Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

14.12.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія управління активами», в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №4767 від 24.01.2020, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. про стягнення з неї заборгованості в сумі 58 827,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що зазначений виконавчий напис вчинений з порушенням законодавства, а саме відповідачем не було надіслано позивачу жодного повідомлення про повернення заборгованості, не надано приватному нотаріусу доказів безспірності заборгованості, а також пропущено строки позовної давності. Дані обставини послугували підставою для її звернення до суду з зазначеним позовом. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.12.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а також витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. копії документів, на підставі яких було вчинено оспорюваних виконавчий напис. 09.02.2021 від третьої особи ГУ ПФУ в Миколаївській області до суду надійшли пояснення. 18.02.2021 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому останній просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 05.03.2021 представник відповідача направив до суду клопотання про врегулювання спору за участю судді. 15.03.2021 від позивача [PERSON] на електронну адресу суду надійшла заява про проведення судового засідання за її відсутності, також зазначила, що вона заперечує щодо врегулювання спору за участю судді, а тому просила відмовити у задоволені вказаного клопотання відповідача. Ухвалою суду від 15.03.2021 у задоволенні клопотання відповідача ТОВ «Фінансова компанія управління активами» про врегулювання спору за участю судді відмовлено. Крім того, ухвалою витребувано з Київського державного нотаріального архіву та у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського О.В. засвідчені належним чином копії документів на підставі яких, 24.01.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. було вчинено виконавчий напис. 15.04.2021 від представника третьої особи ГУ ПФУ в Миколаївській області до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. 29.04.2021 з Київського державного нотаріального архіву надійшли копія виконавчого напису та документи на підставі яких вчинено напис. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 02.06.2021 та 25.08.2021 від позивач до суду надійшла заява, в якій остання зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, розгляд справи просила проводити за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду не повідомив. Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М. та представник ГУ ПФУ в Миколаївській області у призначене судове засідання не з`явилися, проте в матеріалах справи є їх заяви про розгляд справи за їх відсутності. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Табінський О.В. до суду не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу, на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання повторно не з`явився та позивач проти такого вирішення справи не заперечувала. Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. №7911 від 24.01.2020 запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованість, що виникла по кредитному договору укладеному 17.10.2012 між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» за №004-14507-171012 в сумі 58 827,00 грн. Згідно наданих до суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. копій документів, виконавчий напис №4767 від 24.01.2020 було винесено на підставі: заяви ТОВ «Фінансова компанія управління активами» про вчинення виконавчого напису нотаріуса вх. №4855/02.20 від 24.01.2020; виписки за кредитним договором №004-14507-171012 від 17.10.2012, договору №004-14507-171012 від 17.10.2012 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк»; тарифів на обслуговування платіжних карток Тарифного пакету «Готівчка 2012», вимогою ТОВ «Фінансова компанія управління активами» від 23.01.2020 про усунення порушення кредитних зобов`язань; повідомлення ТОВ «Фінансова компанія управління активами» від 23.01.2020 про відступлення права грошової вимоги. З тексту оспорюваного виконавчого напису №4767 від 24.01.2020 вбачається, що приватний нотаріус при вчиненні нотаріальної дії керувався ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 за №1172. Крім того, встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. від 02.10.2018 відкрито виконавче провадження 57316455 з виконання виконавчого напису №4767 від 24.01.2020. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського О.В. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 08.10.2020 вирішено звернути стягнення на доходи [PERSON] та здійснювати відрахування у розмірі 20 відсотків. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ цього Порядку). Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення нотаріальних дій перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача, з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Отже, підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, так і неправильність вимог боржника. В постановах Верховного Суду (від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження №14-84цс19); від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17 (провадження №14-278гс18) та від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19)) з подібних правовідносин зазначено, що: при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-887цс17. Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин передбачено пунктом 2 Переліку (із змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»), згідно якого для одержання виконавчого напису по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями подається: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що 17.10.2012 між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» був укладений кредитний договір №004-14507-171012, за яким остання отримала кредит у вигляді кредитного ліміту на банківську картку в розмірі 41 400,00 грн. Вищезазначене свідчить про те, що [PERSON] дійсно є стороною у кредитному договорі №004-14507-171012 від 17.10.2012. Однак вбачається, що приватним нотаріусом було винесено оскаржуваний виконавчий напис без перевірки умови, щодо звернення відповідача з заявою про вчинення нотаріального напису в межах строку позовної давності, відповідно до ст. ст. 256, 257,259 ЦК України. Окрім того, в наданих суду документах на підставі яких було вчинено виконавчий напис №4767 від 24.01.2020 відсутні докази отримання позивачем повідомлення відповідачем про повернення боргу. Доказів протилежного до суду не надано. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що виконавчий напис нотаріуса здійснено з порушеннями чинного законодавства. З огляду на наведене, даючи оцінку наданим доказам в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved