Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

13 березня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області про встановлення факту належності та визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 01 липня 2008 року померла його баба по лінії матері, [PERSON]. Після смерті останньої відкрилася спадщина на земельну частку (пай) розміром 4,42 в умовних кадастрових гектарах, посвідчену сертифікатом серії СМ №0274553. Зазначає, що за життя баба склала заповіт, яким все своє майно заповіла йому. Однак, внаслідок помилки, допущеної при написанні прізвища баби у сертифікаті на право на земельну частку (пай), а також у звязку із втратою вказаного документа він не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом і вільно розпоряджатися спадковим майном. Посилаючись на викладені вище обставини, на підставі ст. ст. 1216, 1217, 1220, 1222-1223, 1225, 1268, 1296 ЦК України [PERSON] просить встановити факт того, що земельна частка (пай) розміром 4,42 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), право на яку посвідчене сертифікатом серії СМ №0274553, виданим на підставі розпорядження Білопільської районної державної адміністрації від 27 серпня 2000 року №358 на імя [PERSON], зареєстрованим 29 листопада 2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №253, належить [PERSON], яка померла 01 липня 2008 року, а також визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом після смерті останньої. Ухвалою від 14 березня 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого судового засідання у порядку загального позовного провадження. За наслідками підготовчого провадження судом задоволено клопотання позивача про виклик свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, представник останнього за довіреністю [PERSON] позов підтримав. Згідно зі статтею 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до статті 131-1 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді. Разом з цим, відповідно до п. 11 Перехідних положень Конституції України норма щодо здійснення представництва у судах першої інстанції виключно адвокатами вступає в силу з 01 січня 2019 року. З огляду на викладене, суд вважає допустимою участь у судовому засіданні [PERSON] як представника позивача [PERSON] за довіреністю. Представник відповідача Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився. Сільський голова надіслав листа про розгляд справи без участі їх представника, позов визнають (а. с. 33). Представник третьої особи Білопільської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Сумській області в судове засідання не зявився. Завідувач держнотконтори [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 27). Заслухавши представника позивача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з розясненнями пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). З матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2008 року у с. Куянівка Білопільського району Сумської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП №296514 (а. с. 9). Згідно з довідкою Відділу у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 15 серпня 2017 року [PERSON] мала право на земельну частку (пай) розміром 4,42 в умовних кадастрових гектарах для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області у землях ВАТ «Бурякорадгосп Куянівський», яке посвідчене сертифікатом серії СМ №0274553, виданим на підставі розпорядження Білопільської районної державної адміністрації від 27 серпня 2000 року №358. Відповідно до записів у Книзі реєстрації сертифікатів вказаний сертифікат видано на руки (а. с. 11). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підтвердили, що позивач постійно проживав у с. Куянівка по вул. В. Дубровського разом із дідом та бабою [PERSON]. Останні працювали у ВАТ «Бурякорадгосп Куянівський» та були його членами. Свідкам достовірно відомо, що жінка з прізвищем [PERSON] у бурякорадгоспі була одна, вона ж була бабою заявника і саме їй під час розпаювання була виділена земельна частка (пай) площею 4,42 в умовних кадастрових гектарах та видано сертифікат. Суд визнає достовірність показань свідків з урахуванням того, що вони узгоджуються між собою, не викликають сумніву у суду, відповідають і не суперечать іншим доказам, дослідженим і перевіреним судом. Таким чином, факт належності померлій [PERSON] земельної частки (паю), право на яку посвідчене сертифікатом серії СМ №0274553, виданим на підставі розпорядження Білопільської РДА №358 від 27 серпня 2000 року на імя [PERSON], підтверджений зазначеними вище доказами та має для позивача юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить реалізація [PERSON] права на спадщину і іншого порядку встановлення даного факту немає. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із встановлених фактичних обставин справи та вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у п. 45 рішення «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), де зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Встановлення даного факту має для позивача [PERSON] юридичне значення, оскільки дозволяє йому реалізувати право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] і іншого порядку його встановлення немає, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того судом встановлено, що 17 червня 2002 року Куянівською сільською радою Білопільського району було посвідчено заповіт за реєстровим номером 329 від імені [PERSON], яким остання все своє майно заповіла [PERSON] - позивачу у справі (а. с. 8). За інформацією Куянівської сільської ради [PERSON], яка померла 01 липня 2008 року, постійно і на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO] разом із онуком [PERSON]. Заповіт від імені померлої, посвідчений виконкомом сільської ради 17 червня 2002 року за №329, зареєстрований у Спадковому реєстрі за №60706710, не змінювався і не відмінявся (а. с. 10, 34). Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 20 березня 2018 року, спадкова справа після [PERSON], яка померла 01 липня 2008 року не заведена (а. с. 28). За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. (ч. 1 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В силу ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та виходячи з вищенаведених положень чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] прийняв спадщину за заповітом після смерті [PERSON] шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та є її єдиним спадкоємцем за заповітом. Інші спадкоємці, у тому числі й ті, які за законом мають право на обовязкову частку у спадщині померлої [PERSON] та у встановленому порядку прийняли цю спадщину, відсутні. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Статтями 81, 131 ЗК України передбачено, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 11 постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Тобто, сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування за заповітом позивач має право на земельну частку (пай) у землях колективної власності ВАТ «Бурякорадгосп Куянівський» розміром 4,42 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яке належало [PERSON] на підставі сертифікату серії СМ №0274553, виданого на підставі розпорядження Білопільської РДА №358 від 27 серпня 2000 року. Згідно з п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. З матеріалів справи вбачається, що представник позивача за довіреністю [PERSON] звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане спадкове майно, однак, йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у звязку з втратою правовстановлюючого документа (а. с. 14-16). З огляду на викладене, позивач не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищеназване спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] Згідно зі ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Таким чином, враховуючи, що позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON], яка померла 01 липня 2008 року, але у зв'язку з втратою правовстановлюючого документу - сертифікату на земельну частку (пай) серії СМ №0274553, виданого на підставі розпорядження Білопільської РДА №358 від 27 серпня 2000 року, не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та беручи до уваги положення ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», відповідно до яких рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), позов [PERSON] підлягає задоволенню в частині визнання права на земельну частку (пай) у землях, які перебували у колективній власності ВАТ «Бурякорадгосп Куянівський», розміром 4,42 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та реєстрацією права власності на землю. При цьому суд відмічає, що визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Що стосується позовних вимог про визнання права власності земельну частку (пай), право на яку належало померлій [PERSON] на підставі сертифікату серії СМ №0274553, то вони задоволенню не підлягають з підстав, наведених вище у мотивувальній частині рішення, у звязку з тим, що спадкодавець за життя не набув у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, а був наділений лише правом на земельну частку (пай). На підставі викладеного,

Outcome: partial