Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

14 травня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи вимоги тим, що відповідач недостатньо приймає участі в матеріальному утриманні сина, чим порушує його законні права та інтереси на нормальний рівень життя. У судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги, в обґрунтування яких послалася на факти і обставини, викладені в заяві, та зазначила, що з 14 серпня 1992 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано за рішенням суду. Від спільного проживання вони мають двох дітей: синів - [PERSON], [INFO], та неповнолітнього [PERSON], який народився [INFO]. Сімейні відносини з відповідачем припинені, вони мешкають окремо та у кожного з них інша сім'я. Син проживає разом з нею і фактично перебуває на її повному утриманні, виховується нею. Після розірвання шлюбу, за домовленістю між ними, [PERSON] добровільно перераховував гроші на утримання дітей в сумі по 1000 грн., однак у подальшому цей розмір став зменшувався, а після серпня 2013 року матеріальна допомога з боку батька була припинена. За таких обставин вона вирішила спірні правовідносини врегулювати в юридичному порядку судовим рішенням. Вона прикладає зусилля на забезпечення життєвих потреб дитини, однак на теперішній час у зв'язку з втратою постійної роботи не має реальної можливості самостійно повністю забезпечити необхідні потреби дитини. Інших доходів вона немає. Батько дитини - [PERSON] фізично здоровий, постійно виїжджає на заробітки у складі будівельної бригади, де отримує стабільний дохід, розмір якого їй не відомий. Його майновий стан є задовільним, тому відповідач може надавати дитині більш значну матеріальну допомогу. Посилаючись на наведені обставини, позивачка вважає, що відповідач отримує достатні доходи, тому просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1000 грн. щомісяця. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, пояснивши в судовому засіданні, що він не заперечує свого батьківського обов'язку матеріально утримувати свого неповнолітнього сина, він згодний виплачувати аліменти на його утримання, але у меншому, чим визначено позивачкою, розмірі. Після розірвання шлюбу з позивачкою, за домовленістю з нею, він щомісяця добровільно сплачував грошові кошти у середньому по 1000 грн., потім у зв'язку з досягнення [PERSON] повноліття та зі зміною його матеріального положення, розмір матеріальної допомоги зменшився. Крім того, він приймає участь у додаткових витратах дітей, намагається приймати участь в їх вихованні. На теперішній час він не має постійного місця роботи, на життя заробляє тимчасовими заробітками, має другу сім'ю. На його утримання інші неповнолітні діти чи непрацездатні особи не перебувають. Стан його здоров'я задовільний. Враховуючи його життєву ситуацію, матеріальний стан він має можливість сплачувати на утримання сина аліменти в розмірі 500 грн. За таких обставин просить суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, зменшивши розмір аліментів. У судовому засіданні позивачка погодилась з вказаним відповідачем щомісячним розміром аліментів на утримання неповнолітнього сина. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України ) установив наступне. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що громадяни України [PERSON] і [PERSON] з 14 серпня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який у 2009 році розірвано на підставі судового рішення. У період спільного проживання [INFO] року у сторін народився син - [PERSON], батьками якого вони записані в актовому запису про народження: № 118 від 10 лютого 2001 року міського відділу реєстрації актів цивільного стану м. Макіївки Донецького обласного управління юстиції. На теперішній час позивачка і відповідач мешкають окремо один від одного, відносини між собою фактично не підтримують. Дитина проживає в новій сім'ї разом з матір'ю та знаходиться на її вихованні і утриманні. Договір про сплату аліментів на дитину між сторонами не укладався. Домовленості між батьками щодо способу утримання дітей та порядку сплати аліментів на теперішній час не досягнуто. Вищенаведені обставини визнані сторонами в судовому засіданні, тому у відповідності з частиною 1 статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню у справі. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в частині 2 статті 51 Конституції України і статті 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі (ст. 181 СК України). Відповідно до частини 1 статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За змістом частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Правова природа аліментів у розумінні норм глави 15 СК України є такою, що з одного боку вони є правом, а з іншого - обов'язком, і надаються тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина. За правилами статті 182 СК України та пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Згідно довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Ремжитлобуд» від 28 квітня 2014 року [PERSON] зареєстрована і проживає в квартирі [ADDRESS] разом зі своїми дітьми: [PERSON] та неповнолітним [PERSON]. Позивачка офіційно не працює. Докази, що вона має інші реальні доходи, в матеріалах справи відсутні. Відповідач проживає окремо від неповнолітньої дитини, у нього інша сім'я. Його фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS]. Він не має постійного місця роботи, має нерегулярний і мінливий заробіток. Фактичний розмір отриманих відповідачем тимчасових доходів будь-якими належними доказами по справі не підтверджено. Стан здоров'я відповідача задовільний, на його утриманні інші неповнолітні діти та непрацездатні особи не перебувають. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання дитини судом не встановлено. Представлені відповідачем докази та наведені ним у судовому засіданні доводи не позбавляють його обов'язку утримувати неповнолітнього сина. Враховуючи викладене, суд визнає, що [PERSON] не виконує у повному обсязі передбачені сімейним законодавством батьківські обов'язки з утримання дитини, у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів є обґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд також приймає до уваги положення статті 7 Закону України від 16 січня 2014 року № 719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік», згідно якої з 1 січня поточного року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, становить: на дитину віком від 6 до 18 років - 1286 грн. Прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів для харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг) необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України від 15.07.1999 р. № 966-ХІV «Про прожитковий мінімум»). Проаналізувавши встановлені по справі фактичні обставини, оцінивши наведені сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності і взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що визначений позивачкою розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. на місяць не відповідає встановленим фактичним обставинам по справі та перевищую матеріальні можливості відповідача, тому, враховуючи вищенаведене, визначає [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі - 500,00 грн. на місяць, що з урахуванням передбаченого законодавством обсягу майнового обов'язку матері, відповідає забезпеченню необхідних і розумних потреб дитини. Відповідач не надав суду належних, переконливих доказів неможливості сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі. Між тим, вимоги позивачки щодо визначення в судовому рішенні аліментів на неповнолітню дитину у мінімальному розмірі - не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не підлягають задоволенню, оскільки суперечать положенням частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України. Відповідно до вимог частини 1 статті 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць, згідно вимогам статті 367 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Позивача, на користь якого ухвалене судове рішення, у встановленому законом порядку звільнено від сплати судових витрат при зверненні до суду, тому відповідно до положень частини 3 статті 88 ЦПК України при постановленні рішення вони підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial