Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

13.02.2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Оріхівського районного нотаріального округу Демидьонок Тетяна Анатоліївна, про визнання договору дарування фіктивним. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 16.04.2008 року між ТОВ «Агрофірма «Тавріда» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №010/02-2/87 від 16.04.2008 року. Гарантом виконання виниклих кредитних зобов`язань ТОВ «Агрофірма «Тавріда» перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» виступив [PERSON] , який уклав з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір поруки № 010/02-2/87/2 від 16.04.2018 року. Кредит ТОВ «Тавріда» був наданий у розмірі 70000 доларів США, строком до 15 квітня 2009 року, із сплатою 13,5% річних. 24.10.2017 року на підставі Договору відступлення права вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за плату ПАТ «Комерційний індустріальний банк» належні йому права вимоги за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16.04.2008 року та договорами забезпечення, а ПАТ «Комерційний індустріальний банк» прийняв на себе всі права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16.04.2008 року та договорами забезпечення. Далі, ПАТ «Комерційний індустріальний банк» уклав договір факторингу між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс», за яким ПАТ «Комерційний індустріальний банк» відступив права вимоги за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16.04.2008 року та договорами забезпечення факторові, тобто ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс», яка стала виключним та єдиним кредитором за вказаними договорами. На момент укладення Договору факторингу заборгованість за кредитом та процентами ТОВ «Агрофірма «Тавріда» перед кредитором становила 27258,90 доларів США та заборгованість за пенею 959802,23 грн. Після зазначених вищезазначених подій, ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» та [PERSON] уклали договір про заміну кредитора у зв`язку з його виконанням третьою особою, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» відступила право вимоги за Кредитним договором №010/02-2/87/ від 16.04.2008 року та всіма договорами забезпечення [PERSON] . Про всі зазначені вище договори та дії, ТОВ «Агрофірма «Тавріда» і [PERSON] були сповіщені в належний законодавством спосіб та не заперечували проти укладення вказаних вище договорів. Тож відповідно до п.4 Договору про заміну кредитора у зв`язку з його виконанням третьою особою укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» та [PERSON] , вона набула статусу нового кредитора ТОВ «Агрофірма «Тавріда». З моменту укладення Договору про заміну кредитора у зв`язку з його виконанням третьою особою, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» та [PERSON] , ні ТОВ «Агрофірма «Тавріда», ні [PERSON] не здійснили розрахунку з [PERSON] 20 грудня 2018 року [PERSON] звернулася з позовною заявою про стягнення боргу за договором поруки до [PERSON] (справа № 323/4064/18). Разом з позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на майно [PERSON] , а саме на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку розміром 0,25 га, на якій він розташований. Про зазначений позов та заяву про забезпечення позову [PERSON] повідомляє [PERSON] , який є її батьком та [PERSON] (рідну сестру позивачки та матір [PERSON] ), сподіваючись на той факт, що подання позовної заяви буде спонукати [PERSON] погасити борг, проте, як виявилося пізніше, це було зроблено даремно. Крім того, як відомо позивачу, у Оріхівському районному суді Запорізької області є справа № 323/2316/18 за позовною заявою ТОВ «Агрофірма «Тавріда» до [PERSON] про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі та стягнення з [PERSON] 90000,00 грн. збитків, нанесених ТОВ «Агрофірма «Тавріда». Провадження у цій справі було відкрито 20.08.2018 року. На час подання позовної заяви була заявлена експертиза і справа перебуває на експертизі. Про зазначену справу позивачу добре відомо, адже тривалий час вона є учасником ТОВ «Агрофірма «Тавріда», а чоловік позивачки [PERSON] є директором ТОВ «Агрофірма «Тавріда». Скориставшись паузою, яка виникла у справі №323/4064/18 за позовною заявою про стягнення боргу за договором поруки до [PERSON] , оскільки наступили новорічні свята, [PERSON] , будучи добре проінформованим про той факт, що у Оріхівському районному суді Запорізької області перебувають дві справи № 323/4064/18 та № 323/2316/18, де він є стороною у справах, усвідомлюючи той факт, що він за умови задоволення вимог позивачів у зазначених справах, буде винен значні грошові кошти, 25.01.2019 року укладає договір дарування зі своїм онуком [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Демидьонок Тетяною Анатоліївною. За договором дарування від 25.01.2019 року [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку розміром 0,25 га, на якій він розташований. Позивач вважає, що договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки розміром 0,25 га, на якій він розташований, було укладено фіктивно, з метою невиконання зобов`язань за договором та з приховуванням справжніх намірів учасників правочину. З урахуванням зазначеного, позивач просила суд визнати спірний договір дарування недійсним (фіктивним). Ухвалою суду від 26.03.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 10.04.2019 року від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, згідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Вказує, що провадження у справі № 323/4064/18 було відкрите лише 14.02.2020 року, а про існування справи № 323/2316/18 довгий час не було відомо відповідачу через неправильне зазначення адреси [PERSON] . Крім цього, посилання позивача на наявність боргових зобов`язань [PERSON] за договором поруки є безпідставним, оскільки рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.04.2016 року у справі № 323/2639/15-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «Агрофірма «Тавріда», [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено у задоволенні позовних вимог до [PERSON] та [PERSON] з підстав того, що зобов`язання поручителів за договорами поруки від 16.04.2008 року припинилися відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України. Спірний договір дарування укладався відповідно до вільного волевиявлення, маючи на меті реальне настання правових наслідків, тому він не може визнаватися фіктивним. Ухвалою суду від 23.09.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представника позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що він є онуком [PERSON] . Після того, як його мати забрала дідуся до себе в м. Запоріжжя, дідусь почав говорити про те, що бажає подарувати свій будинок свої доньці [PERSON] , бо вона за ним доглядає. Однак мати сказала, що не впорається із доглядом за будинком, так як теж вже є літньою людиною. Після цього дідусь почав пропонувати подарувати будинок йому, на що він погодився. Після укладення договору дарування він вступив в управління цим будинком. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив укладення договору дарування будинку своєму внуку [PERSON] . Більш детально надати пояснення [PERSON] не зміг за станом свого здоров`я. Приватний нотаріус Оріхівського районного нотаріального округу Демидьонок Тетяна Анатоліївна під час її участі в судому засіданні пояснила, що при посвідченні спірного договору дарування вона перевіряла наміри сторін, зокрема дарувальника. В день посвідчення договору вона провела особисту бесіду із [PERSON] , який їй сказав, що за ним здійснює догляд його донька, з якою він проживає. Він спочатку хотів продати будинок, але передумав, вирішив подарувати свій будинок онуку, бо донька теж в похилому віці. [PERSON] пересувався самостійно за допомогою палочки, а також читав самостійно, букви не плутав, був з почуттям гумору, на жарти реагував адекватно. При посвідченні договору також був і обдаровуваний. Крім цього, була присутня донька [PERSON] , яка займалася оформленням всіх необхідних для посвідчення документів. Саме звернення з приводу посвідчення договору було до початку 2019 року, але необхідно було зробити запити, тому посвідчення було вже в 2019 році. Суд, заслухавши думку представників позивача та відповідачів з приводу позовних вимог, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, приходить до наступних висновків. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 16.04.2008 року між ТОВ «Агрофірма «Тавріда» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №010/02-2/87 від 16.04.2008 року, згідно до якого ТОВ «Агрофірма «Тавріда» отримало кредитні кошти в розмірі 70000,00 доларів США строком до 15.04.2009 року, зі сплатою 13,5% річних. З метою забезпечення виконання виниклих кредитних зобов`язань ТОВ «Агрофірма «Тавріда», між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір поруки № 010/02-2/87/2 від 16.04.2018 року, за яким [PERSON] зобов`язався перед банком відповідати по борговим зобов`язанням ТОВ «Агрофірма «Тавріда» за кредитним договором від 16.04.2008 року. Пунктом 4.1 вказаного договору поруки передбачено, що цей договір втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання. Також порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 14.04.2016 року у справі № 323/2639/15-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «Агрофірма «Тавріда», [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено у задоволенні позовних вимог до [PERSON] та [PERSON] з підстав того, що зобов`язання поручителів за договорами поруки від 16.04.2008 року припинилися відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України. 24.10.2017 року на підставі Договору відступлення права вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за плату ПАТ «Комерційний індустріальний банк» належні йому права вимоги за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16.04.2008 року та договорами забезпечення, а ПАТ «Комерційний індустріальний банк» прийняв на себе всі права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16.04.2008 року та договорами забезпечення. Далі, ПАТ «Комерційний індустріальний банк» уклав договір факторингу між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс», за яким ПАТ «Комерційний індустріальний банк» відступив права вимоги за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16.04.2008 року та договорами забезпечення факторові. 24.11.2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» та [PERSON] уклали договір про заміну кредитора у зв`язку з його виконанням третьою особою, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» відступила [PERSON] право вимоги за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16.04.2008 року та договорами поруки. 20.12.2018 року [PERSON] подала до Оріхівського районного суду Запорізької області позовну заяву до [PERSON] , в якій просила стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором в розмірі 307347,28 грн. Провадження у справі було відкрито 14.02.2019 року. Як вказали сторони в судовому засіданні, в задоволенні вказаного позову було відмовлено з огляду на наявність рішення Апеляційного суду Запорізької області від 14.04.2016 року. Крім цього, як видно із заяви про надання справи для ознайомлення, 15.11.2018 року представник [PERSON] подав до суду заяву про ознайомлення із матеріалами справи №323/2316/18 за позовом ТОВ «Агрофірма «Тавріда» до [PERSON] про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі. [PERSON] з 10.01.2019 року знятий з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] та з цієї дати зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.70, 73). 25.01.2019 року [PERSON] уклав два договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Демидьонок Т.А., згідно до яких подарував [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку розміром 0,25 га, на якій він розташований. При посвідченні спірного договору приватним нотаріусом було перевірено інформацію з Єдиного реєстру боржників, в якому були відсутні дані про [PERSON] як боржника, та витребувано копію спадкової справи, заведеної після смерті дружини [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що 04.12.2017 року вона забрала свого батька [PERSON] до себе в м. Запоріжжя, оскільки у нього був дуже поганий стан здоров`я. З часом стан здоров`я у нього покращився і він почав говорити про продаж його будинку, щоб компенсувати їй витрати на лікування. Потім він запропонував подарувати будинок їй, але вона відмовилася, оскільки теж за своїм віком не має можливості здійснювати належний догляд за будинком. Після цього [PERSON] звернувся із пропозицією подарувати будинок її сину - [PERSON] , на що він погодився. Підготовка до договору зайняла біля місяця, так як потрібно було брати документи із архіву. По готовності документів поїхали до нотаріуса та посвідчили договір дарування. Під час посвідчення нотаріус все роз`яснювала [PERSON] та уточнювала його наміри, зачитувала договір вголос. На час укладення цього договору [PERSON] не знав про позови відносно нього. [PERSON] вже вступив в управління будинком, але спочатку йому чинив перешкоди син [PERSON] , який там проживав без дозволу. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] був співзасновником ТОВ «Агрофірма «Тавріда». Товариство брало кредитні кошти на суму 70000,00 доларів США, а він та [PERSON] були поручителями за цим кредитним договором. Товариство не змогло сплатити кредит в повному обсязі, тому дружина - [PERSON] викупила борг. [PERSON] знав про все, що відбувалося з товариством, і про борги теж. Коли свідок потрапив до лікарні, то [PERSON] забрала [PERSON] до себе та вирішила забрати підприємство, дізнавшись про те, що [PERSON] є його співзасновником. Вважає, що у [PERSON] є боргові зобов`язання перед ТОВ «Агрофірма «Тавріда». Свідок [PERSON] суду пояснив, що бачив, як [PERSON] забирала майно із будинку [PERSON] навесні 2018 року. Також восени 2018 року він бачив оголошення на стовпі біля магазину про продаж будинку [PERSON] . Зателефонував за вказаним номером телефону, слухавку взяла [PERSON] , запитав про будинок та про документи, а вона відповіла, що спочатку будинок оформлять на її сина, а потім вже на покупця. Ціна будинку складала 60000,00 грн. Також знає, що в будинку деякий час жив [PERSON] (внук [PERSON] ), з яким він товаришує. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Судом встановлено, що сторони договору дарування не проживають однією сім`єю, дарувальник в момент укладення договору дарування не проживав у спірному будинку та не проживає там і на даний час. Крім цього, [PERSON] з 10.01.2019 року знятий з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] та з цієї дати зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Отже, житловий будинок вибув з володіння [PERSON] , а [PERSON] вступив в управління отриманого у дар житлового будинку. Таким чином, позивачем не доведено, що оспорюваний договір містить ознаки фіктивного правочину, а натомість встановлено, що договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним. Посилання позивача на те, що спірний правочин укладено [PERSON] з метою уникнення боргових зобов`язань за кредитним договором не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи видно, що зобов`язання поручителя [PERSON] за договором поруки від 16.04.2008 року припинилися відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахування відсутності в матеріалах справи доказів щодо наявності боргових зобов`язань [PERSON] перед позивачем [PERSON] , а також відсутності необхідних ознак фіктивності оспорюваного договору дарування, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed