Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

14 вересня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] з позовом про збільшення з дати набрання чинності Законом України № 2037-VІІІ мінімального розміру аліментів, що стягуються за рішенням суду з відповідача на користь позивача для утримання [PERSON] з 30 до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої вимоги обґрунтувала тим, що за рішенням суду від 15 квітня 2014 року з відповідача на утримання доньки [PERSON] стягується аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видій його доходу, але не менше 30 прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Натомість Законом України № 2037-VІІІ визначено, що мінімальний розмір аліментів не може бути меншим ніж 50 прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судове засідання позивач не зявилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Заперечень проти ухвалення заочного рішення не висловлювала. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON], будучі належним чином повідомленим судом про час та місце розгляду справи, двічі поспіль не зявився до суду, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань з приводу відкладення розгляду справи не надавав, суд відповідно до норм ст.ст. 169, 224 ЦПК України розглядає справу у заочному порядку та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі письмових доказів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та правовідносини, що їх супроводжують. Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 15 квітня 2014 року у цивільній справі № 551/328/14-ц, яке 28 квітня 2014 року набрало законної сили, а отже встановлені у ньому факти не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 61 ЦПК України, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.3). За цим же рішенням постановлено стягувати щомісячно з [PERSON], на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] починаючи з 26 березня 2014 року і до виповнення старшій дитині повноліття. Після досягнення старшою дитиною повноліття продовжувати стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання меншої доньки [PERSON], [INFO] до її повноліття. З огляду на те, що старша донька сторін народилась 03.01.1999 року вона 03.01.2017 року досягла повноліття, а отже на даний час з відповідача стягуються аліменти на утримання молодшої доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 08 липня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII. Вказаним Законом внесено зміни до ст. 182 СК України та визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тобто Сімейним Кодексом України прямо передбачено збільшення мінімального розміру аліментів з 30 до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що співвідноситься з положеннями ст. 192 даного Кодексу щодо інших випадків для зміни розміру аліментів. Враховуючи те, що позивачем ставиться питання про приведення у відповідність до вимог закону мінімального розміру аліментів, що стягуються за рішенням суду, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність заявлених вимог. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України та повністю покладає їх на відповідача оскільки позовні вимоги підлягають повному задоволенню. Враховуючи те, що відповідно до вимог п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач при подачі до суду позову була звільнена від сплати судового збору, він в сумі 640 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved