Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

13.08.2020р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. (а.с. 1-6). Ухвалою судді Наумової О.С. від 18.08.2020р. відкрито провадження по справі і справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 20). 15.10.2020р. позивач змінив предмет позовних вимог (а.с. 50-51). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що перебуває з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 27.06.2014р. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . З часом стосунки з відповідачкою погіршилися. У травні 2020 року позивач переїхав мешкати до іншої квартири [ADDRESS] . Наразі позивач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. Зазначив, що за час шлюбу сторони придбали дві квартири: 1) квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було оформлене на позивача [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири від 27.04.2015р.; 2) квартиру [ADDRESS] , право власності на яку оформлене на відповідачку [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири від 10.09.2016р. Однак, ці квартири були придбані фактично за кошти бабусі позивача [PERSON] , яка продала свій будинок і квартиру в м. Одесі. Позивач просив визнати квартири спільною сумісною власністю подружжя і поділити їх. З урахуванням того, що квартири є рівноцінними, є неподільним майном, просив визнати за позивачем [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , а за відповідачкою [PERSON] \~-\~право власності\~на квартиру\~ [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності сторін на це майно. Відповідачка 06.10.2020р.\~надала відзив\~на позовну\~заяву (а.с. 33 49), в якому зазначила, що вимоги визнає частково, у порядку поділу майна подружжя бажає визнати за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності сторін на це майно. Визнала, що дійсно сторонами спору під час шлюбу за спільні кошти придбані дві квартири: 1) квартира [ADDRESS] , право власності на яку оформлене на позивача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2015р.; 2) квартира [ADDRESS] , право власності на яку оформлене на відповідачку [PERSON] за договором купівлі-продажу від 10.09.2016р. Позивач у позовній заяві стверджує, що обидві квартири є тотожними і рівноцінними, отож для нього не має значення, яку саме квартиру отримати у приватну власність. Відповідачка проживає разом з малолітнім сином сторін - [PERSON] , [INFO] , у квартирі по [ADDRESS] . У цій квартирі дитині забезпечені умови: облаштована окрема кімната, місце для сну, занять, ігор, є необхідні меблі та техніка, що підтверджується актом обстеження умов проживання. У квартирі на пр. Гагаріна такі умови відсутні. Георгій відвідує дошкільний навчальний заклад № 327, який знаходиться поруч з місцем його проживання. Враховуючи викладене, просила у порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності сторін на це майно. Позивач 28.10.2020р. подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати справу без його участі та без участі його представника, без фіксації технічними засобами, просив позовні вимоги задовольнити, зауважив, що вимогу, викладену в п. 3 позовної заяви в уточненій редакції (щодо стягнення з відповідачки різниці вартості майна а.с. 52) не підтримує (а.с. 55). Представник відповідачки адвокат Лазарєва К.В. (діє на підставі ордеру від 18.09.2020р. а.с. 29) подала до суду заяву, в якій позовні вимоги у редакції від 15.10.2020р. визнала повністю, просила справу розглядати справу без її участі, без фіксації технічними засобами (а.с. 54). Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.06.2014р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 14). Як видно з матеріалів справи, позивач звернувся в серпні 2020 року із позовом до суду про розірвання шлюбу (а.с. 38-40). Встановлено і не заперечуються сторонами, що час шлюбу вони придбали нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2015р., укладеного позивачем [PERSON] з [PERSON] (а.с. 7). Право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] (а.с. 9). Також сторони придбали квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.09.2016р., укладеного відповідачкою [PERSON] з [PERSON] (а.с. 45-46), право власності зареєстроване за [PERSON] (а.с. 10-11). Відповідачка зареєстрована і проживає разом зі спільним малолітнім сином сторін - [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 03.10.2016р., актом обстеження умов проживання дитини від 29.09.2020р. (а.с. 37, 41) і відповідачем не заперечується. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Судом встановлено, що спірні квартири набуті сторонами за час шлюбу. У відзиві відповідачка визнала вимоги позивача про поділ майна, однак просила у порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності сторін на це майно. Позивач, змінюючи предмет позову просив поділити спільне майно подружжя, визнавши за позивачем [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , а за\~відповідачкою [PERSON] \~-\~право власності\~на квартиру\~ [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності сторін на це майно. Після зміни позивачем предмету позову 15.10.2020р., відповідачка 28.10.2020р. подала заяву, у якій позовні вимоги визнавала повністю (а.с. 54). Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач -\~визнати позов\~на будь\~якій стадії\~провадження у\~справі,\~зазначивши про\~це в\~заяві по\~суті справи\~або в\~окремій письмовій\~заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідачка визнала позов, і визнання позову не суперечить закону, тому суд приймає таке визнання позову та вважає за можливе поділити спільне майно подружжя, визнавши за позивачем [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , а за відповідачкою [PERSON] - право власності на квартиру [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності сторін на це майно. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що сторони звільнені від сплати судового збору як інваліди ІІ групи (а.с. 13, 44) судові витрати відносяться на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved