Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

14.12.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу матері в якому просив надати дозвіл [PERSON] на періодичні (один раз на рік) тимчасові (не більше 15 календарних днів) виїзди з України до Турецької Республіки, Чорногорії, Хорватії, Республіки Кіпр, Греції, Італії, Іспанії, Болгарії та Арабської Республіки Єгипет (включаючи поточну поїздку з 11.02.2021 року по 21.02.2021 року) у супроводі її батька [PERSON] без згоди та супроводу матері [PERSON] в будь-який час на період з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною 16-річного віку ( [INFO] ). В обгрунтування поданого позову зазначив, що 28.04.2001 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб в якому народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу старша донька залишилась проживати з відповідачкою, а молодша - з позивачем. На даний час в провадженні суду перебуває цивільна справа про визначення місця проживання молодшої доньки. При цьому, тривалий розгляд справи перешкоджає позивачу виїхати на відпочинок з молодшою донькою без дозволу відповідача. Позивач зазначав, що він бажає в черговий раз поїхати на відпочинок до Арабської Республіки Єгипет разом з молодшою донькою в період з 11.02.2021 року по 21.02.2021 року у зв`язку із чим він вже придбав туристичну путівку, авіаквитки та страховку, однак відповідачка знову категорично відмовляється надати свою нотаріально посвідчену згоду на виїзд молодшої дитини за кордон без пояснення будь-яких причин такого рішення. Аналогічні відмови він отримував з 2019 року. Таким чином, незважаючи на інтереси молодшої доньки відповідач намагається використовувати обов`язковість надання своєї згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон як інструмент впливу та помсти позивачу. Однак такі дії на думку позивача, суперечать інтересам дитини, оскільки тимчасовий виїзд дитини на відпочинок за кордон сприятиме розширенню світогляду та позитивно позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку дитини. 10.02.2021 року та 11.03.2021 року позивач уточнив предмет позову та в остаточній редакції своїх вимог просив суд на період набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною 16-річного віку ( [INFO] надати дозвіл [PERSON] , [INFO] на періодичні (один раз на рік виключно в лютому місяці з 01 по 28) тимчасові (не більше 15 календарних днів) виїзди з України до Турецької Республіки, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, Королівства Таїланд, Об`єднаних Арабськиї Еміратів, Республіки Індії, Держави Ізраїль, Соціалістичної Республіки В`єтнам, Мексиканських Сполучених Штатів, Республіки Куба, Королівства Іспанія, Італійської Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Домініканської Республіки, Республіки Індонезія, Республіки Філіпіни, Мальдівської Республіки, Китайської Народної Республіки у супроводі її батька [PERSON] без згоди та супроводу матері [PERSON] . Не погодившись з позовом відповідачка [PERSON] подала до суду 05.02.2021 року відзив на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог спираючись на те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон на період з дня набрання чинності рішенням законної сили до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто в неконкретний (неодноразовий) виїзд дитини за кордон із невизначеним початком та закінченням такого виїзду, не відповідає вимогам ст.ст. 141, 157 СК україни та ст.ст. 313 ЦК України. При цьому свою категоричну відмову відповідачка обгрунтовує тим, що позивач не надав суду належних доказів звернення до неї за отриманням нотаріального дозволу, а також відмовляє в побаченнях з дитиною і не дозволяє спілкуватися ні в телефонному режимі, ні в житті, позивач неодноразово погрожував їй, що може змінити своє місце проживання та працевлаштуватись у Польщі або в іншій державі, забравши із собою їх спільну дитину. Відповідачка вважає, що поданням цього позову до суду позивач, можливо, бажає реалізувати свій план. Крім того, намагаючись виїхати за кордон під час пандемії він може наразити дитину на інфекційне захворювання. 10.02.2021 року представник позивача направив до суду відповідь на відзив в якому зазначив, що позиція Верховного Суду у даній категорії справ неодноразово змінювалась і станом на теперішній час жодна норма діючого законодавства України не містить будь-яких заборон стосовно надання дозволу в судовому порядку на тимчасовий неодноразовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу матері. До того ж, якби було визначено місце проживання дитини, то позивач міг би самостійно вирішувати питання виїздів дитини на строк не більше 1 місяця без обмеження кількості виїздів. Представник позивача зазначив, що дотримання принципу рівності батьків стосовно дитини не може бути на шкоду інтересам самої дитини. Крім цього, позивач не чинить перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачці, адже сама відповідач не проявляє інтересу до дитини та спілкування з нею. Представник позивача вважає, що такі дії відповідачки є маніпулюванням з метою отримання спірної квартири. Відповідачка подала до суду заперечення на відповідь на відзив від 22.02.2021 року в яких зазначила, що згідно ст. 157 СК України позивач має інформувати мати дитини, яка не ухиляється та належно виконує свої батьківські обов`язки шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі. Однак цього позивачем зроблено не було. Крім цього відповідачка зазначає, що дослідивши висновок ВП ВС, на який посилається позивач вона дійшла зовсім іншого, а саме про те, що дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. В судовому засіданні позивач підтримав поданий позов з підстав, зазначених у ньому та зазначив, що відповідачка намагається досягти мети, яка полягає в тому, щоб позивач відмовився від поділу майна подружжя в такий спосіб. Вона не надає згоди на виїзд їх молодшої доньки, при цьому вона знала, що планується такий відпочинок. Відповідачка завчасно отримала позовну заяву з додатками, в яких чітко видно куди та на який термін планувалась подорож. Представник позивача підтримав позовні вимоги та зазначив, що одним із доказів відмови відповідачки в наданні дитині дозволу на виїзд за кордон у супроводі батька є аудіозапис розмові відповідачки та [PERSON] . Відповідачка заперечувала проти позову з тих підстав, що позивач не дає їх спілкуватися з дитиною, налаштовує дитину проти неї, змінює місця проживання та номери телефонів, блокує вхідні дзвінки з її номеру телефону на телефон дитини. Представник відповідачки заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено: Згідно копії свідоцтва про одруження, [PERSON] та [PERSON] 28.04.2001 року було укладено шлюб. Згідно копій свідоцтв про народження, подружжя має дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно копії паспорту № [NUMBER] - [PERSON] має паспорт для виїзду за кордон строком дії до 26.05.2024 року. Згідно копії паспорту UKR [NUMBER] - [PERSON] має паспорт для виїзду за кордон зі строком дії до 29.01.2024 року. Згідно копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно копії довідки про склад сім`ї [PERSON] з ним зареєстрована та входить до складу сім`ї [PERSON] , 2010 року народження за адресою [ADDRESS] . Згідно копій авіаквитків, договору на туристичне обслуговування від 11.12.2020 року, копій пам`яток застрахованих осіб та полісів страхування видно, що 11.12.2020 року [PERSON] придбав путівки та квитки на відпочинок разом із [PERSON] в період з 11.02.2021 року по 21.02.2021 року. Судом досліджено той факт, що придбання путівок та авіаквитків відбулося 11.12.2020 року, тобто за 2 дні до дати звернення до суду з цим позовом, що фізично унеможливлює пропонування позивачем відповідачці в добровільному порядку вирішити питання надання дозволу виїзду малолітньої дитини за кордон без супроводу матері та надання нотаріально посвідченої заяви про це. Крім цього суд зауважує, що не є доказом звернення позивача до відповідачки з пропозицією надати дозвіл на виїзд дитини та повідомлення позивачем відповідачки про дату поїздки, її мету та країну - направлення судом копії позовної заяви разом з вищевказаними додатками на адресу відповідачки. За клопотанням позивача та його представника, проти якого заперечувала відповідачка та її представник судом було досліджено аудіозапис розмови, але вказаний доказ судом не приймається до уваги як отриманий стороною позивача з порушеннями вимог законодавства, а також як такий, що не має значення для вирішення цієї справи, оскільки в ході розгляду справи відповідачка заперечувала проти надання дозволу на виїзд її малолітньої дитини на вказані позивачем строки та умовах. Суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно частин 2, 4 статті 150 СК України та частин 1, 2 статті 255 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, 157 СК України. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23 квітня 2018 року цивільна справа № 705/2898/17. Ще однією підставою для відмови в задоволенні позовних вимог є те, що згідно абз. 4 ч. 5 ст. 157 СК України визначено, що у разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Як встановлено матеріалами справи, а саме датою придбання путівки (11.12.2020 року) та датою подання позовної заяви до суду (14.12.2020 року) - позивачем вказана вимога закону додержана не була, чим порушено абз. 4 ч. 5 ст. 157 СК України і унеможливлює задоволення позовних вимог. Слід зауважити, що матеріали справи не містять оригіналу чи копії повідомлення про вручення рекомендованого листа відповідачці з пропозицією надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, або у спосіб, який зазначив позивач в заявлених позовних вимогах.

Outcome: dismissed