Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

12 грудня 2008 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, який 29 січня 2010 року уточнила та в якому просить визнати факт постійного проживання в [INFO] з наймачем [PERSON] з 1964 року по теперішній час та зобов'язати Малиновську районну адміністрації Одеської міської ради укласти з нею договір найму вказаної квартири та відкрити лицьовий рахунок, посилаючись на наступне. У 1964 році її чоловік [PERSON] отримав ордер на вселення у квартиру [ADDRESS] із складом сім'ї чотири особи: дружина [PERSON], син [PERSON] та донька [PERSON] У 1987 [PERSON] отримав ордер на зайняття квартири [ADDRESS], де й проживав разом із донькою та її сім'єю. Позивач разом із сином продовжила проживати у спірній квартирі. У 1993 році [PERSON] приватизував квартиру [ADDRESS], однак через вибух у квартирі приватизаційні документи згоріли. Як вказує [PERSON], вона постійно проживала разом із сином [PERSON], вела з ним спільне господарство, сплачувала комунальні послуги, страхувала житло, отримувала пенсію за адресою спірної квартири, ховала [PERSON], а тому на її думку, вона має право на укладення з нею договору найму вказаного житла. Представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі та звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], посилаючись на те. що [PERSON] зайняла спірну квартиру без достатньої правової підстави. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативну базу, яка регулює галузь спірних правовідносин, суд дійшов до наступного. У судовому засіданні в порядку ч.І ст. 61 ЦПК України встановлено, що у 1964- 1965 роках [PERSON] отримав ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] із складом сім'ї чотири особи, а саме: дружина [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON]. Відповідно до Ордера №238 серія МР від 17 січня 1987 року (а.с. 44), [PERSON] надано право зайняття квартири [ADDRESS] із складом сім'ї чотири особи: дружина [PERSON]. син [PERSON], донька [PERSON] Відповідно до Рішення Приморського народного суду м. Одеси від 17 березня 1988 року вищевказаний ордер було визнано частково недійсним та [PERSON] виключено з числа членів сім'ї (а.с. 45. 45зв). На підставі Рішення Малиновської районної ради народних депутатів №238 від 06 травня 1988 року на ім'я [PERSON] відкрито особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] (а.с. 169). 01 вересня 2008 року [PERSON] помер (актовий запис про смерть №7067. зроблений 03 вересня 2008 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 10). На підставі ст. 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі у разі смерті наймача вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Відповідно до ст. 64 ЖК України членами сім'ї наймача може бути визнано осіб, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Представники [PERSON] у судовому засіданні пояснювали, що [PERSON] після отримання [PERSON] у користування квартири [ADDRESS] не виявила бажання проживати разом із чоловіком та залишилася проживати разом із сином [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ч. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати чи перебувати. Відповідно до ч. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати міспе проживання. Відповідно до відбитку штампу у паспорті громадянина України [PERSON] серії КК №65981 7, виданому Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 13 серпня 2001 року (а.с. 12, 12зв). [PERSON] з 18 травня 1988 року по 12 листопада 2008 року перебувала на реєстраційному обліку за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дор.. 13 кв. 145. Тобто. > разі проживання за адресою: [INFO]. 20-В кв. 45. [PERSON] зобов'язана була протягом десяти днів зареєструвати вказане місце проживання. Підтверджень наявності об'єктивних обставин неможливості зареєструвати фактичне місце проживання, в тому числі перешкоджання в здійсненні реєстрації з боку інших осіб, позивачем та її представниками суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за^ який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством. Отже, судом встановлено, шо місце отримання пенсії визначається пенсіонером на власний розсуд, про що зазначається у відповідній заяві. Відповідно до Довідки №1883. виданої УПФ України в Малиновськом) районі м. Одеси 10 грудня 2008 року (а.с. 17). [PERSON] з 01 квітня 1987 року отримує пенсію за адресою: м. Одеса, вул. Терешкової. 20-В кв. 45. Однак, суд звертає увагу, що на момент оформлення пенсії [PERSON], ще не перебувала на реєстраційному обліку за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дор.. 13 кв. 145. у зв'язку з чим. на думку суду, пенсія була оформлена на попередню адресу проживання. Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не встановлено обов'язку пенсіонера повідомляти органи Пенсійного фонду України про зміну свого місця проживання, а тому [PERSON] мала право не переоформлювати виплату пенсії за адресою реєстрації. Отже, факт отримання пенсії за адресою: [ADDRESS] не є беззаперечним свідченням постійного проживання за вказаною адресою. Представники позивача зазначали, що [PERSON] отримувала пошту за адресою: м. Одеса, вул. Терешкової. 20-В кв. 45. що підтверджується довідкою від 10 грудня 2008 року, що знаходиться на а.с. 9. При досліджені судом зазначеної довідки встановлено, що вона надана без дотримання відповідної форми, а саме: довідка надана не на бланку юридичної особи Одеського поштамту, без зазначення прізвища її виконавця та особи, що підписала довідку, без відбитку печатки юридичної особи, а лише з відбитком календарного штампу, який засвідчує тільки дату складання довідки. У зв'язку з цим. Довідка від 10 грудня 2008 року, що знаходиться на аркуші справи №9. не може бути прийнята судом як доказ по справі. Щодо Страхового свідоцтва про укладення договору страхування майна, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Терешкової. 20-В кв. 45 з [PERSON], то судом встановлено, що даний договір укладався 20 січня 1975 року, тобто до моменту отримання [PERSON] права на вселення в квартиру [ADDRESS]. Тому страхування спірної квартири [PERSON] у 1975 році не свідчить про факт постійного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] на момент смерті останнього. Відповідно до ст. 38 Основ законодавства України про охорону здоров'я, кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Кожний пацієнт має право, коли це виправдано його станом, бути прийнятим в будь-якому державному лікувально-профілактичному закладі за своїм вибором, якшо цей заклад має можливість забезпечити відповідне лікування. Отже, відповідно до зазначеного, посилання представників [PERSON] на те, що отримання медичного обслуговування в поліклініці №16. яка обслуговує адресу: м. Одеса, вул. Терешкова. 20-В кв. 45. свідчить про постійне місце проживання позивача за цією адресою, не є беззаперечним фактом, оскільки кожен пацієнт має право вільного вибору лікувального закладу, лікаря та способів лікування. Щодо письмових пояснень [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO]. 20-В кв. 47, про те. що [PERSON] проживала разом із сином [PERSON] та вела з ним спільне господарство, то вони не можуть бути прийняті судом, оскільки підпис [PERSON] засвідчений Президентом БПФ «Рутенія Одеса» [PERSON], яка є представником [PERSON], а не в порядку, передбаченому ЦГІК України. Клопотань від сторін про допит [PERSON] у судовому засіданні у якості свідка до суду не надходило. Що стосуються посилань представників позивача на те, що з [PERSON], як членом сім'ї покійного [PERSON]. 01 жовтня 2010 року було укладено договір №4/ч про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, то судом встановлено, що вказаний договір дійсно був підписаний [PERSON], однак, без зазначення того, що вона є членом сім'ї наймача. Посилання представників позивачів на те, що в довідках, які знаходяться в матеріалах справи, в багатьох випадках зазначалося «сім'я [PERSON]» не може свідчитипро те. що [PERSON] проживала разом з сином, оскільки склад сім'ї [PERSON] в даних довідках не зазначався. До того ж. в Довідці Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 16 лютого 1998 року (а.с. 50) зазначено, що в результаті вибуху в квартирі [ADDRESS], який стався 10 жовтня 1993 року, були знищені повністю або частково особові речі та документи [PERSON] В.1. в тому числі військовий квиток. Про знищення речей [PERSON] в довідці не йдеться. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивачем та його представника не доведений факт постійного проживання [PERSON], як члена сім'ї з [PERSON] в квартирі [ADDRESS], а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Що стосується зустрічних позовних вимог, то судом встановлено наступне. Відповідно до вищевикладеного. [PERSON] не має правових підстав проживання та користування квартирою №45 в будинку №20-В по вулиці Терешковій в місті Одесі. 12 листопада 2008 року, вже після смерті сина [PERSON], [PERSON] в добровільному порядку знялася з реєстраційного обліку за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дор.. 13 кв. 145. після чого ЗО березня 2009 року зазначена квартира була приватизована її донькою та онукою, чим [PERSON] свідомо позбавила себе реєстрації та права власності на вказане житло. Враховуючи зазначене, [PERSON] має бути виселено із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ч. З ст. 88 ЦПК України, позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи зазначене суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 8,50 грн. та витрати на ІТЗ розгляду справи у розмірі 37 грн.

Outcome: approved