Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

14 квітня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до фізичної особи-підприємця (далі ФОП) [PERSON]. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 15 березня 2016 року її було звільнено з роботи з посади провізора аптечного пункту № 1 аптеки № 1 ФОП [PERSON] за власним бажанням з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України. Таке звільнення вважала незаконним, оскільки воно відбулося з грубим порушенням законодавства про працю. Так, заяви про звільнення вона не складала, про це її повідомили лише наступного дня, коли відповідач вручив їй трудову книжку та повідомив, що це місце треба надати дружині учасника АТО. Також відповідач під психологічним тиском та шляхом омани примусив її підписати розірвання трудового договору, пообіцявши, що його буде поновлено. Вважала, що через незаконне звільнення вона перебувала у психологічному шоці, а тому відповідачем їй заподіяно моральну шкоду. Посилаючись на викладене, просила поновити її на роботі на посаді провізора аптечного пункту № 1 аптеки № 1 ФОП [PERSON], стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 1\~485 грн, а також 14\~326 грн 88 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її трудових прав. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав,вважав вимоги позивачки безпідставними, посилаючись на те, що [PERSON] 14 березня 2016 року зателефонувала йому і повідомила, що за збігом життєвих обставин вона вирішила звільнитися з роботи. Він відразу ж приїхав до робочого місця позивачки з сумою повного розрахунку по дату звільнення, і в приміщенні аптечного пункту, в присутності завідуючої цим пунктом, відбулось підписання розірвання трудового договору і видача повного розрахунку. Посилаючись на те, що звільнення позивачки відбулось в межах норм діючого законодавства, виключно за її власною ініціативою, просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як вбачається з копії трудової книжки (а. с. 7-8) позивачка [PERSON] з 16 листопада 2013 року працювала у відповідача на посаді провізора аптечного пункту № 1 аптеки № 1, а 15 березня 2016 року її було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Також між сторонами діяв трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 02 жовтня 2015 року (а. с. 9). У примірнику цього договору, що його надав відповідач в судовому засіданні, міститься запис про його розірвання (а. с. 32). В якості підстав розірвання трудового договору вказано: «на підставі звернення працівника, за власним бажанням». При цьому позивачка [PERSON] засвідчила цей запис власним підписом. Відповідно до розяснень, наданих \~у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник примусив його подати заяву про розірвання трудового договору. Разом із тим, позивачкою не надано суду жодного доказу щодо психологічного тиску з боку відповідача під час її звільнення. Більш того, [PERSON] не підтримала клопотання відповідача про допит в якості свідка завідуючої аптечним пунктом [PERSON], в присутності якої відбувалось підписання сторонами розірвання трудового договору, тобто не виконала свій процесуальний обовязок доказування, а тому суд у відповідності до ст. 11 ЦПК України постановляє рішення за наявними у справі доказами. Натомість в судовому засіданні знайшли свої підтвердження посилання відповідача на те, що звільнення позивачки відбулось виключно за її ініціативою. Так, з наданих відповідачем письмових доказів, а саме табелю обліку робочого часу за березень 2016 року, повного розрахунку при звільненні позивачки, платіжних відомостей про видачу повного розрахунку, витягів з відомостей про нарахування заробітної плати (а. с. 29-31, 36-41) вбачається, що на всіх документах містяться підписи позивачки, що свідчить про усвідомлення нею факту звільнення та відсутність будь-яких заперечень на момент звільнення. Окремо суд констатує, що наданий позивачкою розрахунок моральної шкоди взагалі не ґрунтується на вимогах закону, оскільки методичні рекомендації «Відшкодування моральної шкоди», затверджені листом Міністерства юстиції України від 13 травня 2004 року, на підставі яких здійснено цей розрахунок, у відповідності до листа Міністерства юстиції України від 20 вересня 2013 року, є неправомірними, оскільки посилаються на застарілі або неіснуючі норми права. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (ст. 159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Проаналізувавши викладені вище обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження викладених нею обставин щодо незаконного звільнення, як і не доведено, що розірвання трудового договору відбулось під психологічним тиском з боку відповідача. Оскільки рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON], оскільки судом не встановлено порушення відповідачем трудових прав позивачки. У порядку, передбаченому ч. 4 ст. 88 ЦПК України, підлягає компенсації за рахунок держави судовий збір, від сплати якого при зверненні до суду із цим позовом позивачка звільнена. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed