Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

14.01.2016 позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просив суд: визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії АВІ №492773 від 24 березня 2000 року, видане державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстроване в реєстрі за №599 (спадкова справа №73) на імя [PERSON] на спадкове майно, а саме ? частину квартири під №11, що знаходиться в с.Рогозів вул.Вітчизняна будинок №7 Бориспільського району Київської області (а.с.1-3). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 23 травня 1997 року за згодою свогобатька [PERSON] він був зареєстрований і постійно проживавав в квартирі під №11, будинку №7 по вул.Вічизняній в с.Рогозів Бориспільського району Київської області, 27 вересня 1997 року він одружився та поселився у гуртожитку по вул.Вітчизняній, 5-а, кімната №7 в с.Рогозів Бориспільського району Київської області, але продовжував користуватися житловою площею батька. У грудні 1997 року йому стало відомо про приватизацію вищевказаної квартири, але про те, що його частки власності у квартирі не має, дізнався лише після смерті батька, який помер 23 вересня 1999 року. Позивач зазначає, що в 2001 році його мачуха [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом про визнання його втратившим право користування жилим приміщенням, у звязку з чим він подав зустрічний позов до [PERSON], Бортницького управління меліоративних систем і водного господарства про визнання недійсним [PERSON] №1606 від 19 грудня 1997 року про право власності на житло, про вселення його в квартиру, а також, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 18 жовтня 2001 року, залишеному в силі ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 27 грудня 2001 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено, а його зустрічний позов задоволено та визнано недійсним свідоцтво №1606 від 19 грудня 1997 року про право власності на квартиру [ADDRESS], відновлено [PERSON] строк позовної давності для звернення в суд та вселено його у спірну квартиру. Позивач також зазначає, що після смерті його батька, який помер 23 вересня 1999 року, відкрилась спадщина за заповітом на ? частину квартири [ADDRESS], яка належала спадкодавцю на підставі вищевказаного [PERSON] про право власності №1606 від 19 грудня 1997 року, яку прийняла [PERSON], що підтверджується оспорюваним позивачем [PERSON] про право на спадщину за заповітом серії АВІ №492773 від 24 березня 2000 року, видане державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованим в реєстрі за №599 (спадкова справа №73). Посилаючись на вимоги чинного, на момент видачі [PERSON] про про право на спадщину Цивільного кодексу України 1963 року та Цивільний кодекс України 2003 року, позивач зазначає, що , враховуючи, що [PERSON] про право власності на квартиру, на підставі якого було видано оспорюване ним свідоцтво про право на спадщину, було визнано недійсним, у [PERSON] відсутнє право на спадкування після смерті батька [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали заявлену позовну вимогу, просили суд позов задовольнити. На заперечення відповідача пояснили, що про оспорюване свідоцтво позивачу стало відомо у 2015 році, а саме, що він, маючи намір приватизувати спірну квартиру, звернувся до сільської ради, де дізнався, що право власності на ? частину квартири, яка була приватизована на його батька оформила на себе мати відповідача [PERSON], після чого звернувся до БТІ, де при оформленні технічного паспорта на квартиру, отримав копію свідоцтва про право на спадщину, після чого звернувся до суду. Про смерті батька, складений ним заповіт, йому було відомо, за прийняттям спадщини він не звертався та стверджує, що під час розгляду справи у суді в 2001 року йому не було відомо, що було видано оспорюване свідоцтво про право на спадщину. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що її мама була дружиною позивача, піклувалась про дітей чоловіка, в тому числі про позивача, проживала, була зареєстрована та разом з чоловіком приватизувала квартиру, в якій позивач не проживав та зареєструвався, коли вже були готові документи на приватизацію. В установленому порядку її мати після смерті чоловіка, оформила спадщину та зареєструвала право власності на підставі виданого їй у 2000 році свідоцтва про право на спадщину. 13 березня 2013 року її мати [PERSON] померла, і вона в установлений законом строк звернулась до Бориспільської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Вона вважає, що її мати в установленому законом порядку на підставі чинного на момент відкриття спадщини свідоцтва про право власності на квартиру, набула право власності на ? частину квартири в порядку спадкування. А також вважає, що позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності, оскільки знав про відкриття спадщини після смерті батька, а також про видане на імя її матері спірне свідоцтво про право на спадщину, про видачу якого було зазначено в свідоцтві про право власності на квартиру, яке ним оспорювалось у 2001 році, та яке було предметом дослідження суду. З цих підстав просить у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] районної державної нотаріальної контори Київської області та третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилися, направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, відповідно до яких третя особа [PERSON] позов підтримує, Бориспільська районна державна нотаріальна контора Київської області покладається на рішення суду (а.с.24,79). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та надані суду документи, матеріали витребуваних спадкових справ №284 за 2013 рік, відкритої після смерті [PERSON], №73 за 2000 рік, відкритої після смерті [PERSON], та даючи оцінку усім дослідженим в судовому засіданні письмовим доказам, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Позивачу та представникам сторін судом було розяснено, що відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було розяснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. В тому числі розяснено, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] згідно з даними його паспорта СК №560213, виданого 23 травня 1997 року Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області (а.с.12), з 23.05.1997 року зареєстрований в [INFO]. 19 грудня 1997 року Бортницьким управлінням зрошувальної системи було видано [PERSON] про право власності на житло №1606 на підтвердження того, що квартира в [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.4,77-78). [PERSON] було зареєстровано Бориспільському РБТІ 29.12.1997 року. При цьому з наданого відповідачем [PERSON] примірника [PERSON] про право власності на житло (а.с.77-78) встановлено, що воно має відмітку Державного нотаріуса Бориспільської державної нотаріальної контори Київської області про те, що 24.03.2000 за р.№599 видано свідоцтво на право власності на спадщину за заповітом на ? частину квартири після померлого [PERSON] на імя [PERSON] (а.с.78). Так, з дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи №73 за 2000 рік, яка була відкрита після смерті [PERSON], встановлено, що 23.09.1999 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БК №103466 (а.с.53). На випадок своєї смерті [PERSON] склав заповіт, посвідчений 21 вересня 1999 року секретарем виконавчого комітету Рогозівської сільської ради Бориспільського району Київської області, зареєстрований в реєстрі за №52, яким [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] (а.с.54). 24 березня 2000 року державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори видане [PERSON] про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №599, відповідно до якого на підставі заповіту, посвідченого виконкомом Рогозівської сільської ради Бориспільського району 21 вересня 1999 року за реєстровим №52, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр.[PERSON], який помер 23 вересня 1999 року, є його дружина [PERSON], спадкове майно, на яке видане дане свідоцтво, складається з ? частини квартири під №11 що знаходиться в с.Рогозів, вул.Вітчизняна, будинок 7, належної померлому [PERSON] на підставі [PERSON] про право власності, виданого Бортницьким управління зрошувальної системи від 19 грудня 1997 року за №1606 та зареєстрованого в Бориспільському бюро інвентаризації 29 грудня 1997 року №167 (а.с.57) З наданого відповідачем [PERSON] примірника [PERSON] про право на спадщину за заповітом ід 24 березня 2000 року, реєстровий №599, (а.с.76) встановлено, що воно має відмітку про реєстрацію в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації 28 березня 2000 року права власності на ? частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] на підставі даного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Бориспільською держнотконторою 24.03.2000 року №599, а також про його реєстрацію в реєстрі Рогозівської сільської ради за №351 -06.04.2000 року. З дослідженого в судовому засіданні рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2001 року по цивільній справі №2-2001 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившим право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], Бортницьке управління меліоративних систем водного господарства про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та вселення, поновлення строку позовної давності на звернення в суд, яке набрало законної сили 27 грудня 2001 року (а.с.7) встановлено, що вказаним рішенням було задоволено зустрічний позов [PERSON] та визнано недійсним свідоцтво №1606 від 19.12.1997 року про право власності на квартиру [ADDRESS], відновлено [PERSON] строк позовної давності для звернення в суд. За змістом вказаного рішення, вбачається, що в обґрунтування позовних вимог відповідач по вказаній справі [PERSON] послався на те, що після смерті батька, позивачка повідомила йому, що він не включений в свідоцтво про приватизацію спірної квартири, а також вбачається, що він просив відновити строк позовної давності звернення до суду, оскільки він дізнався про порушення своїх прав в 1999 році (а.с.7) Також встановлено, що 13 березня 2013 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-ОК №274291 від 13 березня 2013 року, виданим виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.36). З дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи №284 за 2013 рік, відкритої після смерті [PERSON] (а.с.35-51), встановлено, що особою, яка прийняла спадщину за заповітом є відповідач у даній справі [PERSON] (а.с.35), а від третьої особи [PERSON] 31.08.2015 надійшла посвідчена 08 липня 2014 року секретарем Рогозівської сільської ради заява до Бориспільської районної державної нотаріальної контори про те, що він повідомляє, що не має право на обовязкову частку у спадщині (а.с.35-зворот). Встановлено, що до позовної заяви позивачем додано технічний паспорт на квартиру №11 у житловому будинку №7 по вул.Вітчизняній в с.Рогозів, виготовлений 07.04.2015 року КП Бориспільської районної ради «Бориспільське районне бюро технічної інвентаризації» (а.с.9-10), а також копії вищезазначених [PERSON] про право власності на житло №1606 від 19 грудня 1997 року (а.с.4) та [PERSON] про право на спадщину за законом від 24 березня 2000 року (а.с.11). Проте, дослідженням копій вказаних свідоцтв встановлено, що вони не відображають зворотного боку цих свідоцтв, на яких має місце відмітка про їх реєстрацію в порівнянні з відповідною копією [PERSON] №1606, яка міститься в матеріалах спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] (а.с.55,55-зворот) та копіями цих свідоцтв наданими відповідачем [PERSON] (а.с.76-76-зворот,77-78). Крім того, на приєднаних до позовної заяви копіях [PERSON] про право власності на житло №1606 від 19 грудня 1997 року (а.с.4) та [PERSON] про право на спадщину за законом від 24 березня 2000 року (а.с.11) відсутні будь-які відмітки про те, ким та коли були видані, ці копії, відсутнє посвідчення копій на відповідність оригіналу. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ці копії були отримані відповідачем в КП Бориспільської районної ради «Бориспільське районне бюро технічної інвентаризації», суду надано не було. А отже доводи позивача про те, що про порушення своїх прав він дізнався з копій документів, отриманих у 2015 році в КП Бориспільської районної ради Бориспільське районне БТІ, належними і допустимими доказами не підтверджені, а надані позивачем копії [PERSON] про право власності на житло №1606 від 19 грудня 1997 року (а.с.4) та [PERSON] про право на спадщину за законом від 24 березня 2000 року (а.с.11) не є допустимими доказами, оскільки не відтворюють увесь документ та не містять відомостей про те, яким саме чином та коли саме позивачем були отримані ці копії. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що у 2001 році позивач [PERSON] після смерті свого батька [PERSON], яка настала у 1999 році, оспорював в судовому порядку свідоцтво про право власності на житло №1606 від 19 грудня 1997 року, яке таким чином було предметом дослідження Бориспільського міськрайонного суду Київської області у 2001 році. Встановлено, що на момент розгляду вищевказаної цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившим право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], Бортницьке управління меліоративних систем водного господарства про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та вселення, поновлення строку позовної давності на звернення в суд (а.с.7), відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] на ? частину квартири в порядку спадкування після смерті її чоловіка, батька позивача [PERSON] [PERSON] на підставі осопорюваного позивачем у даній справі [PERSON] про право на спадщину за заповітом від 24 березня 2000 року, реєстровий №599, з 28.03.2000 року мались Бориспільському районному БТІ та з 06.04.2000 року в Рогозівській сільській раді, про що свідчать відмітки про реєстрацію в дослідженому в судовому засіданні оригіналі оспорюваного свідоцтва, наданого відповідачем [PERSON], копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.76). Відповідно о вимог ст.71 Цивільного кодексу України 1963 року, що діяв на момент спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. За змістом ст.76 Цивільного кодексу України 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Так, за змістом ст.257, ч.1 ст.259 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч.3 та 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.5 вказаної статті, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи, що позивачу [PERSON] було з 1999 року відомо про смерть його батька [PERSON] та про відкриття спадщини 23.09.1999 року, а також про ту обставину, що на квартиру [ADDRESS] у 1997 році було видано свідоцтво про право власності на житло і квартира приватизована на двох осіб з порушенням його прав, а також, що мати відповідача [PERSON], яка була зареєстрована та проживала з батьком позивача та прийняла спадщину в установленому законом порядку, та враховуючи, що позивач у 2001 році оспорив вказане свідоцтво про право власності на житло, позивач у 2001 року міг та повинен був дізнатися про порушення його прав, а саме, про видачу оспорюваного ним [PERSON] про право на спадщину за заповітом, на підставі якого ще у 2000 році відбулась реєстрація права власності належної батьку позивача частки у праві власності на квартиру за матірю відповідача - [PERSON]. Таким чином, в ході судового розгляду було встановлено, що позивачем було порушено строк звернення з позовом до суду, та що він без будь-яких поважних причин тривалий час, протягом пятнадцяти років, з 2001 року по 2016 рік, не звертався до суду за захистом свого порушеного права, і відповідач [PERSON] заявляє про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. При цьому позивач та його представник, яким було розяснено порядок застосування судом позовної давності та наслідки не вчинення процесуальних дій, не заявили клопотання про визнання поважними причини пропуску позовної давності, будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що пропущення позовної давності відбулось з поважних причин, суду також не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Відповідно до вимог ч.1 ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, і позивач, який без поважних причин пропустив строк звернення з позовом до суду, позбавив себе можливості захистити своє порушене право шляхом визнання оспорюваного [PERSON] про право на спадщину за заповітом від 24 березня 2000 року, реєстровий №599, недійсним. З урахуванням викладеного в задоволенні позову слід відмовити у звязку зі спливом строків позовної давності, в наслідок чого відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору (а.с.17) відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed