Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

14 грудня 2015 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28.12.2007 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого він передав останній грошові кошти у сумі 4000 доларів США, що на той час, за офіційним курсом НБУ становило 20200 грн. Відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у строк до 29.02.2008 року. Відповідач була сусідкою позивача та доброю знайомою його батьків, а тому в нього не виникало сумнівів щодо виконання нею своїх зобов`язань. В зазначений строк гроші відповідачем повернені не були. Надані позивач виїхав на постійне місце проживання до Республіки Білорусь, у зв`язку чим не мав можливості звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Станом на 09.12.2015 року сума боргу відповідно, до офіційного курсу становить 91652 грн. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача суму боргу за договором позики а також витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 916,52 грн. 17 грудня 2015 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження (а.с.8). 18 лютого 2016 року заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги [PERSON] задоволені (а.с.23-24). 08 листопада 2018 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 18.02.2016р. по цивільній справі №206/6708/15-ц (а.с.37-39). 20 листопада 2018 року заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі №206/6708/15-ц залишено без руху та надано строк до 03.12.2018р. для усунення недоліків (а.с.47-48). 26 листопада 2018 року на виконання ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2018р. заявником подано уточнену заяву про перегляд заочного рішення від 18.02.2016р. по цивільній справі №206/6708/15-ц (а.с.54-58). 26 листопада 2018 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було прийнято заяву про перегляд заочного рішення до розгляду (а.с.71). 19 грудня 2018 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 18.02.2016р. скасовано та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні (а.с.79-80). Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що в 2007 році він продав свій будинок, відповідач попросила у нього у борг гроші на що він погодився. Позику він дав відповідачу строком на два місяці. Після чого він поїхав на батьківщину, будинок знаходиться на межі з Білорусією. Він мав питання з місцевим криміналом. Йому спалили два автомобілі. Він звернувся до поліції, де йому відмовили. Потім він звертався до голови адміністрації, відповіді не було. Він очікував 4 місяці і написав звернення до президента. Після чого він переїхав до Білорусії та з 2009 року мешкав там, тому не міг звернутися до суду з даним позовом. Просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що позивач дав в борг відповідачу 4000 доларів США, відповідач не заперечує факт передачі грошей. [PERSON] запевняла, що борг поверне. [PERSON] не звернувся з даним позовом у трирічний строк, однак він мав на це поважні причини, він не зміг приїхати через особисті питання. Є всі підстави для того, щоб вважати причини пропуску строку поважними, поновити пропущений строк та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просила застосувати до позову строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову та пояснив, що повинні бути поважні та виняткові причини для пропуску строку, позивач мав змогу пересуватися, [PERSON] не відмовляється від того, що вона брала в борг, але просить застосувати строки позовної давності, оскільки вони були пропущені, минуло сім років, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 28 грудня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 4000 доларів США та зобов`язувалася їх повернути у строк до 29.02.2008 року, що підтверджується договором позики (а.с.4). Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, в обумовлений строк відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала, борг позивачу у встановлений договором строк не повернула. У відповідності зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач подала до суду заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності (а.с.50-51). Відповідно до ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В судовому засіданні встановлено, що за договором позики від 28 грудня 2007 року встановлено зобов`язання позичальника повернути позику до 29 лютого 2008 року. Згідно ч.1 ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, за укладеним між сторонами договором позики строк перебігу позовної давності почався з 29 лютого 2008 року та сплинув 29 лютого 2011 року. В судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за вказаним договором позики 14 грудня 2015 року, тобто після спливу загальної позовної давності тривалістю у три роки. Згідно з ч.3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд критично ставиться до пояснень позивача та вважає, що причини пропуску ним строку для звернення до суду з даним позовом є не поважними, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що він виїхав до Білорусії та жодного разу не повертався до України. Окрім того, перебуваючи за межами країни позов можливо було звернутися зі вказаним позовом до суду через представника або направити позов засобами поштового зв`язку. Оскільки позивач звернувся з даним позовом до суду після спливу позовної давності, доказів про поважність причин пропуску позовної давності не надав, суд переходить до висновку про необхідність застосувати строк позовної давності за клопотанням відповідача та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Оскільки у задоволені позову суд відмовляє, вимога про стягнення з відповідача витрат на сплату судового збору в сумі 916,52 грн. задоволенню також не підлягає відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed