Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

14 березня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із вищевказаним позовом, котрий в подальшому 14 листопада 2016 року було уточнено, та вмотивовано тим, що з 01 липня 2000 року по 30 грудня 2015 року, він працював прохідником (підземним) 5-го розряду дільниці №12 шахти «імені Артема» Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал [PERSON] Ріг». Після проходження ним періодичного медичного огляду в поліклініці гірничого департаменту підприємства, було видано відповідну довідку №23-55 від 31 липня 2013 року, в якій містився висновок про його непридатність для роботи за професією підземного прохідника, та рекомендаціями працювати в умовах поза вібрацією, фізичними навантаженнями, підняттям та переміщенням вантажів, нахилами тулуба та переохолодженням. Такі ж висновки та рекомендації містилися і в аналогічних довідках за результатами подальших періодичних медичних оглядів №19-43 від 13 серпня 2014 року та №18-33 від 11 червня 2015 року. На підставі довідки №23-55 від 31 липня 2013 року відповідач видав наказ №222 від 14 лютого 2014 року «Про простій не з вини працівника та визначення дислокації робочого місця», яким час його знаходження на підприємстві з 10 лютого 2014 року визначався як простій не з вини працівника. При цьому, в наказі зазначено, що відповідно до усного розпорядження виконуючого обовязки директора шахтоуправління з підземного видобутку руди він був недопущений до роботи. Це свідчить про те, що роботодавець не визначився з режимом виконання ним роботи: чи то є простій, чи він не допущений до виконання роботи. На виконання вимог пункту 4.1 Наказу, 20 лютого 2014 року, 02 вересня 2014 року, 18 березня 2015 року, 07 липня 2015 року, 30 вересня 2015 року та 12 листопада 2015 року, відповідачем пропонувалося йому переведення на іншу роботу, однак запропоновані роботи були протипоказані йому за станом здоровя, тому він від такого переведення відмовився. Відповідно до пункту 5 Наказу та згідно з умовами п.2.15 Колективного договору ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» на 2007-2008 роки (зберігає силу на сьогоднішній день), оплата праці за весь час, визначений відповідачем як простій не з вини працівника, здійснювалась йому в розмірі 100% тарифної ставки присвоєного йому розряду по професії прохідник (підземний) 5-го розряду дільниці №12 (нарізної) шахти «імені Артема». Наказом №1317/л від 30 грудня 2015 року його було звільнено у звязку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я, згідно п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України. Таким чином, період перебування його на роботі з 10 лютого 2014 року по 30 грудня 2015 року, який відповідачем визначено як простій не з вини працівника, склав 19 місяців 20 днів. Вважає, що визначення відповідачем періоду знаходження його на роботі з 10 лютого 2014 року по 30 грудня 2015 року, як простій, не відповідає вимогам норми закону про працю, так як відсутній сам факт простою, оскільки відсутні умови, передбачені законом для його визначення та впровадження. На підставі викладеного позивач [PERSON] просив суд задовольнити його уточнені позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» №222 від 14 лютого 2014 року «Про простій не з вини працівника та визначення дислокації робочого місця», та стягнути з ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» на його користь недоотриману заробітну плату за період з 10 лютого 2014 року по 30 грудня 2015 року, в сумі 83355,85 гривень. Присутні у судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] (довіреність від 21 березня 2017 року, термін дії, до 21 березня 2020 року (том №2, а.с.16), кожен окремо надали пояснення по суті справи, уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав та мотивів викладених в уточненій позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Присутня у судовому засіданні представник відповідача, - ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг», - [PERSON] (довіреність №14-431юр. від 11 жовтня 2017 року, термін дії, до 30 березня 2018 року (том №2, а.с.24), також надала пояснення по суті справи, проти уточненого позову заперечувала у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у наданих до суду письмових запереченнях на уточнений позов від 13 грудня 2016 року (том №1, а.с.188-190), вважаючи їх необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Допитана в ході судового розгляду свідок [PERSON], суду пояснила, що вона є фахівцем в галузі заробітної оплати на підприємстві відповідача. Вказувала на те, що довідку про доходи позивача [PERSON] надавала головний бухгалтер. Зазначала, що середньоденна заробітна плата розраховується спеціалістами. У випадку позивача бралася заробітна оплата за жовтень та листопад 2013 року, оскільки далі пішов лікарняний лист та відпустка, а дані лікарняного та відпустки в оплату середнього заробітку не входять. Середній заробіток позивача в подальшому почав знижуватися, оскільки могла бути відпустка або лікарняний. Допитаний в ході судового розгляду свідок [PERSON], суду пояснив, що він працю ведучим інженером по організації праці. Вказував на те, що особисто знайомий з позивачем [PERSON], та останній працював на комбінаті прохідником підземним на 12-й дільниці. Зазначав, що він займається нарахуванням заробітної плати та організацією праці. З липня 2013 року позивач [PERSON] працював на 12-й дільниці, потім в жовтні 2013 року його перевели на легку працю і вже з листопада 2013 року позивач на дільниці не працював, а саме, як підземний прохідник. Щодо наказу №222 від 14 лютого 2014 року про простій робітника вказував на те, що цей наказ був виданий відносно позивача [PERSON] Останньому пропонували перейти на іншу посаду та він не погодився, а попередню роботу підземного прохідника він не міг виконувати, так як не дозволяв стан здоров'я. Зарплату отримував з врахуванням тарифної ставки та за фактично відпрацьовані години, нічні та вечірні виплати. Оплата передбачена колективним договором та положенням про оплату праці. Посилався на ті обставини, що особисто до нього позивач не звертався щодо незгоди з розміром заробітної плати. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, свідків, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи із наступного. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З наявних письмових матеріалів справи, судом встановлено наступне. З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки на імя позивача [PERSON] (том №1, а.с.6-8) серії БТ-ІІ №5961884, та серії БТ-ІІ №5961834, вбачається, що з 01 липня 2000 року по 30 грудня 2015 року, останній працював прохідником (підземним) 5-го розряду дільниці №12 шахти «імені Артема» Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» (том №1, а.с.9-13). В результаті проходження позивачем [PERSON] періодичного медичного огляду в поліклініці гірничого департаменту ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг», останньому було видано відповідну довідку №23-55 від 31 липня 2013 року, в якій містився висновок про його непридатність для роботи за професією підземного прохідника, та рекомендаціями працювати в умовах поза вібрацією, фізичними навантаженнями, підняттям та переміщенням вантажів, нахилами тулуба та переохолодженням (том №1, а.с.14). Аналогічні висновки та рекомендації містилися і в аналогічних довідках за результатами подальших періодичних медичних оглядів №19-43 від 13 серпня 2014 року та №18-33 від 11 червня 2015 року (том №1, а.с.15, 16). На підставі довідки №23-55 від 31 липня 2013 року, відповідач видав наказ №222 від 14 лютого 2014 року «Про простій не з вини працівника та визначення дислокації робочого місця», яким час знаходження позивача [PERSON] на підприємстві з 10 лютого 2014 року, визначався як простій не з вини працівника (том №1, а.с.17-18). На підставі вказаного наказу відповідача, позивач [PERSON] з 10 лютого 2014 року не був допущений до роботи з 10 лютого 2014 року. Період невиконання позивачем роботи за професією прохідник (підземний) 5-го розряду дільниці №12 «шахти імені Артема» ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» був визначений як простій не з вини працівника. Розпорядженням №4227 від 14 листопада 2013 року «Про переведення на більш легку роботу», на підставі письмової заяви позивача [PERSON] (а.с.46), останньому було запропоновано переведення з 14 листопада 2013 року по 28 листопада 2013 року, на більш легку роботу, підсобним робітником 1-го розряду (том №1, а.с.45), згідно списку актуальних вакантних посад по підприємству, станом на 13 листопада 2013 року (том №1, а.с.48-52). Від переведення на запропоновану роботу позивач [PERSON] відмовився, про що було складено відповідний акт від 14 листопада 2013 року (том №1, а.с.47). Розпорядженням №630 від 14 лютого 2014 року, було створено комісію з працевлаштування прохідника (підземного) шахти «імені Артема» ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» [PERSON] (том №1, а.с.55), та останньому повторно було запропоновано переведення на більш легку роботу, згідно списку вакантних посад на підприємстві, станом на 10 лютого 2014 року (том №1, а.с.54). Від переведення на запропоновану роботу позивач [PERSON] також відмовився, про що було складено відповідний акт від 11 лютого 2014 року (том №1, а.с.53). 20 лютого 2014 року позивач [PERSON] повторно відмовився від переведення на більш легку роботу згідно списку вакантних робочих місць, станом на 19 лютого 2014 року (том №1, а.с.57, 59), про що було складено відповідний акт (том №1, а.с.58). 02 вересня 2014 року позивач [PERSON] повторно відмовився від переведення на більш легку роботу згідно списку вакантних робочих місць, станом на 01 вересня 2014 року (том №1, а.с.61-65), про що було складено відповідний акт (том №1, а.с.60). Повідомленням директора шахтоуправління з підземного видобутку руди (на правах шахт), на імя головного керуючого з кадрового адміністрування ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» №912-01/447/51 від 19 березня 2015 року, у звязку із неодноразовою відмовою позивача [PERSON] від переводу на іншу посаду, було запропоновано вирішити питання про звільнення позивача з підприємства на підставі п.2 ст.40 КЗпП України (том №1, а.с.66). 18 березня 2015 року позивач [PERSON] повторно відмовився від переведення на більш легку роботу згідно списку вакантних робочих місць, станом на 17 березня 2015 року (том №1, а.с.68-69), про що було складено відповідний акт (том №1, а.с.67). 20 березня 2015 року, за №05-468, директором департаменту з персоналу ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» було винесено подання адміністрації підприємства про надання згоди на звільнення [PERSON] на підставі п.2 ст.40 КЗпП України (том №1, а.с.70-72). Однак згоди на звільнення позивача надано не було (том №1, а.с.77). 07 липня 2015 року позивач [PERSON] повторно відмовився від переведення на більш легку роботу згідно списку вакантних робочих місць, станом на 06 липня 2015 року (том №1, а.с.75-76), про що було складено відповідний акт (том №1, а.с.74). 30 вересня 2015 року позивач [PERSON] повторно відмовився від переведення на більш легку роботу згідно списку вакантних робочих місць, станом на 30 вересня 2015 року (том №1, а.с.81), про що було складено відповідний акт (том №1, а.с.80). 12 листопада 2015 року позивач [PERSON] повторно відмовився від переведення на більш легку роботу згідно списку вакантних робочих місць, про що було складено відповідні акти (том №1, а.с.82, 83). 08 грудня 2015 року, за №05-3050, директором департаменту з персоналу ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» повторно було винесено подання адміністрації підприємства про надання згоди на звільнення [PERSON] на підставі п.2 ст.40 КЗпП України (том №1, а.с.84-88), та отримано було згоду на звільнення позивача [PERSON] (том №1, а.с.89). Простій позивача тривав з 10 лютого 2014 року до дати звільнення позивача [PERSON] з підприємства відповідача, згідно наказу №1317/л від 30 грудня 2015 року, у звязку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя, на підставі п.2 ст.40 КЗпП України (том №1, а.с.19). Період перебування позивача [PERSON] на роботі з 10 лютого 2014 року по 30 грудня 2015 року, який відповідачем визначено як простій не з вини працівника, склав 19 місяців 20 днів. При цьому, з наданих до суду представником відповідача документів, судом встановлено, що за весь час простою підприємство здійснювало виплату позивачу [PERSON] заробітної плати в розмірі 100% тарифної ставки присвоєного розряду по професії прохідник (підземний) 5-го розряду дільниці №12 (нарізної) шахти «імені Артема», як це передбачено п.5 Наказу № 222 від 14 лютого 2014 року та умовами п.2.15 Колективного договору. Як зазначено в наказі ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» №222 від 14 лютого 2014 року «Про простій не з вини працівника та визначення дислокації робочого місця», позивач [PERSON] не був допущений до роботи з тих підстав, що виконання роботи за професією прохідник (підземний) 5-го розряду дільниці №12 шахти «імені Артема», було протипоказано за станом здоров'я, яке підтверджується медичними висновками. Відповідач визначив період невиконання позивачем роботи як простій. Однак, із таким висновком суд погодитися не може виходячи із наступного. Так, згідно положень ст.34 КЗпП України простій, це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Щоб визначити статус простою, то треба звернутися до положень ч.2 ст.113 КЗпП України. З її змістом, якщо не має простою структурного підрозділу чи всього підприємства, початок простою може бути визначений лише у випадку, коли працівник повідомив про це власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб, тобто простій не з вини працівника може бути лише за умови, якщо відбулось попередження працівником про простій уповноважених осіб. При цьому, як встановлено матеріалами справи, та поясненнями учасників процесу, ані власник або уповноважений ним орган, ані бригадир, ані майстер або інші посадові особи не повідомлялися позивачем про простій. Навпаки, відповідач самостійно, не допустивши позивача до виконання роботи, визначив період невиконання останнім роботи за своєю професією як простій. Таким чином, ані матеріалами справи, ані відповідно до законодавства, факт простою не підтверджується. Як встановлено в судовому засіданні, простою, як підставу для видання наказу №222, не було. Більш того, представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що зупинки підприємства та структурного підрозділу, де працював позивач [PERSON], не було, підприємство працювало, але не було іншого виходу щодо врегулювання виниклої ситуації. Що стосується документального підтвердження часу та періоду простою, то відповідно до типової форми табелю обліку використання робочого часу №П-5, затвердженої наказом Держкомстату від 05 грудня 2008 року №489, час простою працівника повинен відображатись в табелі літерою «П» (код 23). Однак, відповідач до матеріалів справи надав табеля обліку робочого часу, в яких зазначено, що час роботи позивача [PERSON] по днях позначений цифрою «7», що означає кількість відпрацьованих годин, тобто документально час простою не підтверджений (том №1, а.с.126-173). Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Таким чином, відповідач не забезпечив достовірний облік виконуваної роботи і, тим самим, не підтвердив наявність простою. Підставою для визначення простою в наказі №222 було зазначено, що позивач [PERSON] не був допущений до виконання роботи, тобто відсторонений. Положення ст.46 КЗпП України передбачає випадки, коли працівник може бути відсторонений від роботи. З огляду на перелік цих випадків, простій не є підставою для відсторонення від роботи. Відповідач не допустив позивача до роботи в зв'язку з його неналежним станом здоров'я, однак, законодавством України про працю та про охорону праці, що регулює відносини, які виникають у звязку з працевлаштуванням при неналежному стані здоровя працівника, не передбачено визначення простоєм періоду вирішення питання про працевлаштування працівника відповідно до стану його здоровя. Суд погоджується з доводами позивача та його представника, та вважає, що визначення відповідачем періоду знаходження позивача [PERSON] на роботі з 10 лютого 2014 року по 30 грудня 2015 року, як простій, не відповідає вимогам вищезазначених нормам закону, так як був відсутній сам факт простою, оскільки відсутні умови, передбачені законом для його визначення та впровадження. Посилання представника відповідача на неналежний стан здоровя працівника, як на «іншу причину» для простою, суд вважає неналежними, оскільки це не призвело до простою підприємства, структурного підрозділу або окремої агрегату, у тому числі дільниці, на якій працював позивач [PERSON] Дії роботодавця щодо працевлаштування працівника з медичними обмеженнями чітко регламентовані ч.1 ст.170 КЗпП України, якою передбачено, що працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. Аналогічні вимоги передбачені й в ч.5 ст.6 Закону України «Про охорону праці», згідно якої працівника, який за станом здоров'я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства. Неодноразово, пропонуючи іншу роботу для переведення, відповідачем пропонувалася робота, яка не відповідала медичному висновку. Як вбачається з довідок ЛКК, позивачу була рекомендована робота в умовах поза вібрацією, фізичними навантаженнями, підняттям та переміщенням вантажів, нахилами тулуба та переохолодженням. В пропозиціях іншої роботи не були зазначені характер та умови праці за запропонованими професіями. Так, відповідачем, в порушення вимог ст.5 ЗУ «Про охорону праці», пропонувалися позивачу роботи прибиральника гарячого металу, слюсаря з ремонту обладнання, водія електрокари, які за станом здоровя йому протипоказані і не можуть виконуватися. Матеріалами справи та поясненнями представника відповідача в судовому засіданні, встановлено, що позивачу пропонувалися роботи, зокрема, в кількості 284 робочих місця. Представник відповідача зазначила, що позивач повинен був сам піти й ознайомитись з умовами праці на цих робочих місцях і вибрати роботу, яка йому підходить за станом здоров'я, однак, обов'язок щодо подальшого працевлаштування працівника, який має медичні обмеження щодо виконання роботи, покладається на власника відповідно до ст.141 КЗпПУ, а саме власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, .... у тому числі неухильно додержуватися законодавства про працю і правил охорони праці... Крім того, відповідно до ст.21 КЗпПУ роботодавець зобов'язаний .... забезпечувати умови праці, необхідні для виконання працівником роботи, тобто законодавством передбачено, що вирішення