Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

12 серпня 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, посилаючись на те, що 05.05.1998 року між її чоловіком - [PERSON] та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був посвідчений на Одеській Універсальній Товарній Біржі і згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» був зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» під реєстраційним № 98/0169 від 05.05.1998 року. Право власності [PERSON] було зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» № 277 стор. 173, кн. 254пр. На час укладення договору купівлі-продажу квартири позивач та [PERSON] знаходились в зареєстрованому шлюбі, в зв'язку із чим позивач вважає спірну квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя. [INFO] чоловік позивача [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із ? частини зазначеної квартири. Позивач є спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом. Однак зараз позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину, так як договір було укладено на біржі, а не посвідчений нотаріусом, а місце проживання відповідачів позивачу невідомо, а тому посвідчити договір нотаріально не можливо. В останнє судове засідання позивач не з'явилась, однак її представник подав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутністю. Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи у їх відсутність не подали. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі існуючих в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 05.05.1998 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] та [PERSON] з другої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Вказана угода була зареєстрована Одеською Універсальною Товарною Біржею GIP за № 98/0169. 25.05.1998 року право власності [PERSON] на вказане майно було зареєстровано Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості під № 277, стор. 173, кн. 254пр. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, яка була чинна станом на 05.05.1998 року, тобто на дату укладення правочину, встановлювала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Право власності на зазначену квартиру за [PERSON] було зареєстровано відповідно до чинної на той момент Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 р. Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинами та надаючи їм правову кваліфікацію суд вважає, що закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що випливають з приводу членства у товарній біржі, прийнятий пізніше, ніж ЦК УРСР 1963 року, а тому до прийняття ЦК України та зміни інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно. Відповідно, вирішуючи спір, суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятого закону, а також правило про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних правовідносинах. Зазначені принципи правозастосування підтверджуються рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України № 1-7/99. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Задовольняючи позов, суд виходить також з того, що оспорюваний правочин на момент розгляду справи є дійсним, однак виходячи з того, що інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд застосовує правову конструкцію ст. 47 ЦК УРСР для визнання факту дійсності договору. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що [PERSON] мешкав в спірній квартирі, право власності на вказану квартиру зареєстровано в установленому законом порядку, тобто сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, правочин було виконано сторонами. Судом також встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] знаходився в шлюбі з позивачем - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 20 липня 1985 року, виданим Малиновським районним відділом ЗАГС та зроблено запис № 712. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції [INFO], актовий запис № 3156. Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, [PERSON] є належним позивачем, а обраний нею спосіб захисту свого майнового права відповідає вимогам ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Враховуючи викладене, з врахувань відсутності порушень діючого законодавства під час укладення договору купівлі-продажу та його виконання, принципу неприпустимості позбавлення права власності, презумпції законності правочинів суд задовольняє позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Outcome: approved