Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

14 серпня 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом в якому просить розірвати шлюб укладений з відповідачем 18 жовтня 2013 року, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 1549. Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] в твердій грошовій формі у розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що з 18 жовтня 2013 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від шлюбу сторони мають спільну дитину: [PERSON], [INFO]. Спільне життя із відповідачем не склалося. Відповідач з квітня 2017 року проживає окремо, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Угоди про добровільну сплату аліментів, між сторонами не досягнуто, дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Враховуючи що відповідач має можливість надавати допомогу на утримання сина, а досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснила, що вона на даний час вагітна, однак батьком майбутньої дитини являється не відповідач. За таких обставин [PERSON] наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач у судовому засіданні визнав позов в повному обсязі та не заперечував щодо розірвання шлюбу із позивачем, а також стягнення аліментів на користь позивача на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1500 грн. щомісячно.Крім того підтвердив, що працевлаштований та отримує дохід, за своїм станом здоров'я здатний виплачувати аліменти, інших осіб, які перебувають на його утриманні - не має. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи прийшов до наступного висновку. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року відмовлено [PERSON] у прийнятті визнання позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони з 18 жовтня 2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого повторно 10 травня 2017 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 1549 (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 02 грудня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 6). Спільна дитина сторін проживає разом із матір'ю - [PERSON] Дана обставина визнається сторонами та доказуванню не підлягає. На даний час позивач [PERSON] вагітна. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За положеннями частин 2-3 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу не може бути пред'явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. Чоловік, дружина мають право пред'явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою. Оскільки доказів того, що відповідач вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо дружини чи дитини, або доказів того, що батьківство зачатої дитини визнане іншою особою, суду не надано, про обставини вагітності стало відомо під час судового розгляду справи, суд приходить до висновку, що шлюб укладений між сторонами розірванню не підлягає. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. За положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись із максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. За положеннями ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 статті 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач заявлені позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини визнає, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за станом здоров'я та матеріальним становищем [PERSON] спроможний сплачувати аліменти, інших осіб які перебувають на утриманні відповідача судом не встановлено, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій формі у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 14 серпня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі п.1 ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем за позовною вимогою про розірвання шлюбу, не відшкодовується. За позовною вимогою про стягнення аліментів з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial