Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

14.04.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки - всього 42 робочих дні. В обґрунтування позову позивач вказав, що 04.02.2019 року позивача було звільнено з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення відповідач не сплатив йому нараховану заробітну плату. Крім того, заробітна плата виплачувалась з порушенням вимог чинного законодавства. Всі усні звернення позивача до керівництва ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про виплату йому коштів залишились без розгляду, на підставі чого просить суд вказаний позов задовольнити. Ухвалою судді від 11.05.2019 року було відкрито провадження у справі і призначено підготовче судове засідання. Позивач до судового засідання не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на задоволенні позову. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову. Крім того, разом з заявою відповідачем надано суду розрахунок середньоденної заробітної плати [PERSON] . Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виплата заробітної плати працівнику гарантована ст. 43 Конституції України. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст. 117 КЗпП). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст. 117 КЗпП відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Тобто, обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства у несвоєчасному розрахунку при звільненні. У п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року 313 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Середній заробіток за час затримки розрахунку обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював в ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з 01.06.2013 року. 04.02.2019 року позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. На час звільнення з позивачем не було проведено розрахунок по заробітній платі. Оскільки остаточний розрахунок з [PERSON] було проведено лише 03.04.2019 року, час затримки по виплаті заробітної плати складає 40 робочих днів. Відповідно до розрахунку, наданого відповідачем, з яким погодився позивач, середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 13720,00 грн. Оскільки відповідач дійсно порушив права позивача на остаточний розрахунок при звільненні, і відновлено це право було 03.04.2019 року, вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягають задоволенню. Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням вказаних вимог закону, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви до суду, що становить 384,20 грн., а інших 50% сплаченого ним судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved