 23757 грн 28 коп. заборгованість зі сплати відсотків; 598 грн 32 коп. плата за супроводження кредиту; 40290 грн 72 коп. пеня, нарахована на прострочену заборгованість. Представник позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Дала пояснення, що на підставі рішення суду про стягнення з відповідачів боргу в сумі 165\~643 грн 90 коп. банком було отримано виконавчі листи. Відділом державної виконавчої служби здійснюється утримання частини пенсії відповідача [PERSON] Разом із тим, враховуючи, що договір чинний і відповідач заборгованість за кредитом не погасив, тобто фактично продовжує користувався кредитними коштами, банк нарахував відсотки та пеню. Представник банку пояснила, що прострочені відсотки за користування кредитом у розмірі 23757 грн 28 коп. та комісійну винагороду нараховано за період з 01 лютого 2009 року по 07 січня 2010 року. Сума пені, про стягнення якої просить позивач, складається із пені по основному боргу, яку нараховано на суму заборгованості 21\~657 грн 64 коп. за період з 11 квітня 2011 року по 24 грудня 2014 року і яка становить 25\~497 грн 71 коп., та пені по процентам, нарахованої на суму 26\~120 грн 33 коп. за період 11 квітня 2011 року по 24 грудня 2014 року, і яка становить 14\~793 грн. При цьому представник зазначила, що сама сума основного боргу була стягнута за рішенням суду, а сума відсотків, на яку нарахована пеня, складається із 23\~757 грн 28 коп., що утворилася за період з 01 лютого 2009 року по 07 січня 2010 року, та 2\~363 грн 05 коп., що утворилася за період до 01 лютого 2009 року, проте помилково не була включена банком до позовної заяви та, відповідно, не стягнута рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 березня 2010 року. Відповідач [PERSON] позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з тих підстав, що самим фактом звернення у 2010 році до суду з вимогою про стягнення суми заборгованості за кредитним договором банк цей договір розірвав, а тому підстав для нарахування відсотків та пені немає. Крім того, відповідачу відомо, що рішенням правління банку нарахування відсотків за вказаним вище кредитним договором було зупинено. Відповідач також просив суд застосувати строки позовної давності до заявлених банком вимог та повністю відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 49, 78, 82). Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21 листопада 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», з одного боку, та фізичною особою [PERSON], з другого боку, був укладений кредитний договір №323 (надалі Кредитний Договір) (а.с. 4-7). За умовами Кредитного Договору, позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 150000 грн. на 9 років, зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 20 листопада 2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Крім того, відповідно до п. 1.13 Кредитного Договору, позичальник сплачує банку комісійні за обслуговування кредиту в розмірі 0,05% від залишку суми кредиту, але не менше 5грн. 00 коп. щомісячно до кінця дії договору. Згідно з п. 5.2 Кредитного Договору, при порушенні позичальником взятих на себе зобовязань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів, останній зобовязався сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,04% від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення. В забезпечення виконання позичальником зобовязань за Кредитним Договором, 21 листопада 2007 року між [PERSON], ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір поруки №323 (а.с. 11-12). Згідно з вказаним Договором, [PERSON] є поручителем за Кредитним Договором №323 від 21 листопада 2007 року і зобовязується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязання за Кредитним Договором. 24 листопада 2008 року між банком та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного Договору, якою було змінено розмір процентної ставки з 15% на 17% річних (а.с. 10). 24 листопада 2008 року між банком та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №1 до договору поруки №323 від 21 листопада 2007 року, якою розмір відсотків за користування кредитом змінено на 17 % річних (а.с. 13). Сторони не заперечують, що в забезпечення виконання зобовязань за Кредитним Договором, між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передала в заставу нежитлову будівлю, а саме бар «Корсар», розташований за адресою: м. Очаків, вул. Хетагурова, 44/4. В підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію договору іпотеки від 21 листопада 2007 року. 04 березня 2010 року Очаківський міськрайонний суд миколаївської області ухвалив рішення, яким задовольнив позов ВАТ «Державний ощадний банк України», стягнув з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитом в сумі 165\~643 грн 90 коп.. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 березня 2010 року змінено, позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково, стягнуто з [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку 165\~643 грн 90 коп., з яких 149\~584 грн 42 коп. сума неповернутого кредиту, 12\~132 грн 99 коп. - відсотки за користування кредитом, 972 грн 96 коп. комісія, 825 грн 15 коп. пеня. На вказане рішення ПАТ «Державний ощадний банк України» подано касаційну скаргу, яку ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відхилено, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2013 року залишено без змін (а.с. 88). Судовими рішеннями Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 березня 2010 року та апеляційного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2013 року встановлено, що сума заборгованості в розмірі 165\~643 грн 90 коп. виникла станом на 01 лютого 2009 року (а. с. 14-16). Вказане свідчить про те, що заборгованість за Кредитним Договором станом на 01 лютого 2009 року вже стягнута рішенням суду. Як вбачається з матеріалів справи, предмет іпотеки був реалізований з прилюдних торгів за ціною 97\~592 грн 88 коп., з яких 75\~458 грн 80 спрямовано на погашення заборгованості по кредиту (а.с. 86, 87). Крім того, заборгованість стягується в межах виконавчого провадження з пенсії [PERSON]В.(а.с. 60-62). Разом із тим на залишок заборгованості - 21\~657 грн 64 коп., банком за період з 11 квітня 2011 року по 24 грудня 2014 року нараховувалась пеня. Вирішуючи позов в частині вимог про стягнення пені у розмірі 25\~497 грн 71 коп., суд виходить з такого. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобовязання, якщо інше не встановлено договором, не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі порушення зобовязання наступають наслідки, визначені ст. 611 ЦК України та умовами договору. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), згідно з п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, встановлюється тривалістю в один рік. Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до п. 7.8 Кредитного Договору, сторони домовилися про збільшення строків позовної давності до трьох років для всіх грошових зобовязань, в тому числі пені. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Застосування судом строків позовної давності обумовлено, крім іншого, дотриманням принципу правової (юридичної) визначеності як елементу верховенства права. Так, закріплення в законі часових обмежень щодо звернення до суду, забезпечує передбачуваність правових норм та визначеність правовідносин, що виникли між сторонами. Про те, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права, йдеться також в п. 74 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України», яке набуло статусу остаточного 10 травня 2011 року. Застосовуючи строк позовної давності до вимог, які виникли на підставі договору, строк дії якого не закінчився, суд погоджується та, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує висновок Верховного Суду України у справі №6-116цс13 від 06 листопада 2013 року щодо застосування норми ст. 261 ЦК України до кредитних правовідносин, а саме: початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Враховуючи викладене, а також той факт, що відповідач [PERSON] просив про застосування строку позовної давності, суд застосовує строк позовної давності, та задовольняє вимоги банку про стягнення заборгованості по пені, нарахованої в межах цього строку. Судом встановлено, що банк звернувся до суду з цим позовом 26 грудня 2014 року (а.с. 34), а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення пені, нарахованої за період з 27 грудня 2011 року. Як вбачається з розрахунку пені на прострочену заборгованість (основний борг), за період з 27 грудня 2011 року по 26 листопада 2014 року за Кредитним договором нараховано пеню в розмірі 19\~163 грн 70 коп. (а.с. 18), а відтак позовні вимоги про стягнення пені, нарахованої на суму основного боргу, підлягають задоволенню в частині стягнення зазначеної суми. Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідачів суми відсотків та комісії, суд виходить з того, що зазначена заборгованість нарахована поза межами строку позовної давності. Як вбачається зі змісту позовної заяви та не заперечується представником позивача, прострочені відсотки за користування кредитом у розмірі 23\~757 грн 28 коп. та сума комісії у розмірі 598 грн 32 коп. нараховані за період з 01 лютого 2009 року по 07 січня 2010 року, тоді як строк позовної давності сплив 08 січня 2013 року. Оскільки позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про стягнення суми відсотків та комісії, позов в цій частині не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів суми пені, нарахованої на проценти суд виходить з такого. Судом встановлено, що сума відсотків, на яку нараховано пеню, складається з 23\~757 грн 28 коп. та 2\~363 грн 05 коп., що нараховані поза межами строку позовної давності. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Вказане свідчить про те, що вимоги банку про стягнення пені у розмірі 14\~793 грн не підлягають задоволенню. Щодо твердження відповідача про те, що кредитний договір є розірваний у звязку із самим фактом звернення з позовом до суду, слід виходити з такого. Як вбачається зі змісту Кредитного договору, сторонами не передбачено можливість розірвання договору в односторонньому порядку. Згідно з п.п. 8.2 п. 8 Кредитного Договору, у випадках, не передбачених цим Договором, сторони керуються чинним законодавством України. За змістом ст. 651 ЦК України, розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний за рішенням суду. Відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, є зобовязальними і одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, договір не є розірваним в силу закону. За відсутності рішення суду, яким договір розірваний, такий договір є чинним. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 646 гривень 46 коп., що підтверджується платіжним дорученням №48819314 від 26 грудня 2014 року, доданим до матеріалів справи (а.с.1). Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позовні вимоги банку підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідачів 19\~163 грн 70 коп., судовий збір підлягає стягненню відповідно до частини задоволених позовних вимог, але не менше, ніж 243 грн 60 коп., як це передбачено ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року. За таких обставин, враховуючи принцип обов'язковості виконання зобов'язання, принцип недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання, суд задовольняє позов, стягує з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

Outcome: partial