Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

14.08.2018 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» (далі - «Позивач») звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 56764,66 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач зазначив наступне. 11.04.2011 року між ПАТ «Альфа-Банк» та Відповідачем було укладено кредитний договір № 500204250, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» надало Відповідачу кредит на принципах поворотності, платності строковості, у сумі 49312,00 грн., з кінцевим строком погашення до 12.04.2013 року. Відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов кредитного договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, не в повному обсязі та не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості за вказаним кредитним договором. Внаслідок істотних порушень Відповідачем зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Альфа-Банк» визнав строк повного повернення кредиту таким що настав, та розпочав процедуру досудового врегулювання проблемної заборгованості, здійснюючи телефонні дзвінки та шляхом направлення письмових повідомлень про необхідність сплати заборгованості. Але вимоги банка Відповідачем були проігноровані. 23.12.2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір факторингу № 2013-1, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна», своє право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором №500204250 від 11.04.2011 року, укладеним з [PERSON] . Прострочена заборгованість станом на 23.12.2013 року складає: по тілу кредиту - 48 064,66 грн., відсотки за користування кредитом - 8 700,00 грн., загальна сума 56 764,66 грн. Посилаючись на приписи ст.ст.512, 514, 525, 526, 1050 ЦК України, Позивач просив розглянути справу за відсутності його представника та стягнути з Відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 56764,66 грн. та судові витрати у розмірі 1 762,00 грн. Ухвалою суду від 31.08.2019 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, встановлено строки подачі заяв по суті (а.с. 43-44). 07.11.2018 року судом було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги Позивача було задоволено у повному обсязі (а.с. 60-62). 26.11.2018 року до суду надійшла заява Відповідача про перегляд заочного рішення у справі. Ухвалою суду від 21.02.2019 року заочне рішення від 07.11.2018 року було скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 21.03.2019 року (65-67, 92-93). При цьому, явку представника Позивача та Відповідача у судове засідання було визнано обов`язковою (а.с. 92-93). Крім того, судом було направлено запит до Новозаводського районного суду м.Чернігова про надання матеріалів цивільної справи № 6-751/1280/2013 за заявою ПАТ «Альфа Банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду по справі за позовом ПАТ «Альфа Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 96). Незважаючи на визнання явки представника Позивача у судове засідання обов`язковою, 20.03.2019 року від представника Позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с. 100). 21.03.2019 року представник Позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив (а.с. 97). 21.03.2019 року у судовому засіданні Відповідач пояснив, що позовні вимоги не визнає та просив відкласти розгляд справи, повторити виклик представника Позивача (а.с. 103-104). 22.03.2019 року на адресу суду із Новозаводського районного суду м.Чернігова надійшли матеріали цивільної справи № 6-751/1280/2013 та третейської справи № 423-5/55/13, копії яких було приєднано до матеріалів даної цивільної справи. 24.04.2019 року Відповідачем через канцелярію суду було подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 108-109). 16.05.2019 року від представника Позивача на адресу суду повторно надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с. 115). 20.05.2019 року судове засідання було відкладено у зв`язку з неявкою у судове засідання сторін та їх представників. 25.06.2019 року у судове засідання представник Позивача знов не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив (а.с. 128). З цього приводу суд наголошує, що відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Неодноразово відкладаючи судові засідання та оголошуючи перерви, визнавши явку представника Позивача до суду обов`язковою, суд сприяв Позивачу в реалізації ним прав, передбачених законом. Проте, такі процесуальні рішення суду були Позивачем проігноровані. 25.06.2019 року у судовому засіданні представник Відповідача позовні вимоги не визнав. При цьому, факту укладення кредитного договору між Позивачем та Відповідачем, розміру заборгованості - не оспорював. Підтвердив, що останній платіж за кредитним договором Відповідачем було здійснено 13.01.2012 року. Також пояснив суду, що Позивач не повідомив суду, що 12.06.2013 року Новозаводським районним судом м.Чернігова було задоволено заяву ПАТ «Альфа-Банк» та постановлено ухвалу про видачу виконавчого листа на підставі рішення третейського суду про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості за кредитним договором №500204240 від 11.04.2011 року в сумі 52237,72 грн. та витрат по сплаті третейського збору в сумі 400,00 грн. Тому, на його думку, задоволення цього позову означало би подвійне стягнення заборгованості з Відповідача. Заявив про застосування судом наслідків пропуску Позивачем строків позовної давності. У задоволенні позову просив відмовити повністю. Суд, дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення сторін приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 11.04.2011 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №500204250. Відповідно до умов даного договору Банк надає кредит, а Позичальник приймає кредит у сумі - 49312,00 грн., процентна ставка - 17,00%, дата остаточного повернення кредиту - 12.04.2013 року (а.с 31-33). Позивач зазначив, що станом на 23.12.2013 року прострочена заборгованість Відповідача за кредитним договором №500204250 від 11.04.2011 року становить 56764,66 грн. та складається з наступного: 48064,66 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту, прострочені відсотки за користування кредитом - 8700,00 грн. Факту наявності заборгованості у вказаному розмірі представник Відповідача у судовому засіданні не оспорював. Тому, на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України, суд вважає вказані обставини доведеними. Крім того, судом встановлені наступні обставини, не зазначені у позовній заяві. 14.03.2013 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у загальній сумі 52237,72 грн. та третейського збору у сумі 400,00 грн. Відповідно до дослідженої у судовому засіданні позовної заяви до третейського суду, додатків до неї та рішення третейського суду від 02.04.2013 року, підставами вказаного позову стало укладення між банком та Відповідачем того ж самого кредитного договору № 500204250 від 11.04.2011 року та наявність заборгованості Відповідача на загальну суму - 52237,72 грн., яка складається з наступного: за кредитом - 32715,34 грн., по відсотках - 6022,38 грн., по комісії - 7800,00 грн., штраф - 5700,00 грн. (а.с. 136-164). Відповідно до дослідженої у судовому засіданні цивільної справи № 6-751/1280/2013, 12.07.2013 року Новозаводським районним судом м.Чернігова було задоволено заяву ПАТ «Альфа-Банк» та постановлено видати виконавчий лист на підставі вищевказаного рішення третейського суду про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості за кредитним договором №500204250 від 11.04.2011 року в сумі 52237,72 грн. та витрат по сплаті третейського збору в сумі 400,00 грн. (а.с. 165-184). Відповідно до наявної у матеріалах даної справи копії Постанови про відкриття виконавчого провадження від 09.09.2013 року, державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Шеметом О.В. було відкрито виконавче провадження з виконання виданого Новозаводським районним судом м.Чернігова виконавчого листа №6/751/1280/2013 (а.с. 74). Крім того, відповідно до матеріалів даної справи, 23.12.2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір факторингу №2013-1, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» своє право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором №500204250 від 11.04.2011 року, укладеним між банком та [PERSON] (а.с. 6-15, 16). У той же час, відповідно до приписів ч.1 ст.512 ЦК України підставами заміни кредитора у зобов`язанні є: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництво; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Тобто, спеціальна норма закону розділяє такі юридичні категорії як передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) та правонаступництво. У свою чергу, п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, встановлює, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Аналізуючи вищенаведені норми ЦК України та ЦПК України у їх системному зв`язку, суд приходить до висновку про те, що хоча підстави та предмет спору у даній справі та справі, що була розглянута третейським судом одні й теж, втім не можна вважати, що спір виник між тими ж самими сторонами. А тому, правових підстав для закриття провадження у справі у частині позовних вимог, розглянутих третейським судом, у суду немає. Щодо суті позовних вимог суд зазначає наступне. Відповідно до рішення третейського суду від 02.04.2013 року, позовні вимоги банку було задоволено, з [PERSON] стягнуто заборгованість у загальній сумі - 52237,72 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 32715,34 грн., заборгованість по відсотках - 6022,38 грн., заборгованість по комісії 7800,00 грн., штраф - 5700,00 грн. Судом встановлено, що станом на 23.12.2013 року заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 56764,66 грн., яка складається з наступного: 48064,66 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту, прострочені відсотки за користування кредитом - 8700,00 грн. При цьому, суд погоджується з доводами представника Відповідача про те, що задоволення даного позову означало би подвійне стягнення тієї частині боргу, яка стягнута рішенням третейського суду та щодо якої видано виконавчий лист. Тому у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Розглядаючи правомірність стягнення з Відповідача на користь Позивача частини боргу, яка не охоплюється рішенням третейського суду, суд зазначає наступне. Різниця між сумами, що заявлені у даному позові та стягнутими рішенням третейського суду, складає: заборгованість по тілу кредиту - 15349,32 грн. (48064,66 грн. - 32715,34 грн.), заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 2677,62 грн. (8700,00 грн. - 6022,38 грн.). І саме це є актуальною заборгованістю Відповідача перед Позивачем. Однак, у судовому засіданні 25.06.2013 року представником Відповідача було заявлено про застосування судом наслідків пропуску Позивачем строків позовної давності, з приводу чого раніше було подано й відповідну письмову заяву (а.с. 108-109). Вирішуючи дане питання, суд виходить із наступного. Кредитний договір № 500204250 між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено 11.04.2011 року (а.с. 31). Відповідно до п.2.3. вказаного договору датою остаточного повернення кредиту є 12.04.2013 року. Відповідно до наявного в матеріалах третейської справи Розрахунку заборгованості за кредитом, наданого ПАТ «Альфа-Банк», останній платіж на виконання умов договору Відповідачем було здійснено 13.01.2012 року (а.с. 153). Підтвердив представник Відповідача вказану обставину й у судовому засіданні. До третейського суду ПАТ «Альфа-Банк» звернулося з позовом 14.03.2013 року, Рішення третейського суду було ухвалено 02.04.2013 року, а Ухвалу про видачу виконавчого листа було постановлено судом 12.07.2013 року. Відповідно до п.9.1 Договору факторингу №2013-1 Позивач набув статусу кредитора по відношенню до Відповідача з моменту його підписання та скріплення печатками, а саме - з 23.12.2013 року (а.с. 13). Втім, із даним позовом Позивач звернувся до суду 14.08.2018 року. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що Позивачем було пред`явлено даний позов з порушенням загального строку позовної давності, який статтею 257 ЦК України встановлено тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено можливість збільшення позовної давності за домовленістю сторін, договір про що укладається у письмовій формі. Втім, доказів укладення такого договору між сторонами Позивачем суду не надано. Не заявлено ним і про поважність причин пропуску такого строку в порядку ч.5 ст.267 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові на підставі ч.4 ст.267 ЦК України. Розглядаючи дану цивільну справу суд також керується наступними нормами права. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з практикою ЄСПЛ до такого майна відносяться й грошові кошти. У той же час, ЄСПЛ зазначає, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року). Крім того, статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. А ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд Позивачем не надано належних, достатніх та достовірних доказів в обґрунтування частини своїх позовних вимог, а відносно іншої частини вимог ним пропущено строк позовної давності. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні основних позовних вимог, не підлягають задоволенню й вимоги Позивача про стягнення з Відповідача судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed