Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

12 серпня 2021 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовна заява мотивована тим, що 04 серпня 2011 року позивач уклав шлюб з відповідачем [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1122. Від шлюбу у сторін народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . З червня 2019 року між сторонами були припинені шлюбні стосунки, вони не вели спільне господарство. Позивач зазначив, що спільне життя між сторонами не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейне життя та ведення спільного господарства. Позивач зазначив, що подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим. У зв`язку з викладеним, позивач просить розірвати шлюб з [PERSON] , який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1122. Ухвалою суду від 13 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 30 серпня 2021 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив. Обґрунтовуючи відзив зазначив, що твердження позивача що основними підставами для розірвання шлюбу є відсутність з його боку бажання приймати участь у вихованні дітей та не бажання надавати будь-яку матеріальну допомогу, не відповідають дійсності та дискредитують його як батька. Стосовно доводів позивача щодо припинення ведення спільного господарства саме з червня 2019 року, відповідача зазначає, що фактично ведення спільного господарства припинилось 17.05.2021 року. Основною підставою виникнення моральних страждань у позивача стало скрутне матеріальне становище [PERSON] , в якому він опинився у зв`язку з поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, що в подальшому призвело до скорочення штатної чисельності працівників основного його місця роботи та в подальшому його втрати. До виникнення матеріальних проблем він активно приймав участь як батько у вихованні та розвитку своїх малолітніх дітей, як і матеріально забезпечував родину усім необхідним. Стосовно тверджень позивача про здійснення спільної домовленості між ними щодо проживання дітей, відповідач зазначає, що жодні з таких розмов не мали місце. 03 вересня 2021 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що доводи відповідача жодним чином не спростовують аргументи викладені у позовній заяві та не підтверджуються жодними доказами. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з`явилися. Від представника позивача через канцелярію суду надійшла заяву, в якій просив розглядати справу за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Через канцелярію суду надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до частини другої статті 247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 04 серпня 2011 року позивач уклав шлюб з відповідачем [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1122. Від шлюбу у сторін народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з статтями 21, 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України). шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги (частина перша статті 55 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей (частина третя\~статті 109 СК України). Відповідно до\~статті 112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до\~статті 113\~СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до частини другої статті 114 та абзацу 2 частини третьої статті 115 Сімейного кодексу України\~у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Cуди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року № 605/434/18 (провадження № 61-3235св19). Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Встановивши, що сторони сумісного господарства не ведуть, шлюбно-сімейні відносини припинені, сторони припинили ведення спільного господарства, шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, так і відповідача, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд доходить висновку про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Стосовно викладених доводів відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що він активно приймав участь як батько у вихованні та розвитку своїх малолітніх дітей, як і матеріально забезпечував родину усім необхідним, суд зауважує, що вони не стосуються предмета спору та доказування у даній справі, оскільки предметом позову є розірвання шлюбу. Згідно частиною першою статті 142 ЦПК України, частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Беручи до уваги вищенаведене, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету 454,00 гривні, що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову (908,00 х 0,5 = 454,00). Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 454,00 гривні відповідно до статті 141\~ЦПК України стягуються з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved