Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

12 грудня 2019 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] про стягнення 14991 грн 61 к. заборгованості за кредитним договором від 30.12.2014р., посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань. Ухвалою суду від 13 січня 2020 року відкрито провадження у даній справі та постановлено здійснити її розгляд в спрощеному позовному провадженні без повідомлення осіб, також в цій ухвалі роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали. З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що відповідач отримав вказану ухвалу та копію позовної заяви з додатками 24.02.2020р. 24.02.2020р. відповідач надав до суду відзив, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування такої своєї позиції зазначив, що позивачем не доведений факт укладення між сторонами кредитного договору, в якому чітко визначено умови надання кредиту та його погашення. Зазначив, що ні витяг з Тарифів, ні витяг з Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку він не підписував, а пам`ятку клієнта взагалі не отримував, а тому просив застосувати до спірних правовідносин позицію Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Також відповідач просив застосовувати спеціальну позовну давність до вимог в частині стягнення пені. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходили. За відсутності таких клопотань, суд, у відповідності до ч. 3 ст. 7, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу за наявними у ній матеріалами. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 30.12.2014р. ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та [PERSON] (Позичальник) уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукта кредитних карт (далі Генеральна угода), відповідно до умов якої відповідач отримав кредит у розмірі 7305 грн. 01 коп. строком на 24 місяці у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік (1,5% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 31.12.2016р. Згідно з 2.1 Генеральної угоди сторонами було обумовлено погашення заборгованості Позичальника в наступному порядку: з 1 по 25 число кожного місяця Позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 365 грн 54 к. для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, а також інших витрат. При цьому, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди у разі порушення Позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах і правилах, більш ніж на 31 день, Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 978 грн 10 к. При цьому, зважаючи на встановлені судом обставини узгодження між сторонами в письмовій формі процентів за користування кредитом та інших умов кредитування, підстав для застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові по справі № 342/180/17 від 03.07.2019р., суд не вбачає, а тому відповідні доводи відповідача суд відхиляє. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач належним чином не виконував своїх договірних зобов`язань зі здійснення щомісячних платежів, передбачених умовами Генеральної угоди. Внаслідок вищевказаного станом на 25.11.2019р. у відповідача перед Банком утворилась заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4751 грн 92 к., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 785 грн 82 к., а також заборгованість в сумі 534 грн 75 к. з пені, нарахованої до закінчення строку кредитування. Згідно з ч. 3 ст. 12, ст. ст. 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказів спростосуючих наявність та розмір вказаної заборгованості відповідачем з дотриманням наведених вимог суду не надано. Проте зважаючи, що позивачем заявлено також вимоги про стягнення заборгованості по процентах і пені, нарахованих після закінчення строку кредитування, слід зазначити наступне. За умовами Генеральної угоди відповідачу був наданий кредит на строк 24 місяці - з 30.12.2014р. по 31.12.2016р. Отже, строк кредитування у даному випадку закінчився 31 грудня 2016 року. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як було зазначено вище, у даному випадку днем повернення позики є 31 грудня 2016 року. Відтак, у межах строку кредитування до 31 грудня 2016 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. А 31 грудня 2016 року відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, у даній справі вимоги позивача про стягнення процентів та пені після 31 грудня 2016 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові у справі №444/9519/12 від 28.03.2018р. Статтею 1050 ЦК передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, після закінчення строку кредитування у даному випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог позивач не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином, на думку суду, наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості відповідача перед Банком в сумі 6072 грн 49 к. (4751 грн 92 к. тіло кредиту; 785 грн 82 к. - проценти, нараховані до закінчення строку кредитування; 534 грн 75 коп - пеня, нарахована до закінчення строку кредитування), витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, підтверджується наявними у матеріалах справи документами. Разом з тим, відповідач заявив про застосування судом позовної давності до вимог щодо стягнення пені та просив відмовити у зв`язку з її спливом у задоволенні цієї вимоги. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Статтею 258 ЦК України встановлено позовну давність в один рік, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Доказів того, що між сторонами досягнуто домовленість про збільшення позовної давності матеріали справи не містять. З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, установлений законом, тобто ст. 258 ЦК України. Як вбачається з розрахунку заборгованості, строк позовної давності за зобов`язаннями зі сплати пені, нарахованої до 31 грудня 2016 року, сплив 31 грудня 2017 року, а з даним позовом позивач звернувся лише 12.12.2019р. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження дій відповідача, які свідчать про визнання відповідачем боргу, як-то повне або часткове визнання претензії позивача, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою пені, прохання про відстрочку виконання, позивачем представлено не було. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, а також враховуючи, що Позичальником у процесі розгляду справи було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до цих вимог, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені, з підстав пропуску строку позовної давності. Підсумовуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково: в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 5537 грн 74 к. (4751 грн 92 к. тіло кредиту; 785 грн 82 к. - проценти нараховані до закінчення строку кредитування). Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно обсягу задоволених вимог.

Outcome: partial