Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

13.03.2019 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до органу опіки та піклування Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про повернення дітей, припинення стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що вони є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Останні були відібрані, відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31.05.2018 року. Водночас на даний час відпали причини, які перешкоджали належному вихованню дітей, в зв`язку з чим позивачі просили повернути їм дітей, а також вирішити питання про припинення стягнення аліментів. Ухвалою суду від 18.03.2019 року було відкрито провадження по вказаній справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.04.2019 року провадження по справі в частині позовних вимог про припинення стягнення аліментів закрито. В підготовчому судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. При цьому зазначали, що після відібрання у них малолітніх дітей повністю змінили своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, зокрема, пройшли курс лікування від алкогольної залежності, створили належні житлово - побутові умови для проживання дітей, щомісячно отримують дохід у вигляді заробітної плати позивача [PERSON] , позивач [PERSON] перебуває на обліку як безробітна в Вознесенській міськрайонній філії Миколаївського ОЦЗ, мають позитивні характеристики з місця проживання. Представник відповідача в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] визнала. Вказувала на наявність підстав для повернення малолітніх дітей позивачам. Представник третьої особи без самостійних вимог у підготовче судове засідання не з`явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Питання щодо вирішення справи залишив на розсуд суду. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення в випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбачених ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Зокрема встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] є батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31.05.2018 року діти були відібрані від батьків без позбавлення останніх батьківських прав. Підставою для відібрання дітей було те, що батьки не створили належних умов для їх проживання та розвитку, не забезпечували належним харчуванням, одягом, доглядом, що в сукупності з систематичним вживанням позивачами алкогольних напоїв створювало загрозу для життя та здоров`я дітей. Діти були передані до опікунського органу для подальшого влаштування. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, після відібрання дітей позивачі [PERSON] , [PERSON] змінили своє ставлення до виконання батьківських обов`язків. Так, згідно актів обстеження матеріально- побутових умов проживання від 17.01.2019 року, 20.02.2019 року, позивачі проживають за адресою: [ADDRESS] . Квартира відповідає санітарно - гігієнічним умовам проживання, облаштована необхідними меблями, наявні продукти харчування. Пройшли курс протиалкогольного лікування: [PERSON] . - з 18.07.2018 року по 08.08.2018 року, [PERSON] . - з 30.07.2018 року по 08.08.2018 року. Останній з 17.01.2019 року працює монтажником у ТОВ «Геліос стратегія», позивач [PERSON] з 16.01.2019 року перебуває на обліку як безробітна в Вознесенській філії Миколаївського ОЦЗ. За місцем проживання характеризуються позитивно. Про наявні позитивні зміни в поведінці позивачів, обставин, що були підставою для відібрання дітей, прагнення позивачів приймати безпосередню активну участь в їх вихованні також підтвердила в підготовчому судовому засіданні представник відповідача. 22.02.2019 року органом опіки та піклування Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області був складений висновок про доцільність повернення малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , їх батькам. Так, відповідно до ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України). Згідно ч.1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п. 2-5 ч. 1 ст.164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Водночас, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини (ч.3 ст. 170 СК України). Відповідно до ч.1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно ч.2 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. За положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішенні Європейського Суду з прав людини «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: під час розгляду судом справ, що стосуються дитини та визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 76). Отже, враховуючи встановлені, відповідно до наданих сторонами доказів, обставини, які вказують на те, що причини, які перешкоджали належному вихованню дітей позивачами, відпали, останні змінили своє ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків та бажають брати безпосередню участь у вихованні дітей, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] про повернення дітей підлягають задоволенню.

Outcome: approved