Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

14 січня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до обєднання співвласників багатоквартирного будинку (далі ОСББ) «МЖК-13». Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 01 листопада 2011 року до 17 жовтня 2015 року вона працювала на посаді голови ОСББ. Під час звільнення їй не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за весь період роботи. Посилаючись на викладене, просила стягнути з відповідача на її користь 3\~271 грн в рахунок вказаної вище компенсації. 16 лютого 2016 року позивачкою подано заяву про уточнення та доповнення позовних вимог, в якій вона просила стягнути з відповідача на свою користь 4 056 грн 56 коп. в рахунок компенсації за невикористану відпустку за період з 01 листопада 2011 року по 17 жовтня 2015 року, а також 5\~112 грн 25 коп. в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав,вважав вимоги позивачки безпідставними, посилаючись на те, що [PERSON], обіймаючи посаду голови ОСББ, не виконувала покладені на неї обовязки, за що її було звільнено рішенням загальних зборів від 17 жовтня 2015 року. При цьому за весь час роботи позивачка жодного разу не подавала заяви про надання їй щорічної відпустки, тобто своїм правом на одержання відпустки не скористалась. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як вбачається з копії трудової книжки (а. с. 3) позивачка [PERSON] з 01 листопада 2011 року по 17 жовтня 2015 року працювала на посаді голови ОСББ «МЖК-13». Судом встановлено, що ОСББ «МЖК-13» зареєстроване виконавчим комітетом Очаківської міської ради 31 січня 2011 року і є юридичною особою (а. с. 16). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» створюється власниками для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання неподільного та загального майна. Статтею 94 КЗпП, ст. 1 Закону України «Про оплату праці»\~\~встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.\~\~ Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Враховуючи той факт, що заробітна плата голови\~\~обєднання та інших працівників відповідно до затвердженого ОСББ Статуту\~\~включається\~\~до кошторису обєднання, її поділ\~\~визначається правлінням товариства, суд приходить до висновку, що саме до компетенції правління, головою якого працювала позивачка,\~належало вирішення питань щодо надання щорічних відпусток або грошової компенсації за їх невикористання. Рішенням загальних зборів ОСББ «МЖК-13» № 1 від 19 жовтня 2011 року головою правління було обрано позивачку [PERSON]. Пунктом 3 цього ж рішення було вирішено встановити щомісячну винагороду голові ОСББ в розмірі 400 грн. (а. с. 92-93). Судом оцінюється критично та відкидається як недопустимий доказ надана позивачкою копія протоколу цих самих зборів, в якому розмір заробітної плати голови ОСББ встановлюється в розмірі 1\~250 грн щомісячно (а. с. 94-95), оскільки на цьому документі відсутня печатка обєднання, а крім того, даний факт спростовується показаннями допитаних в якості свідків членів ОСББ «МЖК-13» [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Як вбачається з протоколу зборів членів ОСББ № 18 від 17 жовтня 2015 року, позивачку [PERSON] було звільнено з посади голови ОСББ за бездіяльність та невиконання своїх обовязків (а. с. 30-33). Як встановлено в судовому засіданні і не оспорювалось позивачкою, грошова винагорода голові ОСББ «МЖК-13» [PERSON] за період з листопада 2011 по жовтень 2015 року виплачена в повному обсязі (а. с. 28), отже у суду відсутні будь-які підстави вважати наявність\~\~заборгованості по заробітній\~\~платі у відповідача перед позивачем. При звільненні працівника виплачується грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у відповідності до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 ст. 83 КЗпПП, якими передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно враховувати наступне: якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. З аналізу зазначених вимог закону випливає, що за спірними правовідносинами позивач повинен довести, що за вказаний ним період часу він не використав щорічні відпустки не з його вини. Суд, аналізуючи докази у справі, дійшов висновку, що позивачкою не доведено факт невикористання в 2011-2015 роках щорічних відпусток не з її вини, оскільки весь цей час [PERSON] обіймала посаду голови ОСББ, і як керівництво повинна була дотримуватись вимог вищезазначеного закону, а саме: невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка, а відтак відсутні підстави вважати, що у позивачки мало місце невикористання щорічної відпустки не за її виною. Отже, належних та допустимих доказів того, що при звільненні позивачці не виплачені всі належні їй виплати, в тому числі грошова компенсація за невикористану відпустку останньою не надано.\~\~ Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Статтею 117 КЗпП встановлено обовязок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток у разі затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність доказів невиплати позивачці при звільненні всіх сум, що належать їй, від відповідача, відповідно й відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому у задоволенні її позову слід відмовити, оскільки судом не встановлено порушення відповідачем трудових прав позивачки. У порядку, передбаченому ч. 4 ст. 88 ЦПК України, підлягає компенсації за рахунок держави судовий збір, від сплати якого при зверненні до суду із цим позовом позивачка звільнена. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed