Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

13.02.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому неодноразовов позивачем був уточнений, до відповідача Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення, в якому просить суд скасувати наказ №3 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) Державного підприємства Міністерства оборони України - Харківська контора матеріально-технічного забезпечення про звільнення 02.01.2018 року [PERSON] за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України;поновити [PERSON] на посаді заступника головного бухгалтера Державного підприємства Міністерства оборони України - Харківська контора матеріально-технічного забезпечення (код 08162096); стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України - Харківська контора матеріально-технічного забезпечення (код 08162096) на користь [PERSON] заробітну плату у сумі 2 023,78 грн., компенсацію за невикористані відпустки у сумі 17 728,92 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.01.2018 року по день ухвалення судового рішення, нараховану виплату по листку непрацездатності 1 344,70 грн., моральну шкоду у сумі 5 000,00 грн. та стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України - Харківська контора матеріально-технічного забезпечення (код 08162096) на користь [PERSON] судові витрати по справі: витрати на правову допомогу у сумі 6 500,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 18.01.2018 року вона отримала лист від ДП МОУ ХКМТЗ, в якому знаходився лист з повідомленням, що на підставі Акту про відсутність на робочому місці, державне підприємство Міністерства оборони України Харківська контора матеріально-технічного забезпечення повідомлено позивача про те, що наказом ТВО директора ДП МОУ ХКМТЗ (наказ №3 від 02.01.2018 року) її було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Позивач зазначає, що з наказом її не ознайомлювали, трудову книжку та розрахунок не проводили, із звільненням вона не згодна. Разом з тим, позивач вказує, що з наказом вона ознайомилась лише 02.04.2018 року коли її представник адвокат Петренко О.В. отримала в суді відзив відповідача, у додатках до якого містився наказ №3 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) Державного підприємства Міністерства оборони України - Харківська контора матеріально-технічного забезпечення про звільнення 02.01.2018 року [PERSON] за прогули без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України. Також, ДП МОУ ХКМТЗ надало до суду акт №2.1. «Про відсутність на роботі працівника 02.01.2018 року [PERSON] » із змісту якого вбачається, що комісія, в наступному складі, голови комісії: головний бухгалтер [PERSON] , членів комісії начальник АГВ [PERSON] , комірник [PERSON] та інженер по ОП [PERSON] виявила відсутність на роботі 02.01.2018 року з 9.00 по 12.30 години та з 13.00 до 17.30 години наступного працівника ДП МОУ ХКМТЗ - заступника головного бухгалтера [PERSON] . Позивач вказує, що їй не зрозуміло і жодних доказів не надано на якій підставі було створено комісію у вищезазначеному складі і чому наведений акт був затверджений ТВО директора ДП МОУ ХКМТЗ М . О . Гайворонським. У наведеному акті відсутні дата та час складання. Якщо робочий час працівників з 09 год. до 17.30 год., то яким чином вони могли зафіксувати відсутність [PERSON] саме з 9-17.30 год. на її робочому місці.У наступному акті №2.2. «Про підтвердження факту прогулу 02.01.2018 року працівника ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] » також відсутні підстави для створення такої комісії, яка визнала факт відсутності на роботі 02.01.2018 року з 9.00 год. по 12.30 години та з 13.00 до 17.30 години працівника ДП МОУ ХКМТЗ - заступника головного бухгалтера [PERSON] прогулом. У висновку комісія пропонує працівника ДП МОУ ХКМТЗ - заступника головного бухгалтера [PERSON] звільнити за прогул в порядку, передбаченому п. 4 ст. 40 КЗпП України. Наведений акт затверджений ТВО директора ДП МОУ ХКМТЗ Гайворонським М.О .Однак в акті також відсутні дата та час складання, а також докази повноважень комісії визнавати факти та здійснювати висновки щодо застосування дисциплінарних стягнень до [PERSON] .Також у позивача викликає заперечення акт №2.4. «Про відмову [PERSON] в ознайомлення від 03.01.2018 року», який знову ж складено комісію у складі - головного бухгалтеру [PERSON] , членів комісії начальника АГВ [PERSON] , комірника [PERSON] та інженера по ОП [PERSON] , яка зафіксувала відмову [PERSON] від надання пояснень щодо причини прогулу на роботі 02.01.2018 року та відмову [PERSON] від ознайомлення з Актом №2.1. та з Актом №2.2. Чинним законодавством передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (ст. 149 КЗпП України).Всупереч наведеного, керівник - ТВО директора ДП МОУ ХКМТХ Гайворонський М.О. не звертався, будь-яких пояснень не просив надати. Позивач також зазначає, що незаконність її звільненнявбачається з листа Головного Управління Держпраці у Харківській області від 21.03.2018 року. В наведеному листі підкреслено, що створення таких актів адміністрацією підприємства унеможливлює факт зажадання від неї пояснень при відсутності позивача на роботі 02.01.2018 року. Крім того, Головним Управлінням Держпраці у Харківській області встановлено порушення ч. 4 ст. 149 КЗпП України, оскільки адміністрацією підприємства позивача не ознайомлено під підпис з наказом про її звільнення №3 від 02.01.2018 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України.Порушення також є стосовно повідомлення про нарахування та виплати сум при звільненні, строків їх виплати та повідомлення про отримання трудової книжки, тощо. Позивач вказує, що компенсація за невикористані відпустки, виходячи з даних, наданих відповідачем «Особовой рахунковой відомості» становить: за 2013-2014 становить за 31 календарний день 4163,61 грн.; за 2014-2015 становить за 31 календарний день 4163,61 грн.; за 2015 -2016 становить за 31 календарний день 4163,61 грн.; за 2016-2017 становить за 31 календарний день 4163,61 грн.; за 2017-2018 становить за 8 календарних днів 1074,48 грн. У загальній сумі 17 728,92 грн. Заробітна плата за грудень 2017 року за 13 робочих днів становить 2 023,78 грн., а також нарахована виплата по листку непрацездатності 1 344,70 грн. Середній заробіток позивачем розраховано за час затримки розрахунку за період з 02.01.2018 р. по день ухвалення рішення (у письмових поясненнях т.2 а.с.15-18 - до 18.09.2019 р.) за 427 днів, при цьому позивачем при розрахунк береться заробітна плата за жовтень та листопад 2017 р., оскільки в грудні 2017 року позивач не згодна з кількістю робочих днів, зазначених в табелі робочого часу. Отже за розрахунками позивача середній заробіток за час вимшеного прогулу складає 196,86 грн.х427 днів=84059,22 грн.Крім того позивач вказує, що дуже страждає через неправомірні дії з боку відповідача щодо незаконного її звільнення, оскільки не мала можливості працевлаштуватися до часу отримання трудової книжки у відповідача, що викликало глибокі душевні страждання, а також фізичне недомагання. Тому просить суд стягнути компенсацію моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн., яка полягає у моральних стражданнях від незаконного звільнення, у не проведенні розрахунків з нею, не видачі своєчасно трудової книжки, в результаті чого позивач не змогла нормалізувати свої життєві зв`язки та працевлаштуватись на іншу роботу, оскільки згідно КЗпП України при прийомі на роботу необхідно надати трудову книжку. Компенсацію моральної шкоди позивач оцінює з урахуванням тривалості моральних страждань у мінімальному розмірі - 5 000,00 грн. З метою захисту своїх прав та інтересів позивач була змушена звернутися до адвоката Петренко О.В., з яким укладено відповідний договір про надання правової допомоги. За отримання такої допомоги (консультації, складання позовної заяви, авансування за участь в судових засіданнях) вона сплатила грошові кошти, які також просить стягнути з відповідача в розмірі 6500 грн. У зв`язку з викладеним позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.02.2018 року позовну заяву [PERSON] до Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі - залишено без руху.Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали. 27.02.2018 року на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.02.2018 року позивачем надано уточнену позовну заяву. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.02.2018 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Призначено судове засідання. Представником відповідача ДП МОУ «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» 26.03.2018 року надано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначено, що 20.12.2017 року по 29.12.2017 року позивач дійсно перебувала на лікарняному, що підтверджено листом непрацездатності серії АГЦ № 392391. В зазначеному листі непрацездатності вказано, що позивач мала стати до роботи 30.12.2017 року. Оскільки 30.12.2017 року - це субота, вихідний день, то до роботи позивач мала приступити 02.01.2018 року о 09:00 годині. 02.01.2018 року позивач була відсутня на робочому місці з 09:00 до 12:30 години та з 13:00 до 17:30 години. Даний факт виявлено комісією, до складу якої входили головний бухгалтер ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] (голова комісії), начальник АГВ ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] (член комісії), комірник [PERSON] (член комісії), інженер по ОП ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] (член комісії) та задокументовано в акті № 2.1 від 02.01.2018 року про відсутність на роботі працівника ДП МОУ ХКМТЗ гр. [PERSON] . Разом з тим, 02.01.2018 року було також скликано комісію з метою перевірки поважності причин відсутності позивача на роботі, за результатами визнано таку відсутність прогулом, що в подальшому призвело до звільнення позивача з цієї підстави. 