overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

14 серпня 2015 року позивач звернулася до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дочки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час перебування у шлюбі в сторін народилась дочка [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач з лютого 2015 року припинив надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, а тому просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідно її віку, щомісячно і до її повноліття. Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, при цьому позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач двічі не з'являвся в судове засідання,я причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не надав. За наявності умов, визначених ч. 1 ст. 224 ЦПК України, судом було ухвалено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що 22 липня 2013 року сторони розірвали шлюб (а.с.3), від шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON], [INFO], батьком якої у свідоцтві про народження записаний [PERSON] (а.с.4). Відповідно до довідки Голови вуличного комітету № 07-23-944 від 04 серпня 2015 року [PERSON] має на утриманні дочку [PERSON] (а.с.5). Оскільки, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, хоча в стані її надавати та зобов'язаний це робити згідно закону, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі ст.ст. 181, 182, 183, 184 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

14 серпня 2015 року позивачка пред`явила суду позов до відповідача про розірвання шлюбу, який був зареєстрований 27 липня 2013 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 1548 та визначити місце проживання дитини [PERSON] спільно з матір'ю [PERSON] В обґрунтування своїх вимог зазначала про те, що від спільного шлюбу у них є дитина - [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалося. Протягом тривалого часу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують. Вважає, що шлюб носить формальний характер та його слід розірвати. Дочка проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. В зв'язку з цим просить визначити місце проживання дитини [PERSON] спільно з матір'ю [PERSON] Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини, що вказані в поданому до суду позові, просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову не заперечив. Суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки таке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Як встановлено в судовому засіданні малолітня [PERSON] проживає з позивачкою [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується долученими до матеріалів справи копіями актів обстеження житлово - побутових умов від 06 травня 2015 року, 10 червня 2015 року та 07 липня 2015 року. Даний факт не заперечив в судовому засіданні і відповідача. Відповідно до вимог ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до вимог ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Заслухавши пояснення сторін по справі, з'ясувавши взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, оскільки сторони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства та подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

14 серпня 2015 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14 серпня 2015 року - серія І-ЖД №427691, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Любашівського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 344. Після її смерті відкрилася спадщина на належний їй будинок по вул. Мічуріна буд. 25, розташований в с. Янишівка Любашівського району Одеської області. Посилаючись на те, що вони не можуть оформити спадщину нотаріально, їм було відмовлено нотаріусом в письмовій формі із за відсутності правовстановлюючого документу на будинок і рекомендовано звернутись до суду, позивачі звернулись до суду з наведеним позовом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність та про те, що позовні вимоги позивачі підтримують в повному об»ємі (а.с. 20). Відповідачі в судове засідання не зявились, надали суду заяви (а.с. 29) про розгляд справи в їх відсутність та про те, що проти задоволення позовних вимог не заперечують. Родинні відносини спадкодавця з [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження, а [PERSON] є спадкоємцем за заповітом від 09 вересня 2002 року. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України [PERSON] є спадкоємцем, який має право на обовязкову частку у спадщині, так як являється пенсіонером, її частка складає ? в спадковому майні, тому що крім неї спадкоємцем першої черги за законом є рідна сестра [PERSON], яка в спадщину не вступила та з її слів на дане спадкове майно не претендує. Право власності на будинок по вул. Мічуріна буд. 25, розташований в с. Янишівка Любашівського району Одеської області, за [PERSON] підтверджується наступними документами: довідкою Бобрицької сільської ради №413 від 03.03.2017 року, згідно якої відповідно до по господарської книги №20 будинок по вул. Мічуріна №25 в с. Янишівка належав [PERSON], та згідно Рішення № 123 9 сесії Бобрицької сільської ради було присвоєно назву вулиці Мічуріна. Відповідно до Висновку про технічний стан приватного житлового будинку садибного типу, дачного будинку, садового будинку з господарськими будівлями і спорудами №35 від 28 лютого 2017 року, вартість будинку складає 67\~858,00 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, предявляються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Таким чином, позовні вимоги доказані , підтверджуються: свідоцтвом про смерть [PERSON] (а.с.8), висновком про технічний стан будинку (а.с.9), довідкою нотаріальної контори (а.с.7), довідками Бобрицької сільської ради (а.с.13-14), копією заповіту (а.с.15) та копією свідоцтва про народження позивачки (а.с. 10), згідно яких позивачі дійсно являються спадкоємцями за заповітом, а [PERSON] за законом і підлягають задоволенню повністю згідно ст.ст. 392, 1228 та 1258 ЦК України. На підставі викладеного й у відповідності із ст. ст. 16, ч.1 ст.1241 ЦК України, ч.2 ст.1272, ст. ст.. 1234; 1258; 1261 ЦК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

14 серпня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення суду по цивільній справі за позовом Заступника прокурора Одеської області, який діє в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до [PERSON], третя особа: Приватне підприємство «Інтерінвестстрой 2011» про витребування майна з чужого незаконного володіння, яким позовні вимоги задоволені у повному обсязі, витребувано з володіння [PERSON], РНОКПП [NUMBER], нежитлове приміщення першого поверху № 504 (п'ятсот чотири) та яке складається з приміщень загальною площею 127,0 кв.м, основною площею 120,5 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення першого поверху № 507 (п'ятсот сім) та яке складається з приміщення загальною площею 37,4 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При цьому, судом при ухваленні рішення не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат на виконання вимог ст.. 88 ЦПК України. Сторони до судового засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку про наступне: Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати. У відповідності до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. З матеріалів цивільної справи № 522/8166/15-ц за позовом Заступника прокурора Одеської області, який діє в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до [PERSON], третя особа: Приватне підприємство «Інтерінвестстрой 2011» про витребування майна з чужого незаконного володіння, а також у відповідності до вимог чинного законодавства України, органи прокуратури при зверненні до суду з позовами в інтересах держави звільнені від сплати судового збору. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає необхідним ухвалити додаткове рішення, стягнувши з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

14 серпня 2017 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про розірвання шлюбу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через протилежні погляди на сімейне життя та обов'язки, різне ставлення до сім'ї, роботи, друзів. Також у позовній заяві позивач вказує на те, що, шлюбні стосунки з відповідачем фактично припинені, хоча позивач з відповідачем поки ще проживають разом в одному будинку. Посилаючись на неможливість подальшого спільного проживання, позивач просить розірвати шлюб. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, при цьому 03.10.2017 подав до суду заяву, в якій повідомив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, іпросив суд розглядати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, при цьому 03.10.2017 також подала суду заяву, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила розглядати справу без її участі, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище [PERSON]. Дослідивши в судовому засіданні наявні у справі письмові докази, суд дійшов такого. 27 вересня 2003 року сторони уклали шлюб (а. с. 6). У подружжя є малолітня дитина син [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Через розбіжності у поглядах на характер сімейних стосунків і життя в цілому сторони шлюбні стосунки фактично припинили. Примирення та поновлення сімейних стосунків між сторонами не можливе, а подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, інтересам їхньої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України (далі - СК України) позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на викладене, суд вважає, що примирення сторін та поновлення сімейних стосунків між ними не можливе, а подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, інтересам їхньої малолітньої дитини, отже за таких обставин шлюб підлягає розірванню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

14 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з відповідачкою зареєстрували шлюб 08 листопада 2003 року. Від подружнього життя дітей не мають, більше року проживають окремо, спільний побут не ведуть і у подальшому не мають наміру підтримувати подружні відносини. Причиною розпаду сімї стали різні погляди на критерії шлюбу, життя та сімю. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить розірвати шлюб з [PERSON] У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує (а. с. 16). Відповідачка [PERSON] у судове засідання також не зявилася, подала заяву про розгляд справи в її відсутність, з позовом згодна (а. с. 17). У звязку з неявкою сторін, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Згідно з частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 08 листопада 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Зарічного районного управління юстиції м. Суми сторони у справі зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №113. Після укладення шлюбу відповідачці присвоєно прізвище чоловіка [PERSON] (а. с. 4). Як вбачається зі змісту позовної заяви, від подружнього життя сторони в справі дітей не мають, більше року проживають окремо, спільний побут не ведуть і у подальшому не мають наміру підтримувати подружні відносини. Причиною розпаду сімї стали різні погляди на критерії шлюбу, життя, сімю, що робить неможливою подальшу побудову сімейних відносин. В силу ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Приймаючи до уваги, що сторони в справі не висловлюють взаємної згоди та не бажають підтримувати подружні стосунки, суд вбачає підстави для розірвання шлюбу. На підставі заяви відповідачки та відповідно до ст. 113 СК України, якою визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, суд вважає за необхідне залишити їй шлюбне прізвище [PERSON]. Від стягнення з відповідачки судового збору позивач відмовився, подавши відповідну письмову заяву (а. с. 16). На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

14 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 05.05.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку, за актовим записом № 138, згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖД № 297563 виданим повторно Овідіопольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. У позові він зазначив, що у них з відповідачем не склалось спільне життя у звязку з несумісністю характерів, різними інтересами та поглядами на життя, втратою взаємопорозуміння та почуттів один до одного. Від шлюбу сторони дітей не мають. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив справу розглянути без його участі. Відповідач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву в якій позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі, просив справу розглянути без його участі. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. На підставі викладеного й

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

14 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнив, мотивуючи свої вимоги тим, що з 12.07.2014 року перебуває з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Зазначає, що на даний час сімя розпалася, спільне господарство вони не ведуть, шлюбні відносини фактично припинені з квітня 2016 року. На даний час відповідач проживає з іншим чоловіком та фактично має іншу родину. За таких підстав позивач вважає збереження шлюбу неможливим, просить шлюб розірвати. Майновий спір між сторонами відсутній. Спору про місце проживання дитини сторони не мають. Провадження у справі відкрито суддею Прокудіною Н.Г. 25 вересня 2017 року за останнім відомим місцем реєстрації відповідача [PERSON], справа призначена до розгляду на 14.11.2017 року. Після припинення повноважень судді Прокудіної Н.Г. справа згідно автоматичного розподілу 06.11.2017 року передана в провадження судді Кривцової Г.В. 14.11.2017 року позивач надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов про розірвання шлюбу підтримав. 14.11.2017 року відповідач надала заяву про розгляд справи в її відсутність, проти розірвання шлюбу не заперечує. За таких обставин, суд проводить слухання справи у відсутність сторін та без фіксації процесу технічними засобами, що не суперечить вимогам ст. 197 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони 12.07.2014 року зареєстрували шлюб у Ковпаківському районному у м. Суми відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумської області, актовий запис №523, що підтверджується наданою копією свідоцтва про шлюб (а.с.41). Сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.40). На час розгляду справи спору про поділ спільного майна подружжя між сторонами немає. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Суд вважає, що оскільки подружні відносини між сторонами фактично припинені, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, то подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з подружжя, а також інтереси їх неповнолітньої дитини, тому позовні вимоги підлягають задоволенню і шлюб підлягає розірванню. За письмовою заявою позивача, судові витрати понесені ним при подачі позову, залишити за ним. У відповідності до ст.ст. 24, 55, 56, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

14 серпня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить (з урахуванням уточнення до позовної заяви від 13.11.2017 року) суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня предявлення заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивовано тим, що відповідач є батьком їх неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], яка мешкає з позивачем. Між сторонами не було досягнуто згоди стосовно порядку та розмірів сплати аліментів. Позивач у судове засідання не зявилась, надала суду заяву, згідно якої просить суд розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], яка знаходяться на утриманні у позивача. Згоди щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини сторони в досудовому порядку не дійшли. У відповідності до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України (яка визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі). Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. У відповідності до п.3 ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір.

Outcome: approved