питання про подальше працевлаштування працівників, які мають медичні обмеження, є обов'язком роботодавця, а не працівника. З огляду на це, посилання представника відповідача на те, що позивач нічого не зробив для зміни ситуації щодо свого працевлаштування, є таким, що не узгоджується з вимогами чинного законодавства. Внаслідок неналежного виконання відповідачем вищевказаних вимог законодавства та недопущення позивача до роботи, останній тривалий час був позбавлений можливості отримувати середній заробіток за весь час невиконання трудових обов'язків за професією. Крім того, відповідачем був видано розпорядження від 15 серпня 2013 року №717 «Про вивільнення працівників», за яким він мав можливість звільнити позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ у зв'язку із скорочення штату чи чисельності працівників, однак, цього зроблено не було. Стан здоров'я позивача також надавав відповідачу можливість звільнити позивача за п.2 ст.40 КЗпПУ, однак таке звільнення відбулося лише 30 грудня 2015 року. На підставі викладеного, суд вважає, що уточнені позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» №222 від 14 лютого 2014 року «Про простій не з вини працівника та визначення дислокації робочого місця», підлягають задоволенню. Що стосується уточнених позовних вимог в частині стягнення недоотриманої заробітної плати, суд також вважає їх обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню виходячи із наступного. Так, як вже зазначалося вище, відповідач здійснював оплату праці позивача в розмірі 100% тарифної ставки присвоєного розряду по професії прохідник (підземний) 5-го розряду дільниці №12(нарізної) шахти «імені Артема» (том №1, а.с.103-125). При цьому, відповідно до положень п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у звязку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи... середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. В п.21 Постанови Пленуму ВССУ від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що у всіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками, то розрахунок слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з абзацами 3-4 статті 2 розділу II Постанови №100, у випадках збереження заробітної плати, середня місячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Оскільки простій для позивача був встановлений з 10 лютого 2014 року, в останні два місяці, що передують цій події, останній не працював (як зазначено в четвертому абзаці описової частини Наказу), - то середньомісячна заробітна плата повинна визначатися за жовтень-листопад 2013 року. Відповідно до наданої відповідачем довідки №8412-15/1-4294 від 07 жовтня 2016 року, позивачу нарахована заробітна плата: за жовтень 2013 року, - 9619,50 гривень; за листопад 2013 року, - 9642,77 гривні (том №1, а.с.102). Отже, середньомісячна заробітна плата за вказаний період складає 9631,14 гривня. Відповідно до п.8 Постанови №100, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Графік роботи персоналу у відповідача є трьохзмінним, трьохбригадним при 36-годинному робочому тижні, по 7 годин на зміну, що підтверджується графіками на 2014-2015 рік. Враховуючи вищезазначене, для розрахунку розміру недоотриманої позивачем заробітної плати, необхідно приймати за основу розмір середньогодинного заробітку за жовтень-листопад 2013 року. Загальна кількість годин, відпрацьованих у жовтні-листопаді 2014 року, аналогічна кількості годин, відпрацьованих в жовтні-листопаді 2013 року, - 301 година, що підтверджується графіками. Отже, середньогодинна заробітна плата, яка передувала оголошенню простою, складає 63,99 гривні, яка визначається з розрахунку: 9631,14 х 2 : 301 = 63,99. Не можна погодитись з думкою відповідача про розмір середньогодинної заробітної плати, яка ним зазначена у контррозрахунку до заперечень, з якого вбачається, що середньогодинна заробітна плата визначалась щомісячно з лютого 2014 року по грудень 2015 року (період простою) і змінювалась в бік зменшення. Так, допитана в ході судового розгляду свідок [PERSON] на питання, чому це відбувалось, зазначила, що розмір середньогодинної заробітної плати у позивача залежав від періоду знаходження його на лікарняному та у відпустці. Однак, це не відповідає вимогам Постанови №100 в частині визначення середньої заробітної плати. Таким чином, суд погоджується із розрахунком позивача та його представника, наведеним в уточненій позовній заяві, а недоотримана заробітна плата за період з 10 лютого 2014 року по 30 лютого 2015 року, складає 83335,85 гривень. Таким чином, уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно положень ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 гривня.

Outcome: approved