Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

13 лютого 2014 року (за поштовим штемпелем) позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що між сторонами було укладено договір від 10 серпня 2000 року № 491/2000 про підготовку спеціаліста на платній основі. Відповідно до умов договору позивач виконав взяті на себе зобов'язання, зокрема, зарахував відповідача до складу студентів на підставі наказу від 04.09.2000 року № 115, здійснив його навчання та на підставі наказу від 30.06.2004 року № 132 відрахував з числа студентів у зв'язку із закінченням навчання та видав йому диплом. На підставі укладеної між сторонами угоди від 27.10.2003 року № 2 (далі - Угода) відповідач отримав у позивача грошові кошти в розмірі 6000 грн. для оплати за навчання. Відповідно до п. 6.1 Угоди «Одержувач кредиту повертає використаний ним кредит на навчання в сумі 6000 грн. та відсотки за користування ним у сумі 3 відсотки річних…до 31 грудня кожного року 1/15 від загальної суми одержаного кредиту та відсотки за користування, починаючи з 30 травня 2005 року по 30.05.2020 року». Однак в порушення цієї вимоги станом на 03.02.2014 року відповідач не сплатив кредит за 2013 рік, у зв'язку з чим відповідно до п. 7.2 Угоди відповідач зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неповернутої в строк суми. 16.07.2013 року відповідачу була надіслана вимога про погашення суми боргу, проте до даного часу відповідач борг не повернув, тому просить стягнути і відповідача на користь позивача борг в розмірі 580 грн. та сплачені судові витрати. В судове засіданні засідання сторони повторно не з'явилися, про час і місце судового розгляду були оповіщені у встановленому порядку, направили суду заяви з клопотанням про розгляд справи за їхньої відсутності, представник позивача позов підтримує повністю, відповідач позов визнає повністю та просить ухвалити рішення про визнання позову, наслідки ухвалення якого йому відомі та зрозумілі. Виходячи з наведеного суд вбачає, що у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що між сторонами 10.08.2000 року було укладено договір № 491/2000 про підготовку спеціаліста [PERSON] на платній основі. 27.10.2003 року між сторонами була укладена додаткова угода № 2 про надання [PERSON] цільового державного кредиту для здобуття вищої освіти, згідно з умовами якої позивач надав відповідачу цільовий пільговий кредит для здобуття вищої освіти за рахунок коштів бюджету у розмірі 6000 грн. на весь термін навчання. Згідно з наказом № 115 від 04.09.2000 року відповідач був зарахований студентом першого курсу денної форми навчання Переяслав-Хмельницького державного педагогічного університету ім. Г.С.Сковороди. відповідно до наказу № 132 від 30.06.2004 року відповідач був відрахований зі складу студентів у зв'язку із закінченням навчання та видачею диплому. Відповідно до п. 3.1 Договору № 491/2000 відповідач прийняв на себе зобов'язання за перший рік навчання сплатити на підставі даного договору 2000 грн. до 01.09. та вносити плату за кожний наступний семестр до 1-го вересня і 1-го лютого згідно рахунку, встановленого інститутом. Станом на 20.01.2014 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 580 грн., з яких, заборгованість по кредиту за 2013 рік становить 400 грн., 3% за користування кредитом - 180 грн. 23.07.2013 року відповідач отримав від позивача вимогу про погашення суми боргу за навчання, яку не виконав. Враховуючи право відповідача на визнання позову та те, що визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем та ухвалити рішення про задоволення позову. Роз'яснити сторонам, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. На підставі викладеного,

Outcome: approved