Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

13.11.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 3000грн. В обґрунтування цієї вимоги зазначила, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі, від якого дітей не мають. На даний час шлюбні відносини між ними фактично припинені, позов про розірвання шлюбу перебуває в провадженні суду. Вона непрацевлаштована, є інвалідом третьої групи внаслідок загального захворювання, яка встановлена їй під час перебування у шлюбі. У зв`язку із захворюванням, постійно потребує лікування, через що має потребу у матеріальній допомозі зі сторони чоловіка. Єдиним джерелом її доходу є пенсія в сумі 2100грн., якої недостатньо для задоволення її потреб, як на прожиття, так і для лікування. Відповідач є молодою, працездатною особою, який отримує сталий дохід в розмірі 15000грн., інших утриманців та аліментних зобов`язань не має, а тому має реальну можливість надавати їй матеріальну допомогу. Посилаючись на вимоги ст.ст.75-80 СК України, просить позов задовольнити. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Калинівського районного суду Вінницької області від 13.11.2020р., вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 20.11.2020р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження. У відзиві за позовну заяву, відповідач [PERSON] просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, оскільки вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Так, позивач отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що повністю забезпечує її прожитковий мінімуму, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч.4 ст.75 СК України. В порушення вимог процесуального закону, позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема в частині отримання ним сталого доходу в розмірі 15000грн., який дає можливість сплачувати аліменти в розмірі 3000грн. Не доведено і наявність всіх юридичних складових, які дають право на отримання від нього таких аліментів. На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 03.03.2021р., закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надавши письмову заяву, згідно якої просить справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат ЧУМАЧЕНКО С.О. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином в передбаченому законом порядку, із заявами та/або клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались. Дослідивши наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову позивачу необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав: Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на момент звернення до суду із вказаним позовом сторони у справі перебували з 07.11.1998р. в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 07.11.1998р. виконкомом Уладівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Згідно пенсійного посвідчення серії [NUMBER] за № [NUMBER] , виданого 25.06.2014р. Пенсійним фондом України, позивач [PERSON] є отримувачем пенсії по інвалідності третьої групи за загальним захворюванням. За положеннями частин другої-четвертої статі 75 СК України, право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до частин першої, другої статті 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17 та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19). У відповідності до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. Частинами першою, третьою статті 4 вказаного Закону встановлено, що прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (на час звернення позивача із позовом до суду) визначено на 2020 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» (на час розгляду справи в суді) визначено на 2021 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні. Судом встановлено, що розмір отримуваної [PERSON] пенсії як інваліда третьої групи за загальним захворюванням становить 2100грн., що підтверджується довідкою Калинівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 1671/02-09-19 від 06.11.2020р. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, встановивши, що [PERSON] отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, суд приходить до висновку, що її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Оскільки така умова є обов`язковою у правовідносинах за позовом одного із подружжя до іншого на утримання, що врегульовані Главою 9 Розділу ІІ СК України, а тому відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] . Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed