Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

14 березня 2016 року, позивач [PERSON], звернувся до суду з позовами, які були обєднані складом суду в одне провадження ухвалою суду 31.01.2017 р., які в подальшому неодноразово змінював та збільшував, та в остаточній редакції яких від 16.02.2017 р. просив суд, визнати майнові права на квартири №№ 58,45 в буд. № 13 та на квартиру № 76 в буд. № 17 ж/м «Ульянівка», масив «Радужний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області спільною сумісною власністю подружжя його та відповідачки [PERSON], визнати незаконною передачу майнових прав на вищевказані квартири за договорами № 458 від 04.02.2013 р., № 445 від 19.02.2013 р. та № Р777 від 19.03.2013 р. на ім`я [PERSON], визнати недійсними : свідоцтво про право власності від 22.12.2015 р. № 50521022 на квартиру № 58, буд. № 13, свідоцтво про право власності від 22.12.2015 № 50523365 на квартиру № 45, буд. № 13 та свідоцтво про право власності від 22.12.2015 р. № 50525000 на квартиру № 76 в буд. № 17 ж/м «Ульянівка», масив «Радужний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області виданих на ім`я [PERSON], визнати недійсними нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу квартир у ж/м «Ульянівка», масив «Радужний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області: від 29.12.2015 р. (рєстр. № 2-2264) квартири № 58 в буд. № 13, від 29.12.2015 р. (реєстр. № 2-2267) квартири № 45 у буд. № 13, укладених між [PERSON] та [PERSON] та нотаріально посвідчений договір від 29.12.2015 р. (реєстр. № 2-2259) квартири № 76 в буд. № 17, укладеного між [PERSON] та [PERSON], скасувати державну реєстрацію права власності за вищевказаними адресами на квартиру № 58 в буд. № 13, індексний номер : 27660506 від 29.12.2015 р. та на квартиру № 45 в буд. № 13, індексний номер : 27665439 від 29.12.2015 р. на ім`я [PERSON] і витребувати з її незаконного володіння вказані квартири, на квартиру № 76 в буд. № 17, індексний номер : 27656622 від 22.12.2015 р. на ім`я [PERSON] та витребувати з її незаконного володіння вказану квартиру. В судовому засіданні представник позивача за нотаріально посвідченої довіреністю повністю підтримав свої збільшені позовні вимоги в редакції позовів від 16.02.2017 р. та просив їх задовольнити. Представниця відповідачів [PERSON] та [PERSON] за нотаріально посвідченими довіреностями позови не визнала повністю та просила відмовити у їх задоволенні з підстав їхньої необґрунтованості і безпідставності і з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з`явились, про дату, час та місце судових засідань повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, надіславши до суду свої письмові заяви, в яких позови не визнали повністю, просили суд відмовити у їх задоволенні та проханням про слухання справи за їхньою відсутністю (а.с. 64,65,126,127 т. 3). Представник відповідача ТОВ «Руніком Стройінвест» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 76 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою місцезнаходження юридичної особи, що зазначена в ЄДРЮОФОП і повістка вважається доставленою і повістка вважається врученою належним чином, навіть у разі відсутності підприємства за такою адресою, про що особа, яка її доставляє робить відповідну відмітку на повістці і повертає її до суду з поштовим повідомленням, що підтверджується витягом ЄДРЮОФОП, відповідно до якого місцезнаходження юридичної особи ТОВ «Руніком Стройінвест» : м. Харків, вул. Іванова, 27, та поштовим повідомленням, яке повернулося на адресу суду з відмітками листоноші «за закінченням терміну зберігання, через невручення повістки», причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав (а.с. 81-85,103 т. 3). Заслухавши доводи та пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 3 статті 61 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством України - не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215,216 ЦК України. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд зясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У справі, що переглядається, позивачка, яка не є стороною оспорюваного правочину, надала письмову згоду своєму чоловіку на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, за ціною та на умовах на його розсуд. При цьому в письмовій згоді зазначено, що позивачка підтверджує, що діє вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, та, крім іншого, не помиляючись щодо обставин, викладених у цьому правочині. Вимоги чинного законодавства щодо змісту і правових наслідків цього правочину та зміст, зокрема, статей 203,215,229 ЦК України нотаріус їй розяснив. Тому правових підстав, передбачених нормами статей 215,216,229,369 ЦК України, статті 65 СК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсними заяви про згоду на укладення договору купівлі-продажу та самого договору купівлі-продажу немає. З Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 слідує, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема : майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У відповідності до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ст. 65 СК України). Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Згідно із ст. 52 ЦК України - фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Стаття 3 ЦК України передбачає - загальними засадами цивільного законодавства є : 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, згідно яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтями 627-629,638,639,640 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном - вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до приписів ст.ст. 655-658 ЦК України - за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом - належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до п.п. 10,26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції - може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України - добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень). Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть предявити позов про визнання такого правочину недійсним. Пунктами 24,29,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Суд встановив, що рішенням Київського райсуду м. Одеси від 21.06.2016 р., яке набрало законної сили 04.07.2016 р. - шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 07.04.1990 р. Першим Малиновським ВРАЦСом ОМУЮ (актовий запис № 316) було розірвано (а.с. 13,194 т. 1). При чому, у вказаному рішенні, суд встановив, що сторони не підтримують шлюбні стосунки, не мають спільного бюджету, разом не проживають з жовтня 2015 р. Також, суд встановив, що відповідачка є Фізичною особою підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ФО-підприємця № 630546 з датою проведення державної реєстрації Виконкомом Одеської міськради 24.05.2004 р. № запису 25560170000039401 (а.с. 125 т. 3). Суд з`ясував, що під час шлюбу сторін, 27.03.2015 р. між відповідачкою (покупцем) [PERSON] та відповідачем (продавцем) ТОВ «Руніком Стройінвест» були укладені наступні договори купівлі-продажу майнових прав : № Р445 від 19.02.2013 р. квартири № 45 в буд. № 13, № Р458 від 04.02.2013 р. квартири № 58 в буд. № 13 та № Р777 від 19.03.2013 р. квартири № 76 в буд. № 17 ж/м «Ульянівка», масив «Радужний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області з додатковими угодами про відступлення за вказаним договором від 21.02.2013 р., від 28.03.2013 р., додатковими угодами до вказаних договорів від 12.06.2013 р., від 28.02.2013 р., від 17.02.2015 р., актами прийому-передачі квартири за вказаними договорами від 12.06.2014 р., від 17.02.2015 р. та довідками ТОВ «Руніком Стройінвест» від 12.06.2014 р., від 17.02.2015 р. про те, що [PERSON] набула майнові права на вказані квартири за вищевказаними договорами повністю сплативши за них внески у розмірі 100% вартості квартир та інші платежі, повязані з набуттям права власності майнових прав на зазначені квартири (а.с. 53-61,64-72 т. 1, а.с. 42-49 т. 2). Таким чином, суд вважає, що відповідачка [PERSON] діючи в інтересах своєї сім`ї та в порядку ст. 65 СК України уклала вищевказані договори купівлі-продажу майнових прав, а відповідно і зі згоди позивача, який був на той час її чоловіком і був обізнаний з вищевказаними угодами, які здійснювались за його згодою і відома, що підтвердив представник позивача в судовому засіданні. Суд звертає особливу увагу на те, що вищевказані квартири (майнові права на них) були придбані відповідачкою [PERSON] за власні кошти які вона заробила як ФО-підприємець, що підтверджується вищевказаним свідоцтвом про державну реєстрацію ФО-підприємця та довідкою ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області № 22180/13-02 від 11.11.2016 р., згідно якої [PERSON], яка перебуває на обліку в ДПІ у Київському районі м. Одеси як платник податків, відповідно наданої звітності отримала дохід від здійснення підприємницької діяльності у 2012 р. у сумі 630000 грн., у 2013 р. у сумі 690000 грн., у 2014 р. у сумі 385000 грн., у 2015 р. у сумі 95000 грн., що дає підстави суду вважати, що у відповідачки [PERSON] були достатні кошти для придбання майнових прав на спірні квартири за свій власний рахунок, враховуючи вартість вищевказаних квартир, вказаних у зазначених вище договорах купівлі-продажу майнових прав на спірні квартири (а.с. 124 т. 3). В той же час, представник позивача не зміг довести суду, з наданням належних, допустимих та документальних доказів, передбачених ст.ст. 57-60 ЦПК України того, чи взагалі працював позивач [PERSON] перебуваючи у шлюбі з [PERSON], чи отримував він будь-який дохід і у якому розмірі, чи були в нього достатні грошові кошти для придбання спірних квартир, чи вкладав він свої зароблені кошти у придбання спірних квартир в інтересах сімї, беручи до уваги той факт, що позивач взагалі не був стороною по вищевказаним договорам, які, як зазначалось вище були укладені відповідачкою [PERSON] в інтересах сімї, для матеріального благополуччя і розвитку своєї родини, до якою входив син сторін [PERSON] В подальшому, як пояснила представниця відповідачів [PERSON] та [PERSON], остання уступила свої майнові права на вищевказані квартири їхньому спільному з позивачем сину [PERSON], який на своє ім`я оформив право власності на вищевказані квартири, отримавши свідоцтва про право власності на них : від 22.12.2015 р. № 50523365 на квартиру № 45 в буд. № 13 ж/м «Ульянівка», масив «Радужний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, від 22.12.2015 р. № 50521558 на квартиру № 58 в буд. № 13 ж/м «Ульянівка», масив «Радужний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області та від 22.12.2015 р. № 50526510 на квартиру № 76 в буд. № 17 ж/м «Ульянівка», масив «Радужний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, і згодом, від свого імені, як законний власник квартир і продавець, уклав наступні нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу вищевказаних квартир №№ 45,58 в буд. № 13 ж/м «Ульянівка», масив «Радужний», с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області : від 29.12.2015 р. (реєстр. № 2-2267) з покупцем [PERSON], від 29.12.2015 р. (реєстр. № 2-2264) з покупцем [PERSON] та на квартиру № 76 в буд. № 17 за вищевказаною адресою від 29.12.2015 р. (реєстр. № 2-2259) з покупцем [PERSON] (а.с. 76-182т. 1, а.с. 79-133 т. 2). В судовому засіданні було встановлено, що майнові права на спірній квартири [PERSON] уступила не будь-якій сторонній особі, а саме їхньому з позивачем сину [PERSON], якому, як пояснила його представниця в судовому засіданні, були потрібні грошові кошти для розвитку власного бізнесу, який він розпочинав, що потребувало значного стартового капіталу, для чого і були укладені вищевказані договори купівлі-продажу, які згідно вищевказаних норм Законів, були укладені в порядку і з суворим дотриманням вимог ст.ст. 203-211 ЦК України, а покупці за вказаними нотаріально посвідченими договорами [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами вищевказаних квартир, виходячи зі змісту статті 330 ЦК України, відповідно до якої добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з ч. 2 статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року (справа №6-251цс15), одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року (справа № 6-1203цс15) зазначив, що за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. На думку суду, з урахуванням того, що позивач не є власником спірного нерухомого майна (квартир), і законодавством України не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, у нього є право на відповідну компенсацію вартості відчуженого майна відчуженого майна, у випадку, коли воно було відчужено не в інтересах сімї. Відсутність такої згоди, сама по собі не може бути підставою для визнання договорів, укладених одним з подружжя недійсними. Також, суд дійшов висновку, що витребувати майно у добросовісного набувача, можна, якщо на це є відповідні підстави, шляхом подання віндикаційного позову в порядку ст. 388 ЦК України. При цьому, вимогу щодо повернення майна переданого на виконання недійсного правочину, тобто застосування реституції, може предявити тільки сторона недійсного правочину, про що було вказано вище у Правових висновках ВСУ. Таким чином, суд вважає, що будь-які права та інтереси позивача [PERSON] не були порушені, а тому вважає необхідним відмовити у задоволенні безпідставного і необґрунтованого позову через недоведеність суду своїх вимог і нібито порушення своїх прав спільної сумісної власності подружжя.

Outcome: dismissed