Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

13.02. 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми позики та судових витрат. У судовому засіданні позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача суму позики по курсу Національного Банку України на 15.07.2015року, 3% річних від простроченої суми та судові витрати. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги позивача [PERSON] не визнали, просять відмовити у задоволенні позову. Дослідивши надані позивачем докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив що спірні правовідносини регулюються положеннями ст.ст. 625, 638, 1046, 1047, 1048, 1049 Цивільного кодексу України та цивільно-процесуальним законодавством України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У грудні місяці 2011року року здійснилась позика грошових коштів, в котрій [PERSON] позивач по справі, передав [PERSON] відповідачу по справі, грошові кошти у розмірі 4000євро, а [PERSON] прийняв від [PERSON] вище зазначену суму, про що власноручно написав розписку та передав її позикодавцеві. Крім того, між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] була укладена угода щодо сплати процентів від суми боргу, яка зазначена у розписці. Відповідно до змісту розписки позичальник [PERSON] обязався сплачувати позикодавцю [PERSON] п*ять процентів від суми позики, щомісячно. Розмір і порядок сплати та одержання процентів встановлювалися договором (розпискою), для розрахунку процентів в розписці була зазначена сума позики в гривні - сорок тисяч, що на час отримання позики дорівнювало чотири тисячі євро (а.с. 8, 91). Зазначений факт у судовому засіданні підтвердили сторони, як позивач [PERSON], так і відповідач [PERSON], який добровільно, власноручно написав розписку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов*язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у належній формі досягнуті згоди з істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоч однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1048 ч.1 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позивачем, як доказ договору позики, надано до суду оригінал розписки. Розписка містить зазначені у ст. ст. 1047, 1048 ЦК України умови, зокрема про отримання грошей [PERSON], який зобов*язався їх повернути до 10.10.2012року, а також розмір процентів від суми позики, порядок та строк сплати їх позичальником. Позичальник [PERSON] деякий час, до серпня місяця 2014року, сплачував позикодавцю [PERSON] проценти, потім відмовився сплачувати не тільки проценти, а й суму позики. Добровільно вирішити спірні відносини стороне не змогли. 13.02.2015року [PERSON] вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні з пояснень позивача, відповідача, а також з досліджених судом матеріалів цивільної справи, вбачається, що договір позики, укладений між сторонами став правовою формою (засобом) погодження волі двох сторін, направленим на досягнення визначеного результату. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов*язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Курс Національного Банку України на 15.07.2015року : 100євро - 2 426.30грн, тобто сума боргу на теперішній час складає : 4000 євро х 2 426.30 = 97 052грн. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов*язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов*язання, на вимогу кредитора зобов*язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач [PERSON] в зв*язку з простроченням виконання грошового зобов*язання просить стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, тобто відповідно до ст. 625 ЦК України, незважаючи на те, що договором (розпискою) встановлений інший розмір процентів. Грошова сума, з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, становить: 8 249.10грн. Відповідач [PERSON] позов позивача [PERSON] не визнав. Посилання [PERSON] та його представника на те, що позичальник сплатив [PERSON] 62 000грн (щомісячно сплачував по 2 000грн), тобто фактично виплатив борг, та на теперішній час не має матеріальної можливості виплатити суму позики, не мають правового значення для справи. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов*язання - ч.1 ст. 625 ЦК України. Крім того, [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що отримував від [PERSON] 4 000євро, та між ними дійсно існувала домовленість про сплату процентів, строк та умови їх сплати викладені ним власноручно у розписці. Будь-яких доказів виконання договорних обов*язків по сплати суми позики позидодавцю позичальником [PERSON] до суду не надано. Суд вважає, що відповідач [PERSON], на порушення його обов*язку, передбаченого цивільно-процесуальним законодавством - ст. ст. 10, 11 ЦПК України не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, та не надав належних і допустимих доказів. Відповідно до загальних положень цивільно-процесуального законодавства суд повинен з*ясувати обставини, які пов*язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини ст. 214 ЦПК. При цьому факти підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являються предметом позову. Позивач повинен зазначити та довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов*язує свою матеріально-правову вимогу. [PERSON] пред*явив позов про стягнення грошових коштів за договором позики на підставі ст. 1046 ЦК України. Саме це є предметом вимоги, а підстави позову лежать в основі гіпотези норми права зазначеного матеріального закону. З урахуванням наведеного суд вважає, що позов [PERSON] про стягнення суми позики в розмірі 97 052грн , яка еквівалентна 4 000євро за курсом Нацбанку України на 15.07.2015р, а також трьох процентів річних від простроченої суми, що складає 8 249.10грн, підлягає повному задоволенню. Крім того, згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на корить якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених ним витрат підлягають задоволенню.

Outcome: approved