Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

13 серпня 2014 року [PERSON], звернулася до суду з вказаним позовом в якому просить суд розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO] з нею. Свої вимоги мотивує тим, що з 22 вересня 2007 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Шлюб між сторонами зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області, за актовим записом № 297. Від шлюбу з відповідачем мають малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. Між позивачкою та відповідачем виникли неприязні стосунки через які вони не підтримують шлюбні відносини з грудня 2013 року, і не проживають з 16.09.2014 року однією сім'єю, спільного господарства не ведуть. У судовому засіданні позивачка [PERSON], та її представник - адвокат [PERSON], який діє на підставі договору, надали суду пояснення про те, що позивачка не підтримує шлюбні відносини з відповідачем з грудня місяця 2013 року та з 16.09.2014 року не проживає однією сім'єю з відповідачем, спільного господарства не ведуть. Відповідач проживає в [ADDRESS], у своїх батьків. Позивачка має постійне місце проживання, проживає в [ADDRESS], у батьківській хаті, яку їй заповів її батько [PERSON]. Позивачка створила всі умови для проживання дітей, вона та її рідні люблять малолітніх [PERSON] та [PERSON]. Їхня малолітня дитина-дочка [PERSON] проживає за місцем її проживання і перебуває на її утриманні та вихованні, а сина [PERSON] відповідач відібрав від неї та утримує по місцю свого проживання і не бажає віддавати позивачці. Всі її намагання повернути дитину-сина [PERSON] результатів не дали. Домовленості про участь у вихованні та утриманні дітей, місця їх проживання між ними не досягнуто. А тому просять суд винести рішення яким розірвати шлюб між позивачкою і відповідачем та залишити малолітніх дітей із позивачкою, вважаючи, що таке рішення буде відповідати інтересам дітей. Відповідач [PERSON], та його представник [PERSON], який діє на підставі договору, у судовому засіданні заявлені до [PERSON], позовні вимоги позивачки [PERSON], визнали частково, в частині розірвання шлюбу. А в частині залишення дітей по місцю проживання позивачки не визнають, оскільки позивачка не має постійного місця проживання, з 2008 року ніде не працює, веде аморальний спосіб життя, вихованням та утриманням дітей не займається. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 22 вересня 2007 року укладено шлюб, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області, за актовим записом № 297, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.4). Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO], батьками яких є [PERSON], та [PERSON], що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с.6,7). Під час проживання у шлюбі між сторонами виникли неприязні відносини, які створили обстановку при якій збереження сім'ї є неможливим і у зв'язку з чим сторони не підтримують шлюбні відносини з грудня місяця 2013 року та з 16.09.2014 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Їхня малолітня дитина-дочка [PERSON] з 16.09.2014 року проживає за місцем проживання матері в [ADDRESS], і перебуває на її утриманні та вихованні, а сина [PERSON] відповідач відібрав від позивачки, утримує останнього по місцю свого проживання в [ADDRESS], у своїх батьків та не бажає віддавати позивачці. Всі намагання позивачки повернути дитину-сина [PERSON] результатів не дали. Домовленості про участь у вихованні та утриманні дітей, місця їх проживання між сторонами не досягнуто. Згідно довідки № 1420 від 04.03.2014 року Олевської міської ради Житомирської області, малолітні діти: син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO] знаходяться на утриманні матері [PERSON] (а.с.8). Позивачка на примирення не згодна, а зі сторони відповідача не було зроблено жодних спроб на примирення. Примирення між сторонами не можливе за небажання відповідача та позивачки. Дослідивши та оцінивши докази по справі суд дійшов висновку , що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст.ст.109,110,112,113 СК України з яких слідує, що шлюб розривається за заявою одного із подружжя, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу стали неможливими і якщо заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини або чоловіка. Із ст.113 СК України слідує, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка у судовому засіданні та у поданій до суду позовній заяві стверджує, що її рішення про розірвання шлюбу є остаточним і відповідає її волі. Обставин, які перешкоджають розірванню шлюбу судом не встановлено. В даному випадку суд прийшов до висновку, що подальше спільне проживання сторін та збереження їх сім'ї є неможливим, тому шлюб між ними слід розірвати. Разом із тим, відповідно до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.2 ст.161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітніх дітей, а вони в свою чергу добре ставляться як до матері, так і до батька. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Із положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60, ст..131 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON], та його представник не надали суду належних доказів які б свідчили про виняткові обставини, що можуть викликати необхідність розлучення малолітніх дітей з матір'ю. Посилання відповідача на те, що позивачка неналежним чином виховує малолітніх дітей, не піклується про їх здоров'я, фізичний, духовний розвиток, таким чином ухиляючись від виконання своїх материнських обов'язків, а також її аморальної поведінки є безпідставним і не доведені жодними допустимими доказами по справі. Мати малолітніх дітей на даний час тимчасово не працює з 2008 року (як зазначав відповідач), оскільки в 2008 році та 2010 році народила дітей і перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, де займалась їх доглядом, утриманням і вихованням, позитивно характеризується по місцю проживання, має особисте житло (а.с.22-32), де має можливості проживати з дітьми, для яких забезпечено належні умови для їх проживання і виховання. Таким чином, враховуючи вищенаведене, вік дітей (на день розгляду справи син [PERSON] має - 6 років; дочка [PERSON] має - 4 роки) та умови в яких вони виховуються, суд приходить до висновку про доцільність залишення малолітніх дітей з матір'ю - [PERSON], для подальшого виховання, оскільки це не суперечить її інтересам та інтересам дітей. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: approved