Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

15.01.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в особі відділення №444 «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору, мотивуючи позовні вимоги тим, що 16.05.2008 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» в особі відділення №444 «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 11347095000, відповідно до якого відповідач надав позивачу кошти в іноземній валюті, в розмірі 55000,00 доларів США, строком до 15.05.2029 року з урахуванням сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 12,0% річних. Позивач вважає, що кредитний договір був укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки кредит було надано в іноземній валюті - доларах США. Разом з тим, чинним законодавством визначено, що зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Іноземна валюта як засіб платежу може використовуватись в Україні лише у порядку та на умовах, встановлених законом, зокрема, на підставі індивідуальної та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Отже, викладені в кредитному договорі положення щодо іноземної валюти договору та валюти виконання зобов'язання за договором порушують права позивача та прямо суперечать нормам Конституції України та цивільного законодавства. На підставі вищенаведеного позивач звернувся до суду з позовом та просив суд визнати договір кредиту № 11347095000 від 16.05.2008 року недійсним. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, проте від представника позивача до суду надійшла заява, в якій він просив провести розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Григоренко С.В. в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі та заперечує проти їх задоволення та просила справу розглянути у її відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 16.05.2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (повним правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») в особі відділення №444 «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 11347095000, відповідно до якого відповідач надав позивачу кошти в іноземній валюті, в розмірі 55000,00 доларів США, що станом на час укладення договору становило еквівалент у гривні в розмірі 277750,00 грн., строком до 15.05.2029 року з урахуванням сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 12,0% річних (а.с. 3-11). Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ст. 1054 ЦК України, надання кредитів та їх повернення здійснюється виключно на договірних відносинах. Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів; нікчемні правочини, та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним рішенням суду. Відповідно до п. п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України - зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, тоді як статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 Цивільного кодексу України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. № 15-93 (далі - Декрет). Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», до кредитних відносяться операції зазначені у п. 3 ч. 1 та у пунктах 3 - 7 ч. 2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Стаття 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. При цьому, відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Листом НБУ від 07.12.2009 № 13-210/7871-22612 щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 вказаного Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, роз'яснено, що на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, а тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Отже, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі, а оскільки на даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою і єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 вказаного Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою, і операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. З заперечень представника відповідача по справі та доданих до нього копій документів вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» одержало банківську ліцензію № 75 від Національного банку України на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозволи № 75-2 від 19.11.2002 року, №75-3 від 28.12.2009 року на право здійснювати банківські операції, визначені п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до дозволів. Так, згідно додатків до дозволів ПАТ «УкрСиббанк» має право здійснювати, зокрема, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Так, при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed