Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

13 грудня 2017 року [PERSON], місце проживання якої: [ADDRESS], РНОКПП [NUMBER], звернулась з позовною заявою до [PERSON], місце проживання якого: [ADDRESS], РНОКПП [NUMBER], про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень та позбавлення відповідача батьківських прав щодо зазначеної неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначено, що 26 грудня 2011 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, під час перебування у якому народила дитину - [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між сторонами припинені з серпня 2016 року та в подальшому шлюб розірвано Артемівським міськрайонним судом Донецької області. На час подання позову до суду донька проживала разом з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, матеріальної допомоги добровільно не надає, у додаткових витратах, справах сім'ї участі не приймає, життям дитини не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. На думку позивача, [PERSON] не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства, та самоусунувся від будь-якого спілкування з донькою та її виховання і утримання, у зв'язку з чим вона вважає, що викладені обставини є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення з нього аліментів, з огляду на що звернулась до суду з зазначеною позовною заявою. Оскільки вказану позовну заяву подано з порушенням вимог статті 119 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року), ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 грудня 2017 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. 02 лютого 2018 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу квитанції про сплату судового збору, з огляду на що ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 лютого 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання на 09 годину 30 хвилин 26 березня 2018 року, а також визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Також зазначеною ухвалою з огляду на те, що Служба у справах дітей виконавчого комітету Єнакіївської міської ради, яку позивачем у позовній заяві зазначено у якості третьої особи, знаходиться на тимчасово окупованій території у Донецькій області, у зв'язку з чим її діяльність у відповідності до чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», є незаконною, а будь-який виданий у зв'язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, не залучено до участі у справі вказаний орган, оскільки це буде суперечити законодавству України. В свою чергу, підготовче судове засідання, призначене на 26 березня 2018 року о 09 годині 30 хвилин, було відкладене на 17 квітня 2018 року на 10 годину 00 хвилин у зв'язку з неявкою відповідача. Ухвалою суду від 17 квітня 2018 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 годину 00 хвилин 16 травня 2018 року. Судове засідання, призначене на 09 годину 00 хвилин 16 травня 2018 року, ухвалою від 16 травня 2018 року відкладено на 19 червня 2018 року на 08 годину 30 хвилин у зв'язку з неявкою відповідача. До судового засідання позивач не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась у відповідності до пункту 19 ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції»: шляхом розміщення оголошення про її виклик до суду на офіційному веб-сайті Артемівського міськрайонного суду Донецької області: http://arm.dn.court.gov.ua. Нею надіслано на адресу суду клопотання, у якому вона просить слухати справу за її відсутності та позов задовольнити повністю. Повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання (у відповідності до пункту 19 ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції»: шляхом розміщення оголошення про його виклик до суду на офіційному веб-сайті Артемівського міськрайонного суду Донецької області: http://arm.dn.court.gov.ua) відповідач не з'явився до судового засідання за невідомою суду причиною, заяв та клопотань про розгляд справи без його участі або про відкладення судового засідання від нього на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий. За таких підстав суд вважає можливим провести судове засідання без участі сторін. При цьому, за наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. У зв'язку з неявкою сторін та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дістається висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані статтями 164, 166, Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України). Відповідно до вимог ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось з них. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в їх сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав в силу вимог закону є винятковою мірою сімейно-правової відповідальності, яка виникає при винній поведінці батьків, які не забезпечують виховання своїх дітей. Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, сторони є батьками малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], яке видане виконавчим комітетом Юнокомунарівської міської ради м. Єнакієвого Донецької області 21 серпня 2013 року (а.с. 10). Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2017 року, яке 12 червня 2017 року набрало законної сили, шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрований 26 грудня 2011 року виконавчим комітетом Юнокомунарівської міської ради м. Єнакієвого Донецької області, розірвано (а.с. 12). Звертаючись до суду із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, позивач посилалася на те, що відповідач покладених на нього батьківських обов'язків не виконує, не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться життям доньки, не приймає участі у витратах на дитину. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Як роз'яснено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків Відповідно до приписів ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст. 152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пленум Верховного Суду України у п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Крім того, у справах, що стосуються вирішення питання про позбавлення батьківських прав склалась і усталена практика ЄСПЛ. Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 р. звернув увагу на те, що при позбавленні батьківських прав треба підходити виважено і в найкращих інтересах дитини. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя. Неврахування положень цієї норми міжнародного права при розгляді справ про позбавлення батьківських прав призводить до того, що в окремих випадках діти невиправдано стають соціальними сиротами. Завдання держави - захистити і підтримати сім'ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному середовищі, навіть за складних життєвих обставин. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року наголошує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Відповідно до рішення, ухваленого 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (п. 54). Отже, аналізуючи норми національного законодавства та враховуючи міжнародні стандарти, слід зробити висновок, про те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки в даному випадку як для батька, так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Судом встановлено, що матеріалів, компрометуючих особу відповідача, а також будь-яких доказів, які б підтверджували шкідливість особистого спілкування батька з дочкою позивачем надано не було. Частиною 4 статті 19 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України) передбачено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Проте факт проживання позивача та її малолітньої дитини у місті Бунге (до 2016 року - Юнокомунарівськ) Донецької області, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України, та відсутність бажання [PERSON] переміститися разом з дитиною з тимчасово окупованої території України на територію, де органи державної влади здійснюють у повному обсязі свої повноваження, зокрема, у місто Костянтинівку Донецької області, де вона перебувала на обліку як внутрішньо переміщена особа з 18 червня 2015 року по 18 грудня 2015 року, що вбачається з відповіді директора Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації [PERSON] за вих. № 00634/01-20 від 13 лютого 2018 року, унеможливили залучення до розгляду у справі органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, та подання ним до суду письмового висновку щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В свою чергу, Служба у справах дітей виконавчого комітету Єнакіївської міської ради, яка зазначалась позивачем у позовній заяві у якості третьої особи, знаходиться на тимчасово окупованій території у Донецькій області, у зв'язку з чим її діяльність у відповідності до чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», є незаконною, а будь-який виданий у зв'язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, з огляду на що судом при відкритті провадження у справі було відмовлено у залученні вказаного органу до участі у справі, оскільки це б суперечило вимогам чинного законодавства України. Проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав, у зв'язку тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками стосовно доньки [PERSON] в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, винної поведінки відповідача. Разом з тим, при ухваленні рішення по справі суд вважає доцільним задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України), батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Судом встановлено, що між сторонами не має домовленості відносно розміру сплати аліментів відповідачем на утримання неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.ст. 180, 181 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, утому числі придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно зі ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість потребує спеціального захисту та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття передбачений ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду аліменти на утримання дитини присуджуються в частині від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст. 181 СК України). Як передбачено ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на утримання дитини присуджуються від дня пред'явлення позову до суду. Проаналізувавши надані суду докази та встановлені обставини у їх сукупності, суд дістається висновку, що відповідач [PERSON], який є батьком малолітньої дитини, не виконує покладених на нього Сімейним законодавством України батьківських обов'язків з утримання своєї малолітньої дитини, тому кошти на утримання дитини підлягають стягненню з нього в примусовому порядку у вигляді аліментів. При визначенні розміру аліментів, суд враховує всі обставини, передбачені статтею 182 Сімейного Кодексу України, а тому вважає, що позивач обґрунтовано ставить питання про стягнення з відповідача аліментів саме у твердій грошовій сумі, і таке не суперечить положенням ч. 1 ст. 183 СК України. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд погоджується з визначеним позивачем розміром аліментів і вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягувати щомісячно аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень, яка підлягає індексації відповідно до закону, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 грудня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, при подачі позовної заяви до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 640 гривень за позовну вимогу немайнового характеру (позбавлення батьківських прав), при цьому у відповідності до статті 141 ЦПК України суд, відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог, покладає вказаний судовий збір на позивача. В свою чергу, враховуючи, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору при поданні позовної заяви в частині стягнення аліментів, а її позовні вимоги в цій частині задоволені, судові витрати у вигляді судового збору мають бути стягнуті з відповідача на користь держави в розмірі 704,80 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial