Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

14 березня 2019 року позивач звернулась до суду з\~позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 20 жовтня 2006 року вона\~зареєструвала шлюб з відповідачем. З січня 2019 року вони не проживають разом, спільне господарство не ведеться. Позивач вважає, що розірвання шлюбу є єдиним заходом для припинення відносин, які залишились існувати лише формально. Зазначені обставини стали приводом для звернення до суду з зазначеним позовом. В підготовче судове засідання позивач не з'явилась, про час і місце судового розгляду повідомлена\~належним чином, просила суд розглянути справу за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в підготовче судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, надав до суду заяву з клопотанням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Також просив суд звільнити його від сплати судового збору, оскільки являється особою з 2 групою інвалідності. Згідно ч. 3\~ст. 200 ЦПК України\~за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що в справі є всі дані про права і взаємовідносини сторін, а тому для ухвалення рішення немає необхідності вислуховувати особисті пояснення сторін, які не зявились до суду. Судом встановлено, що 20 жовтня 2006 року сторони зареєстрували шлюб в Самарському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис за №483 (а.с.6). Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст. 51 Конституції України. Відповідно до частини третьої\~статті 105\~Сімейного кодексу\~України,шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього кодексу. Згідно частини другої\~статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечили б інтересам\~одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати і бере до уваги той факт, що сторони фактично припинили подружні стосунки. Задовольняючи позов, суд враховує, що фактично шлюбні відносини припинені з січня 2019 року, спільне господарство не ведеться, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, сторони створити міцної сім'ї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя неможливе, а збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Щодо клопотання відповідача про звільнення його від сплати судового збору суд зазначає наступне. Пунктом 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі, особи з інвалідністю I та II груп. Як вбачається з копії довідки наданої відповідачем [PERSON], він являється особою з 2 групою інвалідності з 01 листопада 2014 року за загальним захворюванням. Враховуючи викладені вище обставини суд приходить до висновку про задоволення клопотання відповідача, а тому вважає необхідним звільнити [PERSON] від сплати судового збору.

Outcome: approved