Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

14 листопада 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа комітет самоорганізації населення мікрорайону «Совколонія», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням мотивуючи свої вимоги порушенням протиправними діями відповідача її конституційного права власника. У судовому засіданні [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послалася на факти і обставини, викладені у позовній заяві, та зазначила, що їй на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 09 серпня 2006 року приватним нотаріусом [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. 04 серпня 2008 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, після чого зареєструвала в цій квартирі себе та свого чоловіка. 24 січня 2012 року шлюб за рішенням суду був розірваний, відповідач фактично деякий час проживав за іншою адресою, зніматися з реєстраційного обліку за проханням позивачки відмовлявся, а згодом поїхав та місцезнаходження його на теперішній час позивачці невідоме. Вважає, що знаходження на реєстраційному обліку відповідача порушує її право власності на квартиру, він фактично не проживає в зазначеній квартирі більше двох років, крім того з моменту розірвання шлюбу відповідач не є членом її сім'ї та домовленості щодо його відсутності впродовж такого довгого часу між ними не було. Посилаючись на викладене та посилаючись на ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 405 Цивільного кодексу України позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Відповідач, який повідомлений в установленому законом порядку про час і місце судового розгляду, якого не виявлено в місці реєстрації і проживання, шляхом вручення судової повістки виконавчому органу місцевого самоврядування, повторно за викликом суду не з'явився, не використавши наданого законом права на участь у судовому засіданні, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до правил частини 4 статті 76 ЦПК України та частини 1 статті 224 ЦПК вважає необхідним провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом, з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи - комітету самоорганізації населення «Совколонія» Бєляєва Т.І. проти задоволення позову не заперечувала, підтвердила те, що відповідач зареєстрований в квартирі, що належить на праві власності позивачці, однак більше ніж два роки фактично не проживає за місцем реєстрації. Вислухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та перевіривши надані докази в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), суд встановив наступне. 09 серпня 2006 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим №3026, відповідно до якого [PERSON] набула право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Право власності за вказаним договором купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі правочинів згідно витягу з державного реєстру правочинів №2741328 від 09 серпня 2006 року, виданого приватним нотаріусом [PERSON] та в реєстрі права власності на нерухоме майно згідно витягу КП «Бюро технічної інвентаризації м.Макіївки» №11558849 від 16 серпня 2006 року. Відповідно до положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2008 року, який розірвано рішенням Кіровського районного суду м.Макіївки від 24 січня 2012 року. За даними керуючої компанії ТОВ «Ремжитлобуд» від 10 жовтня 2013 року в квартирі [ADDRESS], зареєстрований [PERSON] Згідно акту комітету самоорганізації населення мікрорайону «Совколонія» від 09 вересня 2013 року [PERSON] значиться зареєстрованим за вказаною адресою, фактично з лютого 2011 року в зазначеній квартирі не проживає. Згідно статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житлом або законом. Відповідно до інформації наданої Донецьким обласним управлінням інформаційних технологій при ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] засудженим і таким, що відбуває покарання не значиться, у розшуку не перебуває. Нормою статті 6 Закону від 11 грудня 2003 року №1382-1V «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон) визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Особи, які перебувають більше одного місяця за межами адміністративно-територіальної одиниці, в якій зареєстроване їх місце проживання, і які мають невиконані майнові зобов'язання, накладені в адміністративному порядку чи за рішенням суду, або призиваються на дійсну військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов'язані зареєструвати місце перебування. При зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження органу реєстрації, особа, яка зареєструвала місце проживання, або її законний представник повинні письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Реєстрація місця перебування відповідно до положень статті 8 цього Закону здійснюється за заявою особи, яка зобов'язана подати її протягом семи днів після прибуття в місце перебування. За таких обставин суд дійшов висновку, що поведінка та дії [PERSON], який на протязі тривалого часу не користується житловим приміщенням, однак у встановленому порядку не знявся з реєстрації (виписався) з місця проживання та не зареєструвався за місцем фактичного перебування, є неправомірними і не відповідають положенням зазначеного нормативно-правового акту та порушують права власника нерухомого майна - [PERSON], оскільки об'єктивно перешкоджають здійсненню нею прав з користування й розпорядження житловим приміщенням. Держава відповідно до вимог статті 386 ЦК України «Засади захисту права власності» забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Приписами статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У статтях 15 і 16 ЦК України, враховуючи і спираючись на положення статті 19 Конституції України, закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: 3) припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови від 1 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що суди при розгляді конкретних прав мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно - правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Проаналізувавши встановлені судом фактичні обставини по справі, оцінивши надані сторонами відповідно до правил ст.60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд, виходячи із встановлених в статтях 8 і 41 Конституції України принципів верховенства права і непорушності права приватної власності, відповідно до правил пріоритетності нормативно-правових актів та їх дії у часі, дійшов висновку, що неправомірними діями [PERSON] здійснюються перешкоди [PERSON] у вільному користуванні та розпорядженні житловим приміщенням, тому вимоги позивачки визнаються обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивачка не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розгляду цивільної справи. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved