Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

13 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на неодноразові тимчасові виїзди за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 14 червня 2017 року по 28 лютого 2020 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу є спільна дочка: [PERSON] , яка народилася [INFO] . Після розірвання шлюбу вона не зверталася до суду до відповідача з позовом про стягнення аліментів на дитину. Так як відповідач добровільно допомагає фінансово утримувати дочку, а тому заборгованості по аліментам немає. Вона належним чином піклуюсь про життя та здоров`я своєї дочки. Забезпечує її всебічний розвиток, піклується про її духовний, моральний, фізичний та культурний розвиток. На даний час у неї виникли бажання та потреба з`їздити разом з дочкою на відпочинок закордон. У неї є фінансова можливість з`їздити закордон, вона та дочка мають закордонні паспорти. Дитина здорова, перешкод для виїзду закордон немає, крім згоди батька дочки на її виїзд. Вона планувала такий виїзд спочатку навесні 2020 року, потім влітку та восени 2020 року, проте їй не вдалося відвезти свою дитину за кордон на відпочинок. Причиною тому відсутність згоди на виїзд за кордон відповідача, як батька дитини, чим були порушені її права та інтереси дитини, в чому і полягає спір. Відповідач відмовляє у згоді на перетин кордону дочкою, оскільки з його слів, він не впевнений і не знає куди, навіщо і на який період вона вивозить дочку. Вона вважає, що такою відмовою відповідач зловживає своїми правами, як батько доньки та порушує права неповнолітньої дитини. Адже, відповідно до ст. 141 СК У країни батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На її думку, така поведінка відповідача суперечить інтересам дитини, адже така поїздка необхідна для оздоровлення, відпочинку, її розвитку та покращення фізичного і морального стану доньки. Своєю відмовою відповідач порушує закріплені у Конституції Україні та чинному законодавстві особисті немайнові права нашої, а саме, право на пересування, право на відпочинок та дозвілля, право на вільний розвиток. У зв`язку з неможливістю добровільного врегулювання спору, вона змушена звернутись до суду за захистом прав та інтересів дочки. Обґрунтовуючи вимогу дозволу на виїзд закордон до повноліття дитини вказувала, що вони з дочкою планують не менш ніж два рази на рік виїжджати закордон, про що це буде доцільно і робиться в інтересах дитини, а також їй не потрібно буде постійно звертатися до суду з одним і тим же спором тільки за різні періоди. Строк дії закордонного паспорту як у неї, так і у дочки буде продовжуватися. Ухвалою судді від 19.10.2020 провадження у справі за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про\~надання дозволу\~на тимчасовий\~виїзд за\~кордон неповнолітньої\~дитини без\~згоди батька,\~треті особи\~-\~Миргородська районна\~державна адміністрація\~як орган\~опіки та\~піклування,\~Миргородська міська\~рада,\~як орган\~опіки та\~піклування відкрито, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Стахурлов І.І. позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Суду пояснив, що позивач проживає за кордоном 4 роки, кожні 3 місяці в`їжджає та виїжджає з України. Дитина проживає з батьками позивача. У [PERSON] є фінансова можливість виїзду за кордон з донькою, оскільки отримує заробітну плату близько 2000 євро. Пояснив, що позивач бажає виїжджати за кордон з донькою навесні 2020 року та на літні канікули з метою відпочинку, а взагалі просив надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька до повноліття дитини. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував вказуючи, що після розірвання шлюбу з позивачем завжди приймав та приймає активну участь в житті дочки. Позивач зверталася до нього з проханням надати дозвіл на виїзд з дитиною за кордон, він погодився, але просив вказати конкретну країну і термін на який вони хочуть виїжджати, на що позивач не дала відповіді. Пізніше до нього більше не зверталася з таким питанням. Вважав, що позов підлягає задоволенню у разі надання позивачем доказів про термін перебування дочки за кордоном та мету виїзду за кордон. Представник третьої особи Миргородської міської ради, як органу опіки та піклування в судовому засіданні при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Вважав, що позов підлягає задоволенню у випадку визначення країни перебування та терміну виїзду за кордон. Надання дозволу виїзду за кордон дитини без згоди батька на неодноразовий період, це є порушенням прав батька на спілкування з дитиною. Представник третьої особи Миргородської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, подав заяву, просив проводити розгляд справи без участі представника (а.с. 42). Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що рішенням Миргородського міськрайонного суду від 28 лютого 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили 31 березня 2020 року (а.с.6) Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.09.2010 від шлюбу народилася [INFO] [PERSON] (а.с.7) Позивач [PERSON] та донька [PERSON] мають паспорти громадян України для виїзду за кордон (а.с.8,9) Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12.06.2019 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Зазначена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/10623/17 від 04.07.2018 року, у справі № 235/139/16-ц (№ 6-15цс17) від 12 квітня 2017 року, у справі № 640/5215/17-ц від 24 жовтня 2019 року, Представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що [PERSON] бажає отримати дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька не на конкретний одноразовий період з визначенням його початку й закінчення. Таким чином позивачем не вказано конкретний одноразовий період на який необхідний дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька з визначенням його початку й закінчення, що ставить під сумнів, що такий дозвіл відповідатиме найкращим інтересам дитини, тому суд приходить до висновку, що позов не обґрунтований та задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не можуть бути покладені на відповідача.

Outcome: dismissed