03.01.2018 року позивачу було повторно запропоновано надати пояснення щодо поважності причин такої відсутності та документального підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці 02.01.2018 року. Однак, 03.01.2018 року позивач відмовилася ознайомитися з наказом про звільнення, з актом про відсутність на робочому місці та від надання будь-яких пояснень з цього приводу. 05.01.2018 року позивач з`явилася на підприємстві і повідомила про те, що перебувала у відпустці з 03.01.2018 року по 05.01.2018 року. Однак, заяви про надання відпуски до підприємства від позивача не надходило до 05.01.2018 року, будь-які розпорядчі рішення про надання відпустки не приймалися. Таким чином, у зв`язку з відсутністю позивача на роботі протягом всього робочого дня 02.01.2018 року та з урахуванням ненадання пояснень щодо поважності причин відсутності на роботі керівництво підприємства, на підставі актів № 2.1., 2.2., 2.3., а також доповідних записок головного бухгалтера ДП МОУ ХКМТЗ від 02.01.2018 року, прийняло рішення про звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. У період з 02.01.2018 року по 05.02.2018 року позивач з`являлася на підприємстві двічі: 05.01.2018 року - перебувала на підприємстві не більше півгодини та 05.02.2018 року (рівно через місяць) - перебувала на підприємстві не більше півгодини та надала своє письмове звернення. Таким чином, позивач вважала, що безпідставно звільнена, однак з невідомих причин не з`являлась на підприємстві протягом місяця та не надала письмові пояснення з документальним підтвердженням поважності таких причин. Дії позивача свідчать лише про те, що вона не бажала виходити на роботу та працювати на підприємстві взагалі. Крім того, за лікарняним листом, який позивач надала до підприємства, нараховано: за 5 днів - 672,35 грн. (оплачується підприємством); за 5 днів - 672,35 грн. (відшкодовується ФСС). 14.12.2017 року позивачу виплачено аванс у розмірі 1 500,00 грн. Таким чином, заробітна плата і перша частина лікарняного за грудень 2017 року виплачена у повному обсязі. Разом з тим, оплата другої частини лікарняних у розмірі 672,35 грн. (сума без відрахувань) буде виплачена відразу після надходження коштів на рахунки підприємства від ФСС. Для отримання зазначених коштів необхідно звернутися особисто до бухгалтерії підприємства з відповідною вимогою. У позивача наявна невикористана відпустка у розмірі 45 календарних днів. Представником відповідача зазначено, що позивачу нараховано до виплати грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки у розмірі 6 043,95 грн. У зв`язку з тим, що позивача звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України вихідна допомога не виплачується. Таким чином, з урахування вищевикладеного, після детальних розрахунків належних позивачу доплат після звільнення підприємство повинно виплатити компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 6 043,95 грн. та допомогу за тимчасову непрацездатність (оплату лікарняного) у розмірі 672,35 грн. (сума без відрахувань) після надходження коштів на рахунки підприємства від ФСС. Оскільки в день звільнення позивач була відсутня на роботі, то всі належні їй суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вже втретє підприємство просить у будь-який зручний для позивача час звернутися до головного бухгалтера підприємства з відповідною вимогою для отримання коштів. А отже, підприємством дотримано вимогу КЗпП України та процедуру звільнення позивача. В своїй позовній заяві позивач не заперечує ані факт своєї безпідставної відсутності на робочому місці 02.01.2018 року, ані в подальшому 04.01.2018 року та з 07.01.2018 по 18.01.2018 року, в період коли з її слів їй, начебто, було невідомо про факт її звільнення, а отже вона мала би бути присутня на роботі. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та судові витрати покласти на позивача. Судом, у судовому засіданні 24.04.2018 року прийнято уточнену позовну заяву позивача [PERSON] до Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації, середнього заробітку та моральноїшкоди. Разом з тим, 21.05.2018 року від представника відповідача ДП МОУ «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» на адресу суду надійшли пиьмові заперечення на заяву позивача про уточнення позовних вимог, в якій представник відповідача просив залишити заяву позивача про уточнення позовних вимог без розгляду. 24.05.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ТВО директораДержавного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» Гайворонського Микиту Олексійовича, адреса: [ADDRESS]. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.06.2018 року заяву представника позивача [PERSON] про виклик свідків - задоволено. Викликано в судове засідання свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також в судовому засіданні 16.10.2018 року судом прийнято заяву позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог. 26.03.2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення», третя особа: ТВО директораДержавного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» Гайворонський Микита Олексійович про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації, середнього заробітку та моральної шкоди в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, замість вибулого, - ТВО директораДержавного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» Роща Олександра Володимировича , адреса: [ADDRESS] Представником позивача [PERSON] 12.09.2019 року подано на адресу суду письмові пояснення, в яких представник позивача просить задовольнити вищевказаний цивільний позов у повному обсязі, надавши додатковий розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу (т.2 а.с.15-18). У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовну заяву підтримали у повному обсязі, просили задовольнити, посилаючись на викладені в позові обставини. Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Третя особа ТВО директораДП МОУ «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» Роща О.В. в останнє судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, допитавши свідка [PERSON] , і ухваливши за клопотанням представників позивача проводити розгляд справи без допиту свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що 02.09.2013 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду заступника головного бухгалтера з 02.09.2013 року з оплатою праці згідно зі штатним розписом, що підтверджується наказомдиректора ДП МОУ Харківської контори матеріально-технічного забезпечення №60 [PERSON] (т.1 а.с.64). Відповідно до копії листків непрацездатності з 07.11.2017 року по 13.11.2017 року (стати до роботи 14.11.2017 року) та з 20.12.2017 року по 29.12.2017 року (стати до роботи 30.12.2017 року) позивач [PERSON] перебувала на лікарняному (т.1, а.с.6-7, 22-23). Відповідно до копії довідки Лікувально-консультаційного центру «Здоров`я» від 02.01.2018 року вбачається, що [PERSON] 02.01.2018 року звернулася за допомогою, у зв`язку з поганим самопочуттям (гіпертонічний криз) та їй була надана медична допомога (т.1, а.с.82). На підставі доповідних записки головного бухгалтера ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] без дати їх складання (т.1 а.с.55-56) комісією, до складу якої входили головний бухгалтер ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] (голова комісії), начальник АГВ ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] (член комісії), комірник [PERSON] (член комісії), інженер по ОП ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] (член комісії) та задокументовано в акті № 2.1 від 02.01.2018 року відсутність на роботіпрацівника ДП МОУ ХКМТЗ гр. [PERSON] 02.01.2018 року з 09:00 до 12:30 години та з 13:00 до 17:30 години (акт №2.1. - т.1 а.с.59). Також зазначеною вище комісією складено акт №2.2 про підтвердження факту прогулу 02.01.2018 року працівника ДП МОУ ХКМТЗ гр. [PERSON] (т.1 а.с.58) і акт №2.4 від 03.01.2018 року про відмову [PERSON] в ознайомленні з актами і наданні пояснень (т.1 а.с.57).В результаті наказом №3 (розпорядженням) крівника підприємства Гайворонського М.О. про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] звільнена 02.01.2018 року з посади заступника головного бухгалтера за прогули без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпПУ (підстави звільнення Акт №2.1 та Акт №2.2), дата видачі наказу відсутня (т.1 а.с.60). Згідно з повідомленням т.в.о. директора ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] від 15.01.2018 року на підставі акту про відсутність на робочому місці, ДП МОУ ХКМТЗ повідомляє, що [PERSON] наказом №3 від 02.01.2018 оку було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Запропоновано прибути, ознайомитися з наказом та зробити відмітку в наказі про ознайомлення (том №1, а.с.12, 21). Звернення [PERSON] розглянуті Головним управлінням Держпраці у Харківській області, яке листом від 21.03.2018 року повідомляє про результати такого звернення. Зокрем, в даному листі надана оцінка акту №2.1 від 02.01.2018 р. про відсутність на роботі 02.012018 р. працівника ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] », акту №2.2 віж 02.01.2018 року про підтвердження факту прогулу 02.01.2018 року працівника ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] », Акту №2.3 від 02.01.2018 року про відмову [PERSON] в ознайомленні від 02.01.2018 року з актом №2.1 та актом №2.2 , акту №2.4 від 03.01.2018 року про відмову [PERSON] в ознайомленні від 03.01.2018 року» і зроблено висновок про те, що створення вказаних документів унеможливлює факт зажадання від [PERSON] пояснень про відсутність на роботі 02.01.2018 року. Також зазначено про встановлення порушення ч. 4 ст. 149 КЗпІІ України адміністрацією підприємства, яка не ознайомила [PERSON] під підпис з наказом про її звільнення №3 від 02.01.2018 року за п.4 ст. 40 КЗпП України (т.1, а.с.79-81). Крім того, з відповіді Головного управління Держпраці у Харківській області від 14.06.2018 року, наданої на адвокатський запит від 07.06.2018 року повідомлено, що за зверненням [PERSON] у березні 2018 року Головним управлінням Держпраці у Харківській області проведено захід державного контролю у формі інспекційного відвідування щодо можливого порушення законодавства про працю адміністрацією Державного підприємства Міністерства оборони України - Харківська контора матеріально технічного забезпечення. За результатами проведеного інспекційного відвідування ДП МОУ ХКМТЗ вжито заходи в межах наданих повноважень, а саме: складено акт інспекційного відвідування №ХК0071/286/АВ від 21.03.2018 року; винесено припис про усунення виявлених порушень №ХК0071/286/АВ/П від 26.03.2018 року; на т.в.о. директора Гайворонського М.О. ДП МОУ ХКМТЗ складено протокол №ХК0071/286/АВ/П/ПТ від 26.03.2018 року про адміністративне порушення за ч. 1 ст. 41 КУпАП; винесено постанову про накладання штрафу №ХК0071/286/АВ/П/ІП/ФС від 04.04.2018 року та на ім`я [PERSON] надіслана відповідь (т.1, а.с.146). З постанови про накладення штрафу уповноваженими особами від 04.04.2018 року, винесеної ГУ Держпраці в Х/о вбачається, що дії МОУ ХКМТЗ особові картки за формою ТП-2 на підприємстві не велися до 2017 року. Відповідно працівники підприємства, в т.ч. [PERSON] , не ознайомлені під підпис із кожним записом, що вноситься до трудової книжки на підставі наказу про призначення на роботу, переведення і звільнення. На ДП МОУ ХКМТЗ не забезпечено достовірний облік виконуваної працівниками роботи, а саме у періоді з 2012 року по листопад 2017 року табелі обліку робочого часу на підприємстві відсутні та на час інспекційного відвідування не надано. Черговість відпусток визначена графіками відпусток на 2016 та 2017 рр., але графіки не погоджено представником трудового колективу і не доведено до відома всіх працівників (том №1, а.с.147-149). Як вбачається з бухгалтерської довідки ДП МОУ ХКМТЗ від 17.09.2018 року зв №283 [PERSON] , дійсно працювала на Державному підприємстві Харківська контора матеріально- технічного забезпечення МОУ з 02 вересня 2013 року по 02 січня 2018 рік.За цей період вона мала право на щорічну оплачувану відпустку: За період 02.09.13-01.09.14р. - 24 календарні дні, За період 02.09.14-01.09.15р. - 24 календарні дні, За період 02.09.15-01.09.16р. - 24 календарні дні, За період 02.09.16-01.09.17р. -24 календарні дні, За період 02.09.17-02.01.18р. - 10 календарні дні, Разом: 106 календарні дні. За час роботи на підприємстві нею було використано: У 2016 році щорічну відпустку загальною кількістю 61 календарний деньза період роботи: За період 02.09.13-01.09.14р. - 24 календарні дні, За період 02.09.14-01.09.15р. - 24 календарні дні, За період 02.09.15-01.09.16р. - 13 календарні дні, Разом: 61 календарний день. Компенсація за невикористану відпустку 45 календарні дні нарахована у січні 2018 року в сумі 6043,95 гривень . З неї утримано: Податок з доходів фізичних осіб 1087,91 грн., Військовий збір 90,66 грн. До виплати 4865,38 грн. Через відсутність інформації від [PERSON] про методи проведення виплати (в яким засобом, який час, якою датою) належних їй коштів, було проведено бухгалтерську операцію з зарахуванням цієї суми на рахунок 662 «Розрахунки з депонентами» (т.1, а.с.242-250). Згідно з копії оборотно-сальдової відомості по рахунку : 661 за період 01.07.2017 року по 31.01.2018 року [PERSON] нараховано 29 368,27 грн. (т.2, а.с.11). Відповідно до бухгалтерської довідки ДП МОУ ХКМТЗ від 13.03.2018 року [PERSON] нарахована компенсація за невикористану відпустку за 45 календарних днів у розмірі 6043,95 грн. (том №1, а.с.53-54). Заявою від 03.01.2018 року [PERSON] зверталась повторно до в.о. начальника ДП МОУ ХКМТЗ Гайворонського М.О. про надання їй тарифної відпустки за 2015-2016 р.р. з 04.01.2018 року (т.1, а.с.11, 24). У судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомив, що він займав посаду виконуючого обов`язки директора ДП МОУ ХКМІЗ з 2012 року. Приймав на роботу [PERSON] , за домовленістю з ним [PERSON] могла працювати віддалено. Повідомив, що вона приходила на роботу, виконувала всі покладені на неї обов`язки: займалась веденням контрагентів, претензійною та судовою роботою. Відомо, що [PERSON] хворіла, мала лікарняний, за станом здоров`я була відсутня в грудні 2017 року та 02.01.2018 року. [PERSON] також повідомив, що 05.01.2018 року особисто бачив [PERSON] в приміщенні ДП МОУ ХКМТЗ на 2-му поверсі біля кабінету [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів: 1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів: 1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно зі ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Строки та періодичність виплати заробітної плати працівникам закріплено статтею 115 Кодексу законів про працю України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці». Зарплата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а у разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до статті 117 КЗпПУ у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівнику сум при звільненні у відповідні строки, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвано власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.22 постанови від 6 листопада 1992 року (з подальшими змінами) № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно були підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ч.1 ст. 40 КЗпП України. За абзацом 1 пункту 24 даної постанови ВСУ №9 при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органу днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний працювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами), при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок). За змістом абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівникові обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 24 Закону Украі?ни «Про відпустки», ст. 83 КЗпПУ у разі звільнення працівника и?ому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічноі? відпустки, а також додатковоі? відпустки працівникам, які мають дітеи? або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.Це - загальна норма, яка застосовується у даних правовідносинах. Водночас, необхідно звернутись до ст. 8-1 КЗпП Украі?ни, згідно з якою, якщо міжнародним договором чи міжнародною угодою, в яких бере участь Украі?на, встановлені інші правила, ніж ті, що містить законодавство Украі?ни про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародноі? угоди. Так, Законом Украі?ни від 29.05.2001 року №2481-111 була ратифікована Конвенція Міжнародноі? організаціі? праці №132 1970 року про оплачувані відпустки. Згідно із ст. 12 Конвенціі? угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку чи про невикористання такоі? відпустки з заміною і?і? компенсацією чи іншим способом визнаються недіи?сними чи забороняються. Це правило є обов`язковим для виконання на територіі? Украі?ни. Виходячи саме з цих загальних положень про неможливість заміни відпустки компенсацією, в абзаці 4 п. 23 Пленуму Верховного Суду Украі?ни в Постанові від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що розглядаючи спори про виплату грошовоі? компенсаціі? за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаноі? ним основноі? и? додатковоі? щорічноі? відпустки та додатковоі? відпустки для працівників, які мають дітеи? (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення и?ого з роботи, а під час неі? - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих и?ому при цьому щорічноі? и? додатковоі? відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Уцьому випадку и?деться саме про відпустку в однині, тобто відпустку за останніи? рік роботи.Водночас в абз. 4 цього пункту зазначається про відпустки за попередні роки: якщо працівник з незалежних від нього причин (не з и?ого вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаноі? відпустки. Аналогічне положення закріплене в Листі Міністерства соціальноі? політики Украі?ни № 207/13/116-12 від 21.06.2012 р. «Про грошову компенсацію за невикористану відпустку».Таким чином, у випадку, якщо працівник не використав відпустки за роки, що передували звільненню, то тут питання виплати и?ому компенсаціі? ставиться в залежність від причини невикористання ним цих відпусток: чи з и?ого вини чи без и?ого вини.Зокрема, винною поведінкою працівника можна вважати ненаписання ним заяви з проханням надати основну щорічну відпустку. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП Україниє факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно яких при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Враховуючи зазначені вище положення закону та встановлені в судовому засіданні обставини, через порушення підприємством процедури прийняття оскаржуваного наказу про звільнення, відсутність пояснень позивача щодо причин її відсутності на роботі, відсутність належних доказів факту прогулу з огляду на неналежне ведення обліку робочого часу на підприємствіі, а також враховуючі надані позивачем докази її звернення до лікаря з приводу поганого самопочуття 02.02.2018 року у день звільнення, суд вважає за необхідне скасувати наказ (розпорядження) №3 про припинення трудового договору(контракту) Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» про звільнення 02.01.2018 року [PERSON] з посади заступника головного бухгалтера запрогули без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України, поновивши [PERSON] на посаді заступника головного бухгалтера Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення». Крім того суд вважає за необхідне стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.01.2018 року по 23.09.2019 року в сумі 75353 гривні 20 копійок, в тому числі враховуючи тривалість розгляду справи в суді. При цьому суд вважає безпідставним розрахування позивачем середньоденної заробітної плати за жовтень та листопад 2017 року, і бере за розрахунковий період останні два місяці до звільнення позивача - листопад та грудень 2017 року, за які позивач загалом відпрацювала 23 дні (18 днів у листопаді та 5 днів у грудні) і їй нараховано заробітну плату 2839, 45 грн за листопад і 1191, 01 грн. за грудень, загалом 4030, 46 грн. За відсутності належної довідки такі дані беруться судом з відповіді [PERSON] за результатами проведеного інспекційного відвідування підприємства відповідача працівниками Головного управління Держпраці у Харківській області (т.1 а.с.79-81). Отже середньоденна заробітна плата становить 4030, 46 грн. : 23 = 175, 24 грн.. Починаючи з 03.01.2018 року (оскільки 02.01.2018 року позивач не працювала) в 2018 році було 149 робочих днів, а в 2019 році на час ухвалення рішення - 181 робочий день. Таким чином середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 02.01.2018 року по 23.09.2019 року становить 149+181=430 робочих днів х 175, 24 грн = 75353, 20 грн. Разом з тим, виходячи із встановлених обставин незаконного звільнення позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди, яка полягала у необхідності вжиття позивачем зусиль щодо налагодження свого життя після звільнення а також відновлення соціальних зв`язків та місця роботи, проте з урахуванням перенесених моральних страждань, обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 1 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди, вважаючи позовні вимоги в розмірі 5000 грн. необгрунтованими. В частині позовних вимог щодо стягнення з Державного підприємства Міністерства оборони України - Харківська контора матеріально-технічного забезпечення на користь [PERSON] заробітної плати у сумі 2 023,78 грн., компенсацї за невикористані відпустки у сумі 17 728,92 грн. за попередні роки та нарахованої виплати по листку непрацездатності в сумі 1 344,70 грн. суд вважає вимоги передчасними (щодо стягнення компенсацій за відпустки, які ще можуть бути використані позивачем) та недоведеними в іншій частині з урахуванням відсутності з боку позивача певних заходів щодо отримання таких вилат, які їй перераховувались підприємством і за отриманням яких позивач не звенулась. З огляду навикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення», третя особа: ТВО директораДержавного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» Роща Олександр Володимирович про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації, середнього заробітку та моральноїшкоди підлягає частковому задоволенню. Що стосується вимоги позивача про стягнення сум понесених витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 26.03.2018 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги (а.с. 35). Згідно з копією квитанції до прибуткового касового ордеру від 25.03.2018 року та 10.10.2018 року [PERSON] сплачено за надання правової допомоги за договором від 26.03.2018 року суму у розмірі 6 500,00 грн. відповідно до детального розрахунку вартості правничої допомоги, отриманого і підписаного [PERSON] (т.1, а.с. 83,151, т.2, а.с.20-22). З огляду на викладене, беручи до уваги положення ст.ст.133, 137 ЦПК України, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» витрат, пов`язаних з правничою допомогою на користь позивача[PERSON]. у розмірі 6 500,00 гривень. При цьому, в силу вимогст. 430 ЦПК України, слід допустити рішення суду до негайного виконання в частині поновлення [PERSON] на посаді заступника головного бухгалтера Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення». У відповідності до ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи те, що позивача на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, з відповідача на корить держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 173,13 грн, що відповідає розміру задоволених позовних вимог, а саме за майнові вимоги - 763, 53 грн і дві немайнові вимоги по 704,80 грн кожна, що становить складає 763, 53 +704, 80+763, 53 = 2173, 13 грн На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial