Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

14 січня 2021 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . У цій квартирі зареєстрований відповідач, однак він більше одного року там не проживає без поважних причин. Зазначає, що відповідач не сплачує комунальні послуги та не несе витрат по утримання житла. Особисті речі відповідача у квартирі не зберігаються. За таких обставин позивач вважає, про збереження реєстрації місця проживання відповідача в зазначеній квартирі порушує її права власника, в тому числі, право вільного розпорядження та користування майном. Наведене зумовлює необхідність звернення до суду та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі вищенаведеного позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 05 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, представник позивача адвокат Гринчук І.С. подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Дата державної реєстрації права власності - 20 березня 2017 року. Наведене підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10). З копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в квартирі [ADDRESS] встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою з 18 березня 2006 року (а.с.7-9). За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , дата реєстрації - 18 березня 2006 року (а.с.16). Факт не проживання [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується повідомленням Луцького ВП ГУНП у Волинській області про розгляд звернення позивача №675/58/04-21 від 06 січня 2021 року (а.с.11). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований в квартирі позивача, однак за власним бажанням, добровільно залишив помешкання у 2017 році, тобто визначив собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, не бере участі в його утриманні та оплаті комунальних послуг. Наведене свідчить, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі без поважних причин більше одного року. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягають до задоволення, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в розмірі 908 грн.

Outcome: approved