Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

13 березня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також моральної шкоди, посилаючись на те, що 08 грудня 2015року її було звільнено з посади завідувача сектору правової роботи Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів При звільненні позивачу не було виплачено заробітну плату за останній день роботи 08 грудня 2015 року, про що вона дізналася 04 лютого2016 року з довідки форми ОК-7 виданої Управлінням пенсійного фонду. 24 березня 2016 року [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про виплату заробітної плати за 08 грудня 2015 року, однак отримала відповідь, з якої вбачалося алл у зв`язку із відсутністю позивача на роботі 08 грудня 2015 року керівництвом було прийнято рішення щодо не проведення оплати за останній робочий день. Управлінням Держпраці у Хмельницькій області за заявою [PERSON] було проведено перевірку дотримання відповідачем вимог трудового законодавства, за результатами якої було винесено припис та винесено постанову про накладення штрафу. Винесені припис та постанову Хмельницьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів було оскаржено до Хмельницького окружного адміністративного суду, яким 27 лютого 2017 року у задоволенні позову було відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2017 року постанову суду від 27лютого 2017 року було скасованою Постановою Верховного Суду від 23 січня 2020 року постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2017 року було скасовано, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду залишено без змін. Зазначеною постановою ВС було встановлено, що наказ директора Хмельницького ОВ ФСЗІ від 09 грудня 2015 року №33-к «Про оплату праці» згідно якого було прийнято рішення про не оплату праці [PERSON] за 08 грудня 2015 року є незаконним. До часу звернення позивача до суду виплата одноденної заробітної плати за 08 грудня 2015 року не було проведена, з огляду на що відповідно до ст.ст.116,117 КЗпП України відповідач повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки. Крім цього позивач зазначила, що невиплатою заробітної плати їй були завдані моральні страждання, розмір яких вона визначила у сумі 20 000 грн. З огляду на викладене, позивач просить її вимоги задовольнити в повному обсязі. 20 травня 2020 року до суду представником відповідача було надано відзив, у якому Хмельницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів заперечило проти позову, вважає, що підстави для стягнення одноденного заробітку а 07 рудня 2015 року відсутні, оскільки в той день позивач була відсутня на роботі, що зафіксовано відповідним актом, у зв`язку із чим останній день їй не був оплачений. Розмір середнього заробітку, який просить стягнути [PERSON] є неспівмірним із розміром середнього денного заробітку, не узгоджується із засадами справедливості, розумності, к основоположними засадами цивільного законодавства. Відповідачем також заперечується факт заподіяння моральних страждань відповідачу. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представники відповідача позовні вимоги визнали частково, зокрема щодо сплати одноденної заробітної плати в сумі 149 грн 89 коп., в задоволенні решти вимог просили відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні у справі докази вважає, що позов слід задовольнити частково з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] з 29 січня 2014 року по 08 грудня 2015 року працювала на посаді завідувача сектору правової роботи Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів. 08 грудня 2015 року [PERSON] було звільнено відповідно до п.1ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штатів на підставі наказу №32-к від 08 грудня 2015 року. 24 березня 2016 року [PERSON] звернулася до Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів із заявою про проведення повного розрахунку при звільненні,виплати заборгованості по заробітній платі 15 квітня 2016 року Хмельницьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів була надана відповідь на звернення [PERSON] , з якої вбачається, що 08 грудня 2015 року актом комісії було зафіксовано факт відсутності позивача на роботі протягом робочого часу у зв`язку із чим 09 грудня 2015 року було видано наказ про те, що нарахування заробітної плати за день відсутності на роботі не проводити. За заявою [PERSON] управлінням Держпраці у Хмельницькій області було проведено перевірку на предмет дотримання трудового законодавства Хмельницьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, за результатами якої було винесено припис №22-01/2328-1004 від 21 грудня 2016 року, та постанови 22/10, №22/11, якими констатовано порушення ст.43 КЗпП (не подання письмового подання про розірвання трудового договору з [PERSON] до Первинної профспілкової організації, ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» роботодавцем не забезпечено достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат часу на оплату праці, ч.1 ст.116, ч.1ст.117 КЗпП України не виплачено [PERSON] заробітну плату за 08 грудня 2015 року. Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року в задоволенні позову Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про визнання протиправними та скасування припису та постанов про накладення штрафу було відмовлено. Цією ж постановою було встановлено винесені постанови та припис є правомірними. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року було скасовано, а оскаржувані припис та постанови визнано протиправними та скасовано. Постановою Верховного суду від 23 січня 2020 року касаційні скарги Управління Державної служби України з питань праці Хмельницької області та [PERSON] було задоволено, а постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2017року скасовано, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року залишено без змін. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Ч.4 цієї статті визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судовими рішеннями було встановлено, що наказ про не проведення нарахування [PERSON] виданий із порушенням ст.ст.116,117 КЗпП України, а також констатовано той факт, що згідно бухгалтерської документації [PERSON] не перебувала на лікарняному чи у відпустці, тобто працювала у день звільнення, тому Хмельницьке ОВ ФСЗІ повинно було здійснити виплату усіх сум у день звільнення. В судовому засіданні представниками відповідача було визнано факт несплати заробітної плати за 08 грудня 2015 року у зв`язку із наявністю спору, та визнано відповідну вимогу в повному обсязі щодо сплати одноденної заробітної плати в сумі 149 грн 89 коп. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В силу ст.221 КЗпП України трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору. Відповідно до ст.237-1 цього Кодексу відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Як вбачається із наявних у справі доказів, зокрема індивідуальних відомостей про застраховану особу в грудні [PERSON] отримала 4343 грн 92коп., в листі Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів війни від10 березня 2016 року зазначено, що в грудні 2015 року [PERSON] було нараховвно заробітну плату в сумі 7 465 грн 46 коп., а саме: компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога при звільненні 3 701 грн 25 коп., допомога з тимчасової непрацездатності 3 764 грн 21 коп. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 149 грн 89 коп., з чим погодилися усі сторони, її розрахунок долучено до матеріалів справи. Спірна невиплачена сума при звільненні позивача становить 2% від виплаченої суми при звільненні (149 грн 89 коп. х 100%/7465 грн 46 коп.), таким чином суд приходить до висновку що відповідна частка є незначною порівняно із сумою яка належала до виплати відповідачем. З огляду на цю обставину, ураховуючи встановлені статтею третьою ЦК України загальні засади справедливості та розумності цивільного законодавства, суд вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен бути визначений пропорційно до невиплаченої суми. Середній заробіток за час затримки розрахунку становить 167 427 грн 13 коп. = 149 грн 89 коп. х 1117 робочих днів затримки розрахунку при звільненні. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Згідно пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. З огляду на наведені мотиви, суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов можливо зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Позивач до суду звернулася 13 березня 2020 року більше як через чотири роки після звільнення та моменту коли довідалася про невиплату їй заробітної плати за 08 грудня 2015 року, відповідач не погоджуючись із встановленим порушеннями трудового законодавства в судовому порядку намагався скасувати винесені управлінням Держпраці в Хмельницькій області припис та постанови про накладення штрафів, правомірність яких була встановлена тільки 23 січня 2020 року. Судом враховується розмір невиплаченої заробітної плати, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, при цьому суд звертає увагу на те, що сума невиплаченої заробітної плати в 1 117 разів менше ніж визначена сума середнього заробітку за час затримки при звільненні, з огляду на що суд приходить до висновку, що середній заробіток з час затримки розрахунку який підлягає стягненню з відповідача слід зменшити до 2 000 грн, що цілком має покрити ймовірні майнові витрати позивача. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Суд зазначає, що обсяг відповідальності відповідача відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо невиплати заробітної плати, інший розмір 167 427 грн 13 коп. є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Згідно п.9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Оцінюючи глибину, тривалість душевних страждань, кількість часу та зусиль витрачених для вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права, систематичність порушення прав позивача, тяжкість вимушеність змін життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, враховуючи вимоги розумності, справедливості, виваженості суд приходить до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди, яку слід визначити у розмірі 1 000 грн. Судові витрати по справі становлять 1 799 грн 33 коп., що становить 1 відсоток від ціни позову, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково на суму 3 149 89 коп., що становить 1,75 % від ціни позову 179 932 грн 60 коп., відповідно до ст.141 ЦПК України на користь держави слід стягнути з відповідача судові витрати в сумі 31 грн 49 коп. = 1 799 грн 33 коп. х 1,75%/100%.

Outcome: partial