Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

12 жовтня 2017 року, представниця Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА звернулася до суду з вказаним позовом в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO], в якому, посилаючись на злісне невиконання відповідачкою - матір'ю дитини, своїх батьківських обов'язків по вихованню, утриманню і піклуванню щодо свого малолітнього сина, який, на підставі розпорядження в/о голови Овідіопольської РДА від 15.02.2012 р. № 195 «Про влаштування малолітнього [PERSON] на повне державне забезпечення до будинку дитини» з дня народження перебував в КЗ «Білгород-Дністровський спеціалізований будинок дитини», а з 28.09.2017 р. дитина навчається та виховується в КЗ «Кароліно-Бугазька загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІ ступенів» на підставі направлення Департаменту освіти і науки Одеської ОДА № 132 від 28.09.2017 р., беручи до уваги висновок Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА № 01/01-25/2282 від 09.10.2017 р., просила суд, відібрати малолітнього [PERSON], [INFO] у матері [PERSON] тимчасово на 1 рік без позбавлення її батьківських прав. В судовому засіданні представниця позивачів підтримала свій позов в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позов визнала, пояснивши, що погоджується з позовом про відібрання у неї дитини терміном на 1 рік, з посиланням на те, що в її оселі на сьогодні триває ремонт кухні, у зв'язку з чим, вона не має можливості забрати дитину до себе додому. Заслухавши пояснення і доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до умов ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Згідно із статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15,16 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею - є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав - лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) - або з інших не залежних від неї причин. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Однак, вимогами статті 169 СК України передбачено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При чому, суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Згідно із ч.ч. 4,5,6 ст. 19 СК України - при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини з огляду на те, що відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд не пов'язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги. Суд встановив, і це було підтверджено представницею позивачів, що на контролі в службі у справах дітей Овідіопольської РДА знаходиться лист Овідіопольського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 28.09.2017 року № 06-01/544 стосовно родини [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідачка [PERSON] є матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області про що в Книзі реєстрації народжень 10 січня 2012 року зроблено відповідний актовий запис за № 05) (а.с. 10). Відомості про батька дитини вказані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, зі слів відповідачки, що підтверджується довідкою начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського управління юстиції в Одеській області від 25.01.2012 року № 294/04.1-25. Малолітній [PERSON], [INFO], з дня народження по червень 2016 року перебував у комунальному закладі «Білгород-Дністровський спеціалізований будинок дитини на підставі розпорядження виконуючого обов'язки голови Овідіопольської районної державної адміністрації від 15.02.2012 року № 195 «Про влаштування малолітнього [PERSON] на повне держане забезпечення до будинку дитини», а з 28.09.2017 р. дитина навчається та виховується в КЗ «Кароліно-Бугазька загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІ ступенів» на підставі направлення Департаменту освіти і науки Одеської ОДА № 132 від 28.09.2017 р. При чому, згідно листа вказаного КЗ «Кароліно-Бугазька загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІ ступенів» № 40/09-18 від 13.02.2018 р., мати дитини [PERSON] відвідує дитину у заклад (у жовтні 2017 р.)і, однак на канікули та вихідні дні додому не забирає. Дитина має гарні характеристики і навички (а.с. 28-31). 12.05.2016 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Овідіопольській РДА, комісія з питань захисту прав дитини при Овідіопольській РДА дійшла висновку про доцільність повернення з комунальної установи «Білгород-Дністровський спеціалізований будинок дитини» малолітнього [PERSON], [INFO], на постійне проживання і виховання матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Після повернення малолітнього в родину матері [PERSON] спеціалістами Овідіопольського РЦСССДМ постійно надавалися необхідні послуги. 28.09.2017 року директором Овідіопольського РЦСССДМ службі у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації було надано лист стосовно відповідачки, в якому йдеться про те, що інші діти відповідачки - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] навчаються в Кароліно-Бугазькій ЗОШ. Діти мають неохайний вигляд, одяг не досить чистий. 20.09.2017 р. до фахівця із соціальної роботи надійшла інформація стосовно [PERSON], 2012 р. н.. Відповідно до заяв дитина не буває на свіжому повітрі, мати хлопчика знущається над дитиною, обмежує дитину в харчуванні, застосовує фізичну силу. 20.09.2017 року комісією у складі фахівців із соціальної роботи Овідіопольського РЦСССДМ, служби у справах дітей, депутата Кароліно-Бугазької сільської ради та сімейного лікаря Кароліно-Бугазької амбулаторії, була відвідана родина [PERSON] та за результатами перевірки у [PERSON] виявлені гіпотрофія, гематоми полетничної області, верхніх та нижніх кінцівок, синці на лиці, про що був складений відповідний документ. Зі слів матері це наслідки падіння під час прогулянок та необережного спілкування [PERSON] з братом (а.с. 7-9,13). Всі зауваження з боку працівників соціальних служб ігноруються та не виконуються відповідачкою. У матері низький рівень батьківського потенціалі, недостатньо сформовані навички відповідального батьківства. Також, на засідання комісії запрошено соціального працівника Кароліно-Бугазької сільської ради [PERSON] та громадян, які надали свої заяви-повідомлення щодо знущань матері над дитиною. 05.10.2017 року мати, [PERSON]. була присутня на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Овідіопольській РДА. Також були присутні соціальний працівник Кароліно-Бугазької сільської ради [PERSON], та сусіди: громадянка [PERSON] та громадянка [PERSON], які підтримали свої свідчення, які були викладені письмові у заявах соціальному працівнику [PERSON] від 20.09.2017 року. Підставами для відібрання дитини від батька, матері можуть бути ті ж обставини, що і для позбавлення батьківських прав : а) ухилення від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; б) жорстоке поводження з дитиною; в) батьки (батько) є хронічними алкоголіками або наркоманами; г) вдавання до будь-яких видів експлуатації дитини, примушування її до жебракування та бродяжництва; д) інші випадки, якщо залишення дитини в них є небезпечним для її життя , здоров'я і морального виховання. У всіх цих випадках підставами для відібрання дітей без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім'ї небезпечної для дитини обстановки, незалежно від суб'єктивних причин такого положення. Вини батьків. Застосування першої, другої санкції залежить від ступеню вини батьків. Позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК) завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відібрання ж дітей не пов'язується з протиправною поведінкою. Наприклад, у сім'ї, де діди перебувають, створилися умови, небезпечні для їх фізичного чи духовного розвитку, батьки душевно хворі, недоумкуваті, хворіють на відкриті форми туберкульозу та інші інфекційні захворювання. Відібрання дітей без позбавлення батьківських прав не означає, що батьки і діти втрачають правовий зв'язок між собою. Батьки в цих випадках зберігають право представництва в інтересах дітей, давати згоду на всиновлення дитини іншою особою, спадкувати після смерті дитини, одержувати аліменти у зв'язку з непрацездатністю і потребуючим матеріальної допомоги тощо. Але з відібранням дітей батько, мати втрачають право на особисте безпосереднє виховання дітей і визначати їх місце проживання, бути опікуном, піклувальником, бо саме в цих правах вони обмежені. Частина друга статті 170 СК України передбачає оперативне втручання щодо відібрання дитини суду, прокуратури, органів опіки та піклування, коли невжиття цих заходів може призвести до непередбачених наслідків. Це можливо при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини. У тому випадку, якщо орган опіки та піклування постановив рішення про негайне відібрання дитини і направив її до дитячого закладу, закладу охорони здоров'я чи передав батькові або іншому родичу, цей орган повинен негайно повідомити про прийняте рішення прокурора і в семиденний строк після постановлення рішення звернутися з позовом до суду про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення батьківських прав. Таке ж право має і прокурор (негайне відібрання дитини і звернення в семиденний cтрок до суду про позбавлення батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав). Він з цього приводу постановляє не рішення, а постанову. Прийняття законодавцем такого закону, як оперативне втручання прокурора, органів опіки та піклування спонукало життя, часті трагічні смерті дітей з вини батьків. Оскільки судові розгляди цих справ можуть тягнутися тривалий час, а діти залишаються або наодинці без батьків, або залишені ними напризволяще, поступове голодування тощо, або з батьками, які постійно нетверезі, то таке втручання дає можливість зберегти дітей до подання позову про позбавлення батьківських прав або відібрання дітей і його розгляду. Отже, втручання прокурора, органів опіки та піклування - є оперативним тимчасовим засобом захисту прав дитини і попередження нещасних випадків серед дітей. У тому випадку, якщо судом буде відмовлено в позові прокурору, органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав чи відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, то рішення органу опіки та піклування, постанова прокурора про негайне відібрання дитини втрачають чинність і дитина (діти) повинні бути повернуті цими особами батькам. Якщо ж буде задоволено позов прокурора, органів опіки та піклування щодо відібрання дитини, то це буде по суті не відібрання дитини, а визнання законності дій прокурора, органів опіки та піклування. З відібранням дитини у батьків не слід плутати з улаштуванням дітей, які залишися без нагляду не з вини батьків, з причин, які від них не залежать, у дитячі заклади. У житті бувають випадки, коли батьки довго хворіють або взагалі відсутні, у результаті цього не можуть здійснювати свої батьківські обов'язки. Влаштування дітей не супроводжується в цих випадках якимось, обмеженням батьківських прав. У цьому випадку дитячий заклад має повернути дитину батькам. Якщо ж дитина була відібрана за рішенням суду, то згодом вона може бути повернена батькам також за рішенням суду. При постановленні рішення про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав суд не встановлює певних строків цього обмеження прав батьків. Як і при поновленні батьківських прав, так і при відібранні дитини та її поверненні згодом батькам, необхідно довести їм, що відпали причин, які були перешкодою для неналежного виховання дитини, строком не обмежене. Одночасно з вимогою про відібрання дитини може бути заявлений позов про стягнення аліментів з батьків на утримання дитини. Суд може відібрати дитину і від інших осіб на підставі частини першої статті 170 СК України на підставах, які передбачені пунктами 2-5 статті 164 СК. Стаття 170 СК України не зазначає про те, в якому порядку повинні розглядатися справи про відібрання дітей. Слід визнати, що порядочок розгляду названих справ повинен бути таким самим, як і порядок розгляду справ про позбавлення батьківських прав. Відібрання дітей - це серйозна міра впливу, яка, як правило, призводить до істотних обмежень батьківських прав. У зв'язку з цим такі справи повинні розглядатися в позовному порядку. Позовну заяву про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав може подати до суду один з батьків, орган опіки та піклування, прокурор, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад. Справи про відібрання дітей повинні розглядатися за участю органу опіки та піклування. В своєму висновку № 01/01-25/2282 від 09.10.2017 р. Орган опіки та піклування Овідіопольської РДА дійшов висновку про доцільність відібрання малолітнього [PERSON], [INFO] у матері [PERSON] тимчасово на 1 рік без позбавлення батьківських прав, що буде відповідати інтересам малолітньої дитини (а.с. 4-6). На думку суду, така міра виховального характеру у виді відібрання малолітньої дитини у відповідачки терміном на 1 рік без позбавлення її батьківських прав - буде сприяти більш ретельному і відповідальному батьківському ставленню відповідачки до виховання та утримання її малолітнього сина, яке на сьогодні у відповідачки відсутнє, а її посилання на неможливість забрати свою дитину з КЗ «Кароліно-Бугазька загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІ ступенів» до себе додому у зв'язку з ремонтом кухні є хибними і такими, що з негативного боку характеризують її як матір дитини та показують її негативне ставлення до своїх прямих батьківських обов'язків щодо виховання, утримання та піклування щодо свого малолітнього сина. А у випадку, якщо на протязі 1 року відповідачка не змінить свого негативного ставлення до свого малолітнього сина, у позивачів будуть всі законні підстави звернутися до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього [PERSON], [INFO], що буде в повній мірі відповідати інтересам дитини (а.с. 14-15). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість і документальну доведеність підстав даного позову, який підлягає задоволенню.

Outcome: approved