Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

15.01.2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказує, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 4-215 від 08 лютого 2011 року, яке видано державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Потаповим М.Ю., [PERSON], отримав у спадщину 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Право власності позивача на 1\\2 вищевказаної квартири зареєстровано 18 лютого 2011 року, згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 18.02.2011 року. Власником іншої 1\\2 частини квартири є [PERSON]. На даний момент в квартирі [ADDRESS], зареєстрована та проживає [PERSON] разом зі своїм сином, [PERSON], [INFO]. Починаючи з моменту набуття права власності на частину квартири позивач намагався вселитися у квартиру, однак відповідач чинить перешкоди у реалізації його права на проживання. Перешкоди у реалізації прав позивача виявляються, зокрема в тому, що позивачу, при спробі потрапляння в середину квартири, двері відповідачка не відчиняє, а неодноразові прохання надати дублікат ключів ігноруються. Намагаючись в позасудовому порядку врегулювати спір, позивач звернувся до відповідачки з вимогою про усунення перешкод в користуванні власністю та встановлення порядку користування квартирою, однак зазначена вимога відповідачкою була проігнорована, доступ до квартири позивач не отримав. Зазначає, що спірна квартира складається з двох кімнат, житловою площею 12,3 кв.м. та 17,6 кв.м., кухні площею 8,3 кв.м., ванної кімнати - 2,7 кв.м., вбиральні - 1,3 кв.м., коридору 13,9 кв.м. та лоджії - 2,0 кв.м. Загальна площа квартири - 58,1 кв.м., житлова площа - 29,9 кв.м. Оскільки житлова площа квартири складає 29,9 кв.м., то відповідно частка власності позивача складає 14,95 кв.м. житлової площі. Посилаючись на ст.319, 321,358, 383,386, 391, 1268, 1220 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК УРСР просить суд зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод позивачу в здійсненні ним права користування та розпорядження своєю власністю шляхом надання дублікату ключів від кв.[ADDRESS]. Вселити [PERSON] у кв.[ADDRESS]. Встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] виділивши в користування [PERSON] кімнату жилою площею 12,3 кв.м., [PERSON] - кімнату площею 17,6 кв.м. Коридор , кухню, ванну , туалет залишити в загальному користуванні. Також просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримував, з обставин викладених в позові та просив суд позов задовольнити. В судовому засіданні 12.12.2016 року відповідач [PERSON] та 22 лютого 2017 року її представник проти задоволення позову заперечували та просили відмовити, з посиланням на те, що спільне проживання є неможливе. Представник третьої особи : представник служби у справах дітей Оболонської РДА в м.Києві заперечував лише проти задоволення вимоги про визначення порядку користування квартирою з посиланням на те, що в квартирі зареєстрована та проживає неповнолітня дитина і в разі задоволення даної вимоги будуть порушені права дитини, яка не зможе користуватися всією квартирою. Вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 4-215 від 08 лютого 2011 року, яке видано державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Потаповим М.Ю., [PERSON], отримав у спадщину 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Право власності позивача на 1\\2 вищевказаної квартири зареєстровано 18 лютого 2011 року, згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 18.02.2011 року. Власником іншої 1\\2 частини квартири є [PERSON], що не оспорювалося сторонами. Відповідно до довідки форми № 3 на даний час в квартирі [ADDRESS], зареєстрована та проживає [PERSON] разом зі своїм сином, [PERSON], [INFO]. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, Об'єктом права власності особи може бути , зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 155 ЖК України власник квартири та її частки не може бути позбавлений права користування жилим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством. Враховуючи те, що відповідач не надає власнику доступ до належної йому частини квартири суд приходить до висновку, що вимога про вселення підлягає задоволенню і позивач підлягає вселенню в спірну квартиру, оскільки є її співвласником та не може бути позбавлений права користування і розпорядження належним майном. В частині позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом надання дублікату ключів суд вважає необхідно відмовити, оскільки при виконанні судового рішення про вселення і буде вирішено питання про надання ключів від спірного житла. Ч.1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ч.2 ст.358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згоди про порядок володіння та користування спірною квартирою між її співвласниками не досягнуто. Нормою ч.3 ст.358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Спірна квартира складається з двох кімнат, житловою площею 12,3 кв.м. та 17,6 кв.м., кухні площею 8,3 кв.м., ванної кімнати - 2,7 кв.м., вбиральні - 1,3 кв.м., коридору 13,9 кв.м. та лоджії - 2,0 кв.м. Загальна площа квартири - 58,1 кв.м., житлова площа - 29,9 кв.м. Житлова площа квартири складає 29,9 кв.м., то відповідно частка позивача складає 14,95 кв.м. житлової площі. Кімнати , які просить виділити позивач йому та відповідачу в користування, не відповідають їхнім ідеальним часткам у спільній частковій власності. Проте, враховуючи те, що квартира складається з двох кімнат суд вважає, що підлягає задоволенню і вимога про встановлення порядку користування квартирою. Житлові права відповідача при цьому не порушуються, оскільки в його користуванні залишається кімната, яка перевищує його частку на 2,65 кв.м. Для позивача це є не суттєвим. Також суд вважає, що в даному випадку не порушуються і права неповнолітньої дитини, оскільки дитина повинна користуватися частиною квартири, що належить його матері. Крім того, суд зазначає, що встановлення порядку користування квартирою не змінює частки співвласників у праві власності на квартиру. На підставі викладеного та

Outcome: partial