Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

12 квітня 2019 року адвокат Михайленко Н.М. звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області в інтересах [PERSON] з позовом, предметом якого є: визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я батька позивача. В обґрунтування позову зазначила, що 02 серпня 1993 року на ім`я батька позивача [PERSON] , був виданий державний акт на право приватної власності на землю площею 0,33 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства та будівництва жилого будинку. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв позивач, на ім`я якого був складений заповіт. Посилаючись на неможливість оформлення спадкових прав на земельну ділянку через невідповідність державного акту вимогам закону, що були чинними на момент його видачі, позивач просив визнати цей державний акт недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив про визнання позову. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 02 серпня 1993 року на підставі рішення Іванівської сільської ради народних депутатів Очаківського району Миколаївської області № 17 від 25 лютого 1993 року на ім`я [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю площею 0,33 га, розташовану за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Іванівка , з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства та будівництва жилого будинку (а. с. 10). З копіїсвідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28 вересня 1960 року (а. с. 9) вбачається, що позивач є сином [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08 жовтня 2018 року, виданого виконавчим комітетом Куцурубської сільської ради Очаківського району Миколаївської області (а. с. 7). Судом також встановлено, що Другою Очаківською державною нотаріальною конторою позивачу відмовлено в оформленні спадкових прав на землю через невідповідність державного акту вимогам закону. Так, один державний акт не міг бути виданий на дві земельні ділянки із зазначенням двох цільових призначень та загальної площі обох ділянок. Право власності на землю для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства мало б бути посвідчено двома окремими державними актами із зазначенням цільового призначення та площі кожної ділянки (а.с. 11). Вирішуючи спір, суд виходить з такого. За змістом ч. 2 ст. 23 ЗК України (в редакції 1993 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами. Згідно зі ст. 67 ЗК України, що діяв на час видачі оскаржуваного державного акту, громадянам у сільській місцевості за рішенням сільської ради може бути виділена у приватну власність земельна ділянка для будівництва жилих будинків та їх обслуговування у розмірі не більшому, ніж 0,25 га. Відповідно до ст. 56 ЗК України (в редакції 1993 року), для ведення особистого підсобного господарства громадянам рішенням сільської ради в межах населених пунктів передаються у власність земельні ділянки у розмірі не більшому, ніж 0,6 га. З аналізу вказаних норм ЗК України слідує, що громадянам може бути виділено у приватну власність земельні ділянки, як для будівництва жилих будинків та їх обслуговування, так і для ведення особистого підсобного господарства, а тому право власності на них має бути посвідчено окремими державними актами. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, що передбачено ст. 126 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Стаття 155 ЗК України закріплює, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що виданий спадкодавцю державний акт оформлений з порушенням вимог земельного законодавства, що позбавляє спадкоємця можливості оформити права на спадкове майно, суд задовольняє позовні вимоги та визнає недійсним державний акт. На підставі викладеного,

Outcome: approved