Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

14.06.2017 року позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON], третя особа орган опіки і піклування Воловецької районної державної адміністрації про надання дозволу без згоди та супроводу батька [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітнього [PERSON]. Позов мотивований тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, за період шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 30.09.2004 року), який проживає з позивачкою. З часу розірвання шлюбу відповідач перестав піклуватися про сина, виконання батьківський обов'язок відповідач з власної ініціативи не виконує свій батьківський обов'язок, не спілкується з дитиною та не приймає участі у його житті. Піклуючись про духовний та фізичний розвиток сина, а саме про його здоров'я, так як він є дитиною-інвалідом, позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон, однак відповідач відмовляється надати свою згодуна тимчасовий виїзд сина за кордон. 31.07.2018 року позивач [PERSON] надала суду заяву про уточнення позовних вимог в якій просить суд визнати відмову відповідача безпідставною, надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], за кордон для оздоровлення на строк до 01 лютого 2019 року без згоди батька [PERSON] Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву, згідно якої вона просила справу розглянути без її участі позовні вимоги підтримує з підстав викладених позові та просить задовольнити їх в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до ст. 76 ЦПК України, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не з'явився, надала суду заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, 21.04.2007 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 25.04.2007 року. Від шлюбу у сторін народилася спільна дитина, син [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження, видане відділом РАЦСу Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області, серії [NUMBER] від 30.09.2004 року. Неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] і перебуває на її утриманні та вихованні.При цьому неповнолітній син часто хворіє, оскільки є дитиною-інвалідом (форма ІПР інваліда, що видається МСЕК і ЛКК) та потребує постійного стороннього догляду, згідно медичних висновків він також потребує санаторно-курортного лікування в санаторіях з морським кліматом. З пояснень позивачки, вона має можливість вивезти сина [PERSON] на відпочинок й оздоровлення за кордон, зокрема до країн: Угорщина, Словацька республіка, Республіка Хорватія, Німечинна, Італія, Польща, зметою його оздоровлення. Відповідач [PERSON] дозвіл на виїзд спільного сина за кордон в добровільному порядку не надає, чим фактично позбавляє неповнолітнього [PERSON] можливості на всебічний розвиток та оздоровлення. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. У відповідності до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст. 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України, і в'їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4). З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Вирішуючи надані докази, судом враховано мету поїздки, а саме відпочинок та оздоровлення дитини. Крім того, встановлено, виїзд за кордон дитини матиме тимчасовий характер, що не порушує прав батька дітей на спілкування з ними та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дітей. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виїзд неповнолітньомуДубовичу Я.Ю. за кордон без згоди батька. На підставі викладеного,

Outcome: approved