Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

14.11.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Миколаївська Універсальна Товарно-сировинна Біржа, про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] дійсним. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 25 вересня 1998 року він придбав у відповідача квартиру № 52, що знаходиться в місті Миколаєві по вул. Генерала Карпенко, будинок 2-А, шляхом укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна на Миколаївській Універсальній Товарно-сировинній Біржі, без подальшого нотаріального посвідчення зазначеного договору. В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за позивачем у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» 26.10.1998 року за реєстровим № 16637. Фактично правочин ним та відповідачем був повністю виконаний, домовлені та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: відповідач передав позивачу майно, позивачем майно було прийнято та сплачено обумовлену суму. На сьогоднішній момент позивач володіє і користується спірною квартирою, веде господарство, сплачує необхідні платежі, однак нотаріально посвідчити зазначений договір, він не має можливості, оскільки місце проживання відповідача є невідомим. Вказані вище обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. До судового засідання позивач не зявився, суду надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач та представник третьої особи до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.09.1998 року на Миколаївській Універсальній Товарно-сировинній Біржі між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір № 2323-Л купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], без подальшого нотаріального посвідчення. В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за позивачем у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації», про що свідчить реєстраційне посвідчення, видане КП «Миколаївське міжміське БТІ» за реєстровим № 16637 від 26.10.1998 року. При укладанні договору купівлі-продажу сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Проте, у відповідності зі статтею 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин, зазначений вид договору повинен був бути оформлений в нотаріальному порядку. Згідно ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобовязання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі позивач сплатив відповідачу ціну договору в повному обсязі, про що зазначено у договорі, а відповідач передала позивачу предмет договору купівлі-продажу квартиру. Також факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. На сьогоднішній момент позивач володіє і користується спірною квартирою, веде господарство, сплачує необхідні платежі. Проте нотаріально посвідчити зазначений договір він не має можливості, через те, що місце проживання відповідача є невідомим. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Факт здійснення сторонами своїх обовязків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою та відповідною реєстрацією. На момент укладання даного договору позивач не вважав за необхідне нотаріально посвідчувати договір. На теперішній час відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. У звязку з цим, позивач вважає за необхідне визнати зазначений договір дійсним в судовому порядку. У відповідності до постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте при укладання вищезазначеного договору працівником Миколаївської Універсальної Товарно-сировинній Біржі було помилково зазначено вулиця «Карпенко» замість вірного «Генерала Карпенко». Так, згідно повідомлення Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 20.10.2017 року вулиця Карпенка це назва, яка помилково зустрічається в окремих документах та офіційно не існує. Отже, оскільки договір купівлі-продажу від 25.09.1998 року квартири [ADDRESS] було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що позивач добросовісно помилявся щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що дана позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved