Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-15 00:00:00

12 лютого 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд захистити її право власності, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона являється власником будинком [ADDRESS] ? частина якого належить їй на підставі Договору дарування від 18 червня 1971 року, інша ? частина належить їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 24 грудня 1993 року. В будинку позивача з 10 жовтня 2008 року зареєстрований її онук [PERSON]. З 2014 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, зазначеним житлом не користується, не бере участі у витратах по його утриманню. Однак, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається зареєстрованим у домоволодінні, що підтверджується відповідним актом. Наявність його реєстрації у домоволодінні порушує права позивача вільно, на свій розсуд, розпоряджатися своєю власністю. У зв'язку з зазначеним, позивач посилаючись на ст. 391, 405 ЦК України, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] Ухвалою суду від 16 березня 2018 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, оскільки судова повістка направлялася за місцем реєстрації, тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] Дніпропетровської області, ? частина якого належить їй на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Микитась Є.О. 18.06.1971 року, за реєстровим № 2099 (а.с.8-11), інша ? частина належить позивачу на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 24 грудня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5957 (а.с.12-13). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки виконкому Новомосковської міської ради № 324 від 24.01.2018 року, а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області в зазначеному будинку зареєстрованим значиться відповідач по справі - [PERSON], який в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являвся членом сім'ї власника, та був зареєстрованим у будинку зі згоди позивача (а.с.17,21). Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано акт Голови квартального комітету №18 від 23 січня 2018 року, складений за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] зареєстрований але не проживає в [ADDRESS] з 2014 року (а.с.8). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON], наявність реєстрації відповідача у належному їй на праві власності будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved