Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

13 вересня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації, після уточнення якого просила також визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 25.01.2010 року нею набуто у власність на підставі договору дарування квартиру [ADDRESS]. Договір дарування було укладено з [PERSON] та [PERSON] [PERSON] після укладення договору дарування почав проживати в іншому місці, однак з місця реєстрації не знявся, що на думку позивача перешкоджає її праву володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд. Крім того позивач змушена самостійно сплачувати квартирну плату та комунальні послуги за не проживаючого в спірній квартирі відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позов підтримав та не заперечував проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв, заяв про розгляд справи за його відсутністю від відповідача не поступало. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі існуючих в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково. Як встановлено в судовому засіданні, 25 січня 2010 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] та [PERSON] з другої сторони було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла в дарунок вказану квартиру. Договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., та зареєстровано в реєстрі за № 2-13. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25402145 від 24.02.2010 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на квартиру [ADDRESS] в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 743пр-34, номер запису 215. Згідно відповіді Центрального адресно-довідкового бюро ГУМВС України в Одеській області [PERSON] дійсно зареєстрований в [ADDRESS]. Актом від 01.08.2013 року встановлено, що [PERSON] в період з 15 жовтня 2012 року та до часу складання акту в квартирі [ADDRESS] не проживав. Не проживання [PERSON] за місцем своєї реєстрації в квартирі, яка належить позивачу на праві власності підтверджується також відповіддю Міської клінічної лікарні № 10 про те, що останній раз Михайлов звертався за медичною допомогою за місцем своєї реєстрації 11.05.2010 року. Тобто, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON], будучи зареєстрованим в квартирі [ADDRESS], не проживає за зазначеною адресою тривалий час, що надає позивачу право звертатися до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаною квартирою. Крім того, реєстрація [PERSON] в квартирі, яка належить позивачу на праві власності, істотно порушує її право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Надаючи правову кваліфікацію виниклим між сторонами правовідносинам, суд вважає, що правовідносини між сторонами виникли в зв'язку із правом користування чужим майном (сервітут) та регулюються Главою 32 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Ч. 1 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд дійшов до висновку, що реєстрація [PERSON] в спірній квартирі, власником якої є [PERSON], яка порушує її право вільного володіння та розпорядження належним їй майном є обставиною, яка має істотне значення, а тому позов в частині припинення права користування [PERSON] квартирою [ADDRESS] має бути задоволений. Що стосується позовних вимог про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, суд дійшов до наступних висновків. Ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто при наявності рішення суду про позбавлення права користування квартирою, подальше зняття з реєстрації місця проживання такої особи за рішенням суду не потрібно, так як це є компетенцією відповідних органів. На підставі викладеного,

Outcome: partial