Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

14 травня 2018 року [PERSON], яка також діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з даним позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким визнати недійсним договір про поділ спадщини від 08 лютого 2017 року, укладений між нею та відповідачами, [PERSON], [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори Морозюк В.О. та зареєстрований в реєстрі №140 та застосувати до нього наслідки недійсності правочину. Визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом у спадковій справі №182/2016 яка відкрилась після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, видані на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 22 жовтня 2005 року вона уклала шлюб з [PERSON]. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. [INFO] року її чоловік [PERSON] помер. Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з автомобіля ВАЗ 2107-20 2006 року випуску, страхове відшкодування «Страхової компанії «Країна», 1/3 частка квартири [ADDRESS], земельна ділянка площею 7,50 га, що знаходиться на території Петрівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є вона, її двоє малолітніх дітей та батьки померлого - [PERSON], [PERSON] 08 лютого 2017 року державним нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори був посвідчений договір про поділ спадщини згідно якого до неї та двох її малолітніх дітей у спадщину переходить легковий автомобіль ВАЗ210700-20 2006 року випуску та страхове відшкодування «Страхової компанії «Країна», а у спадщину до [PERSON] перейшла 1/3 частина квартири в м. Жовті Води по вул. Кропоткіна, б. 26, кв. 33. У спадщину до [PERSON] переходить земельна ділянка площею 7,5 га, що знаходиться на території Петрівської сільської ради. Також, 08.02.2017 року їй та її малолітнім дітям були видані свідоцтва про право на спадщину за законом. Але, вона як законний представник малолітніх [PERSON] та [PERSON], вважає, що договір про поділ спадщини від 08.02.2017 року є нікчемним, оскільки на укладення договору про поділ спадщини від 08.02.2017 року згода органів опіки та піклування не надавалася. Отже цим договором були порушені права її малолітніх дітей. Крім того, вона вважає, що договір про поділ спадщини від 08.02.2017 року було вчинено нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, що змусило її звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та прав її малолітніх дітей. В судовому засіданні позивач та її повноважний представник - адвокат [PERSON], позов підтримали за підстав, наведених вище та просили задовольнити його в повному обсязі. При цьому, позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що укласти договір про поділ спадщини запропонували відповідачі. Раптова загибель чоловіка була для неї тяжкою втратою, вона розгубилася, оскільки втратила годувальника, діти залишились без батька, а відповідачі її всіляко підтримували, запевняли в тому, що не залишать її із дітьми на призволяще, що між нами усе залишиться так, як було при покійному чоловікові. А саме, що вони з дітьми залишаться проживати в [ADDRESS], що будемо отримувати дивіденди від користування земельною ділянкою, що і надалі вони будуть допомагати як матеріально, так і морально, що онуки це єдина, що залишилось у їх житті. Вона щиро повірила в ці обіцянки свекрів та погодилася на укладання договору про поділ спадщини. Але після укладення спірного договору відповідачі невдовзі порушили усі домовленості. Так, 01.05.2017 року вона отримала травму ноги і була госпіталізована в травматологічне відділення СМСЧ-9 де була прооперована та знаходилась на лікуванні, а приблизно 06.05.2017 року їй зателефонував [PERSON] і сказав, щоб вона вивозила речі та майно з квартири, що він із дружиною не бажає з нею спілкуватися, а онуків у них немає взагалі. Вона була змушена виконати цю вимогу і разом з дітьми залишила квартиру. Після цього вона з відповідачами не підтримує ніяких стосунків, долею дітей відповідачі не цікавляться, ніякої допомоги не надають. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, оскільки вважають, що спірний договір укладений правомірно з дотриманням усіх вимог закону, щодо укладення таких договорів. Права дітей при цьому порушені не були, оскільки останні є єдиними спадкоємцями та все майно все одно залишиться їм після їх смерті. До смерті сина, син разом з невісткою та онуками проживали у квартирі по [ADDRESS], а він разом з дружиною проживають та проживали у [ADDRESS]. В квітні 2017 року [PERSON] пішла з квартири із дітьми добровільно, останній раз вони з позивачкою та онуками спілкувались восени 2017 року. Допомогу онукам вони надають, по 200 грн. подарували на день їх народження. При цьому зазначив, що в усному порядку цікавився у органу опіки та піклування перед укладенням спірного договору чи надавався відповідний дозвіл, але такого дозволу не отримував. Представник третьої особи органу опіки та піклування Жовтоводського міськвиконкому Ревенко С.О. позовні вимоги підтримав, вважає, що спірний договір укладено з порушенням прав малолітніх дітей, які даним договором були позбавлені місця свого постійного проживання. Згоди на укладення спірного договору орган опіки та піклування не надавав. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідачів, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статті 12, 81 ЦПК України передбачає обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст.1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, (ст. 1261 ЦК України ). Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 22 жовтня 2005 року було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтоводського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №289. /а.с.11/ Від даного шлюбу мають малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження у матеріалах справи. /а.с.12-13/ Відповідно до свідоцтва про смерть, [INFO] року помер [PERSON], про що 21 червня 2016 року складено відповідний актовий запис №415 Жовтоводським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. /а.с.19/ 08 лютого 2017 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені своїх малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] було укладено договір про поділ спадкового майна, належного їм відповідно до ч.5 ст. 1268 Цивільного кодексу України в рамках спадкової справи № 182/2016, відкритої державним нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори Морозюк В.О., після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, що на час смерті проживав в [ADDRESS] Дніпропетровської області. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори Морозюком В.О. /а.с. 15/ Відповідно до п.5 вищезазначеного договору у спадщину до [PERSON] переходить 1/3 частина квартири в [ADDRESS], у спадщину до [PERSON] переходить земельна ділянка площею 7,50 га, що знаходиться на території Петрівської сільської ради. У спадщину до [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] переходить легковий автомобіль ВАЗ 210700-20.2006 року випуску, страхове відшкодування «Стархової компанії «Країна». На підставі вищезазначеного договору сторонам були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, які були зареєстровані в спадковому реєстрі. /а.с.16-21, а.с. 44-47, а.с.108-117/ Згідно з положеннями ч.1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» в п. 26 зазначено наступне: при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності. У разі виникнення спору між спадкоємцями щодо виділу їм у натурі предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку (частина перша статті 1279 ЦК) суд повинен враховувати використання цього майна одним із спадкоємців, тривалість такого користування, призначення цих предметів, інші обставини, які мають істотне значення. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, слідує, що при укладанні сторонами спірного договору також, було порушено принцип рівності часток у спадщині, чого не перевірив нотаріус посвідчуючи договір. Крім того, основні правила посвідчення правочинів урегульовані главою першою, другого розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595. Вимоги закону щодо посвідчення правочинів за участю дітей, а також осіб, над якими встановлено опіку або піклування містяться у пункті 3 першої глави другого розділу Порядку. Відповідно до п.3.1 у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) права, за якими підлягають державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю малолітніх осіб, а також осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких правочинів. Згідно ст. 177 СК України, ст. 32 ЦК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення, що і відбулось при укладенні спірного правочину. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України та роз'яснень п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (невідповідність змісту правочину акту цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у сторони правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність вільного волевиявлення або його невідповідність його внутрішній волі; фіктивність правочину; протиріччя інтересам дітей при вчиненні правочину батьками). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК України) Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) ч.3 ст. 215 ЦК України. Згідно ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього кодексу), є нікчемним. Також, судом було оглянуто копію спадкової справи №182/2016 на майно померлого [INFO] року [PERSON]. /а.с.65-123/ Відповідного дозволу органу опіки та піклування на вчинення спірного правочину спадкова справа не містить. Також, позивачка вважає, що договір про поділ спадщини від 08.02.2017 року вона вчинила під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, що також знайшло своє підтвердження дослідженими судом доказами та поясненнями сторін. Відповідно до статей 230, 231, 233 ЦК України правочин, здійснений під впливом обману, насильства, погрози або внаслідок збігу тяжких обставин, є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Стаття 233 ЦК передбачає можливість визнання недійсними правочинів, вчинених особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Суд вважає, що у даному випадку, позивачка уклала договір про поділ спадщини саме під впливом тяжких обставин, а саме: раптова загибель чоловіка була для неї тяжкою втратою, існування страху залишитися самій з малими дітьми без засобів для існування тощо. На думку суду, на усунення цих та інших обставин і були направлені дії позивача при укладенні спірного договору на явно невигідних для неї та її дітей умовах. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що укладений договір від 08.02.2017 року про поділ спадщини є недійсним. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязан повернути у натурі все що вона одержала на виконання цього правочину. У відповідності до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Поскільки свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] видані спадкоємцям на підставі оспорюваного договору про поділ спадщини від 08.02.2017 року, то вони також являються недійсними. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 12 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки спірний правочин, укладений без дозволу органу опіки та піклування, звужує обсяг існуючих майнових прав дітей. Судові витрати позивачка просить віднести за її рахунок. На підставі викладеного і у відповідності зі ст.ст. 141, 247, 263-265, 273, 354-355, 430 ЦПК України, суд ЦПК України, суд, -

Outcome: approved