Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

14.06.2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою. Ухвалою судді від 16.06.2017 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. 23.08.2017 року представник відповідача [PERSON] міської ради звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на 68/600 частини домоволодіння за територіальною громадою м. Харкова в особі [PERSON] міської ради, яка ухвалою від 05.10.2017 року прийнята судом до розгляду. [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом до [PERSON] міської ради в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 68/600 частини домоволодіння по вулиці Танковій 72 у місті Харкові, що належала на праві власності [PERSON], яка померла 22.07.1982, посилаючись на те, що він з 1982р добросовісно заволодів чужим майном і на протязі більше 30 років продовжує відкрито, безперервно, добросовісно володіти вказаним майном, у звязку з чим набув право власності на це майно. Відповідач звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з зустрічним позовом в інтересах теріторіальної громади в особі [PERSON] міської ради та просив суд визнати спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] і складається з 68/600 частини домоволодіння по вулиці Танковій 72 у місті Харкові, що належала на праві власності [PERSON], яка померла 22.07.1982. відумерлою, та, у зв'язку з цим, передати відумерлу спадщину - 68/600 частини домоволодіння по вул. Танковій, 72 у м. Харкові у комунальну власність територіальної громади міста Харкова в особі [PERSON] міської ради, мотивуючи це тим, що хоча спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України, але не була прийнята ніким із спадкоємців та на підставі ст. 555 ЦК УРСР до держави не переходила. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву в повному обсязі та просили суд її задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечували. Представник відповідача проти позовних вимог заперечував в повному обсязі, та просив суд задовольнити зустрічну позовну заяву. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі рішення Фрунзенського районного народного суду міста Харкова від 29.07.1986 року у справі №№2-1149/86г за позовом [PERSON] до райфінвідділу Фрунзенського району м.Харкова про перерозподіл ідеальних часток у власності на житловий будинок, визнання права власності на частину будинку в порядку забудови, визнання права власності на частину будинку в порядку обовязкової частки у спадкуванні за законом (а.с.5-6), [PERSON] на праві власності належать 167/600 частини домоволодіння, розташованого по вул Танковій,72 в м.Харкові, також матері Позивача - [PERSON], на праві власності належали 365/600 частини того ж самого домоволодіння, а іншу частину домоволодіння у розмірі 68/600 , яка належала [PERSON], що залишила заповіт на користь держави рішенням суду залишено відкритою для прийняття спадщини. Після смерті 05 липня 2013 року матері [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ №403567 актовий запис №9084(а.с.9), Позивач прийняв спадщину, звернувшись у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі не отримав. Зазначене підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №35490468 від 23.10.2013 року виданим 12 ХДНК (а.с. 8) Згідно зі звітом про оцінку майна (а.с.23), вартість майна становить 454580,00 грн. Як вбачається з відповіді № 2502672 від 24.05.2017р. КП «[PERSON] міське бюро технічної інвентаризації», наданої Позивачем 68/600 частин домоволодіння по вул. Танковій,72, в м.Харкові на праві приватної власності не зареєстроване (а.с.7). Як вбачається з наданих на запит суду щодо звернення після смерті [PERSON] (російською [PERSON]) що настала 22.07.1982 року спадкоємців з заявами про прийняття спадщини, наявності заведених спадкових справ та інших заповітів від імені [PERSON], відповідей Першої [PERSON] державної нотаріальної контори №41117/6260/0Н6 , Дванадцятої [PERSON] державної нотаріальної контори від 22.11.2017 року №3658/01-16, [PERSON] обласного державного нотаріального архіву від 20.11.2017 року № 3256/01-21 згідно алфавітних книг спадкових справ з 1997-2017 рр спадкова справа не заводилась, та документи до 1993 року передані до [PERSON] обласного нотаріального архіву. Нормою статті 41\~Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння. користування та розпоряджання своїм майном. Нормами ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України, регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. ч. 1, 4ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з п. 8 Прикінцевих і перехідних положень\~ЦК «Правила статті 344\~Цивільного кодексу\~України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом». Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю відповідно до ст. 3 ЦК України. Водночас, згідно роз'яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за № 5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2ст. 344 ЦК України). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Враховуючи положення ст. ст.335 та344 ЦК Україниправо власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 263 ЦПК). Також, відповідно до роз'яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Разом з тим, відповідно до роз'яснень, наданих в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до змісту положень ст.\~344\~ЦК України набуття право власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК України), а набувається за рішенням суду (ч. 4ст. 344 ЦК України). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК про те, що правила статті 344\~ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344\~ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Беручи до уваги вище наведене та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Виходячи із змісту позову та наданих представником позивача пояснень в ході судового розгляду справи Позивач користується 68/600 частиною, яка належала померлій [PERSON], утримує її з моменту смерті і по сьогоднішній день, своєчасно проводить капітальний та поточний ремонт, про що свідчать, зокрема, надані до матеріалів справи копії квитанцій про сплату земельного податку, та комунальних послуг (а.с.20-22). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи правомірність набуття права володіння на нерухоме майно позивачем та законне протягом понад десяти років користування домоволодінням, суд вважає, що є достатні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначену спірну частину домоволодіння за набувальною даністю, оскільки всі ознаки, що є визначальними для застосування ст.\~334\~ч.1\~ЦК України при визнанні права власності за набувальною давністю, знайшли підтвердження в судовому засіданні та доведені позивачем. З цих підстав позов підлягає задоволенню. Подаючи зустрічний позов Відповідач виходив з того, що для визнання спадщини відумерлою є підстави. [PERSON] померла 22.07.1982 року. Саме ця дата в розумінні цивільного законодавства є часом відкриття спадщини. Звертаючись з зустрічним позовом відповідач посилався на норму статті 1277 ЦК України 2003 року. Заяви про визнання спадщини відумерлою розглядаються в порядку глави 9 розділу 2 ЦПК України чинного га момент подання зустрічного позову. Вищой спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року роз'яснив, що окреме провадження, в межах якого розглядаються такі справи, не передбачає право заявника вимагати, а суду - задовольняти вимоги про визнання за заявником права власності на відумерле майно (абз. 15 п. 9 листа ВССУ). Положення ст. 1277 ЦК України про те, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, застосовується лише до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності ЦК України - з 1 січня 2004 року ( ст. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України ). Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531ЦК УРСР. У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК Української РСР. Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12. При цьому різниці щодо субєктного складу між спадкоємцями за заповітом ЦК УРСР не передбачав, оскільки в силу ст. 560, навіть у разі переходу спадкового майна до держави у випадках передбачених ст.524, 555 свідоцтво про право на спадщину все одно повинно видаватися державною нотаріальною конторою. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом (відмови від прийняття або нез'явлення у визначений Законом строк) або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. (ст.554 ЦК УРСР). Іншими словами має місце прирощення неприйнятої частки до часток інших спадкоємців - встановлений законом спеціальний режим, який визначає долю спадкової частки того спадкоємця, який, будучи закликаним до спадкоємства, з яких-небудь причин не прийме або не зможе прийняти спадщину або відмовиться від неї (відпаде від спадкування). Встановлений ст.554 ЦК УРСР порядок збільшення часток дає підставу зробити висновок про те, що прирощення додаткової частки не вимагає особливого акту прийняття з боку спів-спадкоємців. Висловлюючи свою згоду на прийняття спадщини шляхом подачі відповідної заяви до державної нотаріальної контори або приймаючи спадщину фактично, спадкоємець тим самим виявляє свою волю на прийняття спадщини взагалі, а не на прийняття тієї чи іншої частини. Відповідач не врахував, що Цивільним кодексом Української РСР 1963 року не передбачено визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання майна безхазяйним в порядку статті 137 Української РСР Відповідачем не заявлялася. Той факт, що частину 68/600 домоволодіння не можна віднести до відумерлої спадщини, підтверджується також її належним технічним станом та відсутністю заборгованості за комунальні послуги. За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved