Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

13 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача - [PERSON] , визначивши третьою особою [PERSON] , із вимогою про визнання права власності у спільному майні (а. с. 1-5). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 19 червня 1991 року № 469/7 та 828 від 25 вересня 1991 року «Про виділ земельної ділянки державному підприємству промисловому об`єднанню «Південний машинобудівний завод ім. Макарова» для будівництва висотного будинку» визначено, що будинок [ADDRESS] підлягає знесенню, а на підприємство покладено обов`язок вирішити питання по відселенню громадян, які мешкають на території виділеної земельної ділянки. В 1991 році виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська проведено перепис громадян, які підлягають виселенню у зв`язку із знесенням будинків з подальшим наданням житла. До даного перепису були включені зареєстровані на той час в будинку особи, у тому числі відповідач, його перша дружина - [PERSON] та донька від першого шлюбу - [PERSON] . Але у зв`язку з тим, що реалізація вказаного рішення розпочалася у 2003 році, список мешканців, які підлягали відселенню, змінився. Так, у 1993 році відповідач [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] , та 19 вересня 1997 року одружився з позивачкою, де у них у шлюбі народився син [PERSON] . Тому на момент відселення було складено уточнюючі списки осіб, які проживають в будинках, що підлягають знесенню, до яких було включено позивачку, відповідача та їх сина - [PERSON] . Зазначає, що 25 квітня 2003 року, відповідач, за їхньої спільної згоди, уклав договір-доручення з українсько-канадським товариством з обмеженою відповідальність з іноземними інвестиціями «ЮМК», яке діяло на підставі договору-комісії від 07 квітня 2003 року № 03/207, укладеного з державним підприємством промислове об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. Макарова», за яким йому виділялися кошти для придбання житла для забезпечення житлового фонду на родину у складі трьох осіб ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). 25 квітня 2003 року відповідачем було придбано домоволодіння [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою ЄЄ, реєстраційний № 2810, право власності на яке було зареєстровано за відповідачем. Вважає, що даний будинок є спільною сумісною власністю, але відповідач ухиляється від добровільного вирішення питання щодо оформлення її права власності на 1/3 частину спірного домоволодіння, як частку у спільному майні, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 13 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано строк на усунення недоліків (а. с. 45). 29 жовтня 2020 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 13 жовтня 2020 року позивачкою усунуто (а. с. 47-50). Ухвалою суду від 30 жовтня 2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 00 хвилин 03 грудня 2020 року (а. с. 51), копія якої надіслана учасникам справи 01 листопада 2020 року за вихідним № 23526/20-вих/2/204/1889/20 (а. с. 52). 03 грудня 2020 року на адресу суду надійшов спільний відзив відповідача та третьої особи на позовну заяву (а. с. 56-60), в якому вони позовні вимоги не визнають, проти задоволення позову заперечують. В обґрунтування відзиву зазначено, що право власності на спірне домоволодіння відповідачем набуто у період перебування у шлюбі з позивачкою, але за кошти, що належали особисто відповідачеві, та які були отримані ним від продажу іншого майна належного особисто його батькам та йому - буд. [ADDRESS] . Вказано, що його батьками в 1955-1958 роках було самостійно побудовано домоволодіння [ADDRESS] , в якому проживала та була зареєстрована вся його сім`я з 1961 по 1964 роки. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 469/7 від 19 червня 1991 року Державному підприємству Виробничому об`єднанню «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» було виділено земельну ділянку по [ADDRESS] та [ADDRESS] для забудови, а рішенням № 828 від 25 вересня 1991 року - затверджено списки сімей, які підлягали відселенню, в тому числі і його сім`я у складі трьох осіб - відповідача, його першої дружини - [PERSON] та донькою від першого шлюбу - [PERSON] 25 квітня 2003 року між ТОВзІІ «ЮМК» та [PERSON] було укладено договір-доручення № 03-273, згідно з яким ТОВзІІ «ЮМК» прийняв на себе зобов`язання придбати для відповідача жилу площу не менше 73 кв. м. у м. Дніпропетровську, вартістю не більше 53350 гривень, та, відповідно до п. 2.2.7 цього договору, зобов`язалося забезпечити довірителя грошовими коштами в сумі вартості житлового фонду, погодженого між сторонами в договорі купівлі-продажу. Тому, 25 квітня 2003 року [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] за суму 53350 гривень, які були передані представником ТОВзІІ «ЮМК» в присутності відповідача, безпосередньо продавцю [PERSON] та оформлено нотаріальну відмову від усіх майнових прав на домоволодіння [ADDRESS] й складено акт про повне виконання договору доручення № 03-273. Тому, вони вважають, що спірне домоволодіння було придбане саме за кошти, отримані ним у якості компенсації вартості домоволодіння [ADDRESS] , яке ніколи не було спільною сумісною власністю з позивачкою. Позивачка на момент укладення шлюбу та реєстрації за місцем проживання відповідача у буд. [ADDRESS] , набула виключно право користування даним домоволодінням, а тому після придбання домоволодіння [ADDRESS] , за кошти отримані у якості компенсації за знесене домоволодіння [ADDRESS] , вона набула таке ж право проживання та користування житловим приміщенням, у спірному майні. Жодних перешкод у користуванні даним домоволодінням їй не чинять, через що вважають, що її майнові права жодним чином не порушені. З цих підстав прохають суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 21 грудня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь позивачки на відзив (а. с. 68-73), в якому вона зазначає, що право власності на домоволодіння [ADDRESS] ніколи зареєстроване не було, а тому підстав для отримання компенсації за його знесення у відповідача не було. Крім того, вказує, що на час знесення будинку [ADDRESS] , та забезпечення відселених осіб житловим фондом - квітень 2003 року, був живай батько відповідача - [PERSON] , через що у [PERSON] були відсутні будь-які підстави для отримання такої компенсації за знесений будинок, оскільки жодних письмових угод з батьком він не укладав. З цих підстав, вважає, що спірне домоволодіння придбане за кошти, які були виділені ТОВзІІ «ЮМК» для придбання житлового фонду для осіб, які підлягали відселенню, у зв`язку із знесенням будинку [ADDRESS] , а не за власні кошти відповідача, як він зазначає у відзиві на позовну заяву. У судовому засіданні представниця позивачки - адвокатка Просяник Н.П. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтування надала аналогічні позовній заяві та відповіді на відзив. Представниця відповідача та третьої особи - адвокатки Іванової О.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Наполягала на тому, що будинок [ADDRESS] був побудований самовільно батьками відповідача на особисті кошти до знайомства та укладення шлюбу між сторонами, а тому майно не було спільною сумісною власністю подружжя. В свою чергу, спірне домоволодіння по [ADDRESS] придбано відповідачем за кошти, що надані йому у якості компенсації за відселення з будинку [ADDRESS] та його примусове знесення, а тому є нажитим без участі позивачки, зокрема вона участі в укладенні договору купівлі-продажу, згоди на його придбання не надавала, будь-яких особистих коштів на його придбання не витрачала, що також встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року, яке, в тому числі, позивачкою не оскаржувалося. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 19 вересня 1997 (а. с. 20). У шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а. с. 35). Згідно договору купівлі-продажу від 25 квітня 2003 року (а. с. 21), посвідченого приватним нотаріусом Ковальовою С.С., реєстровий № 2810, відповідачем в період шлюбу, придбано домоволодіння [ADDRESS] за 53350 гривень, право власності на яке, ним зареєстровано за собою, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 773558 від 09 вересня 2003 року (а. с. 22). Судом встановлено та сторонами не спростовується, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року у цивільній справі 204/5315/19 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року у справі № 204/2935/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання домоволодіння особистою приватною власністю, яке сторонами не оскаржувалося, та набрало законної сили 21 лютого 2020 року, встановлені наступні обставини (а. с.41-43). Відповідач, проживав в будинку [ADDRESS] з 1961 року. Вказаний житловий будинок був побудований батьками [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] протягом 1955-1958 років самовільно, право власності на будинок за зазначеними особами зареєстровано не було. Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 469/7 від 19.06.1991 року ДП ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» було відведено земельну ділянку по [ADDRESS] та [ADDRESS] для забудови. Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 828 від 25.09.1991 року затверджені списки сімей, які підлягали відселенню, в тому числі і сім`ї [PERSON] у складі трьох осіб - [PERSON] , [PERSON] (перша дружина), донька [PERSON] . Реалізація зазначених рішень розпочалася в 2003 році, тобто після змін у складі сім`ї Відповідача, зокрема розірвання попереднього шлюбу відповідача з його першою дружиною - [PERSON] в 1993 році, укладення шлюбу з позивачкою в 1997 році та народження спільної дитини [PERSON] в 1998 році. Який у справі є третьою особою. Також встановлено, що 07 квітня 2003 року ДП ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» уклало Договір комісії № 03-207, яким доручило, а ТОВзІІ «ЮМК» прийняло на себе зобов`язання по відселенню мешканців будинків, які підлягали знесенню. 25 квітня 2003 року між ТОВзІІ «ЮМК» та відповідачем було укладено договір доручення № 03-273, згідно якого ТОВзІІ «ЮМК» прийняв на себе зобов`язання придбати для відповідача житловий фонд загальною площею не менше 73 кв. м. у м. Дніпропетровську, вартістю не більше 53350 грн. Приписами п. 2. 2. 7. зазначеного договору, повірений ТОВзІІ «ЮМК» зобов`язався забезпечити довірителя ( [PERSON] ) грошовими коштами в сумі вартості житлового фонду, погодженого між сторонами в договорі купівлі-продажу. 25 квітня 2003 року, відповідачем було укладено договір реєстраційний № 2810 щодо купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] за суму 53350 гривень, які були передані представником ТОВзІІ «ЮМК» в присутності відповідача безпосередньо продавцю [PERSON] . Того ж дня, відповідачем оформлено нотаріальну відмову від усіх майнових прав на кв. [ADDRESS] , зазначено про забезпечення житловим фондом та відсутність претензій до ТОВзІІ «ЮМК». Також, 25 квітня 2003 року між ТОВзІІ «ЮМК» та відповідачем було складено Акт виконання договору доручення, відповідно до якого, [PERSON] підтвердив повне виконання договору доручення № 03-273, зокрема факту надання ТОВзІІ «ЮМК» грошових коштів для повного розрахунку за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ковальовою Е.Е. в реєстрі за № 2810, а в свою чергу [PERSON] виконано знесення будинку [ADDRESS] . Встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] було самовільно збудоване ще батьками відповідача [PERSON] на особисті кошти до знайомства та укладення шлюбу між сторонами, а тому не було спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . В свою чергу, спірне домоволодіння [ADDRESS] ) не було придбане [PERSON] за свої особисті кошти, а за кошти, надані йому у якості компенсації за відселення з будинку [ADDRESS] та його примусове знесення, а тому є нажитим без участі позивачки, зокрема позивачка не брала участі в укладенні договору купівлі-продажу, згоди на його придбання не надавала, будь-яких особистих коштів на його придбання не витрачала. Тому доводи позивачки, з приводу того, що грошова компенсація за домоволодіння [ADDRESS] , не надавалася, є не обґрунтованими. Крім того, даним рішенням суду встановлено, що надання грошової компенсації та взяття на себе обов`язків придбання житлового фонду [PERSON] та, як наслідок, набуття останнім права власності на нерухоме майно - було особистим добровільним рішенням ДП ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» та ТОВзІІ «ЮМК» та з урахуванням положень ст. 105 ЦК УРСР (що діяв на час знесення домоволодіння) не перебувало в залежності з будь-якими вимогами Закону на час ухвалення такого рішення, чим спростовуються безпідставні та необґрунтовані посилання відповідача щодо придбання домоволодіння [ADDRESS] ) за кошти, отримані від продажу майна, належного особисто йому та батькам. Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Так, зокрема, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Тобто частка у праві спільної часткової власності встановлюється за домовленістю сторін або за законом, але з урахуванням вкладу кожного з них у його придбанні. Нормами ч. 1 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 368 ЦК України, суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом . Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Нормами ст. 370 ЦК України визначено порядок виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Так, зокрема, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Приписами ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, що викладені у постановах від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17 та від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка прохає визнати за нею право власності на 1/3 частину спірного домоволодіння, як на частку у спільному майні, посилаючись на норми права, як спільної часткової, так і спільної сумісної власності. Натомість, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року у справі № 204/2935/19, спірне майно, визнано таким, що не є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того встановлено, що дане майно придбане відповідачем за кошти, що надані йому у якості компенсації за відселення з будинку [ADDRESS] та його примусове знесення. Тобто, спірне домоволодіння [ADDRESS] придбано відповідачем без участі позивачки, оскільки вона жодного вкладу у придбання даного майна не вносила, зокрема, вона участі в укладенні договору купівлі-продажу не приймала, згоди на його придбання не надавала, будь-яких особистих коштів на його придбання не витрачала, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed