Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

13.03.2014 року позивач звернувся до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовом до відповідача, в якому просить поновити строк для звернення до суду та визнати недійсним договір дарування житлового будинку.Підставою свого позову позивач зазначив, що після вчинення правочину помилився щодо обставин, які мають істотне значення. На виконання вимог Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції» № 1632-VII від 12.08.2014 та розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 дана цивільна справа була передана до розгляду зі Станично-Луганського районного суду Луганської області до Новопсковського районного суду Луганської області. Ухвалою Новопсковського районного суду від 29.09.2015 р. справу прийнято до провадження суду та призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на заявлених вимогах наполягає, у разі неявки відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з»явилась, належним чином повідомлялась про розгляд справи. Відповідач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнає та просить відмовити позивачу у їх задоволенні. Третя особа приватний нотаріус Станично-Луганського нотаріального округу Луганської області [PERSON] в судове засідання не з»явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду заперечення на позов та просила відмовити [PERSON] в задоволенні вимог. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 29.12.2006 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку № 28-а, який розташований за адресою: вул. Миру, с. Герасимівка Станично-Луганського району Луганської області, який належав позивачу на праві приватної власності, що підтверджується договором дарування від 29.12.2006 р. (далі Договір) (а.с.29). Відповідно до умов Договору [PERSON] подарував житловий будинок, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок з прилягаючими надвірними побудовами, що розташований в с. Гарасимівка вул. Мира, буд. 28-а Станично-Луганського району Луганської області. Своїм підписом у Договорі позивач підтвердив, що йому роз»яснено п. 7 Договору, а саме вимоги законодавства (ст. 229-235 ЦК України,) щодо змісту й правових наслідків правочину, крім того п. 8 Договору сторони підтвердили, що Договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони підтвердили, що цей Договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Предметом договору дарування можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно ч. 2\~ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. 29.12.2006 р. [PERSON] уклав договір дарування, відповідно до якого передав безоплатно [PERSON] яка є його дружиною, що підтверджується довідкою Гарасимівської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області № 128 від 13.05.2014 р. (а.с.43) в дар житловий будинок літера «А-1» загальною площею 66,2 кв.м., житловою площею 45,7 кв.м. та надвірні будівлі навіс літера «В», які розташовані в с. Гарасимівка, по вул.Мира 28-а Станично-Луганського району Луганської області (а.с. 29). Вказаний Договір дарування житлового будинку від 29.12.2006 р. посвідчено приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 1145. Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно 09.01.2007 року зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору дарування від 29.12.2006 року (а.с.34 Інвентаризаційної справи № 390), та 20.12.2012 року зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору дарування від 20.12.2012 року ( а.с. 50 Інвентаризаційної справи № 390). Частина 1\~статті 203 ЦК України\~передбачає, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до частини 1\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Частина 1\~статті 229 ЦК України\~передбачає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до вимог\~ст. 230 ЦК України,\~\~якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. \~\~\~\~ Згідно\~ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановленістаттею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до\~ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Договір дарування передбачає собою безоплатний договір. Крім того, укладений договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, оскільки скріплено підписами сторін, про що не заперечували сторони.\~При цьому, позивач зазначає в позові, що погодився укласти договір дарування за умови довічного утримання відповідачем, але фактично було укладено договір дарування, жодного натяку на договір довічного утримання не було. Дані свідчення свідчать про правильне розуміння укладеної угоди. Відповідно до роз»яснень\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Пунктом 20 Постанови, визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми\~ст. 230 ЦК України\~не застосовуються щодо односторонніх правочинів, відповідно до яких відноситься договір дарування. Пункт 23 Вказаної постанови визначає, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі\~ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. \~Відповідно до вимог\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно виписок з амбулаторної картки хворого [PERSON], останній знаходиться на «Д» обліку у онколога з 01.03.2000 р. з діагнозом: злоякісне новоутворення шлунку 2 стадії (а.с.8,9), але відповідно до відповіді головного лікаря Обласної клінічної лікарні № 01-17/161 від 15.04.2014 року [PERSON], [INFO] за період з 01.01.2012 р. по 11.04.2014 р. на стаціонарному лікуванні у Луганській обласній клінічній лікарні не знаходився (а.с.37). Згідно ч. 3\~статті 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В матеріалах справи відсутні докази щодо укладення договору дарування внаслідок помилки та достовірними доказами не підтверджуються і до уваги судом не приймаються. Разом з тим, позивач не ставить питання про його намір укладення саме договору довічного утримання, а просить визнати недійсним договір дарування, який як він зазначає укладений внаслідок обману. Враховуючи те, що в судовому засіданні, в порушення зазначеної норми закону, позивачем не доведено того, що він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а його твердження про те, що він його не читав, йому пояснювала зміст нотаріус, а тому не зрозумів його повного змісту, спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами. Доводи позивача з приводу того, що він сподівався на те, що дружина буде його утримувати відповідно до договору довічного утримання, суд сприймає критично, адже відповідач доводиться позивачу дружиною, а тому вона за законом та нормами моралі зобов»язана надавати своєму хворому чоловіку матеріальну допомогу. Судом не встановлено порушень при укладанні оспорюваного договору норм закону, положень інших нормативно\~правових актів, прийнятих відповідно до\~Конституції України, які б давали суду право визнати його недійсним, з врахуванням положень ч. 1\~статті 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд доходить висновку, що позов, за викладеними в ньому підставами, задоволенню не підлягає. Згідно із ст.\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. \~Згідно\~ст. 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. \~\~\~\~ \~Стаття 267 ЦК України\~встановлює наслідки спливу позовної давності\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної даності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1\~ст. 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позову, а тому наслідки пропуску строку позовної давності судом не приймаються до уваги, так як у позовних вимогах суд відмовляє у зв»язку з їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed