Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

14.08.2020 року позивач звернулася до суду із позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 24.04.2018 року, актовий запис №1. Заявлену позовну вимогу обґрунтовує тим, що 24.04.2018 року зареєструвала шлюб з відповідачем. У шлюбі в них народився син - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння і поваги один до одного, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, у них різні погляди на шлюб та сім`ю, шлюб між ними існує формально, примирення і подальше спільне проживання неможливе, а тому просить задовольнити поданий позов. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 22.09.2020 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, згідно з якою просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з`явився, подавши при цьому заяву про визнання позову та розгляд даної справи у його відсутності. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Денисівською сільською радою Козівського району Тернопільської області 24.04.2018 року, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.04.2018 року, актовий запис №1 (а.с.7). У шлюбі в сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ст. 56 Сімейного кодексу України кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Частиною 3 ст.105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач позов визнав, суд дійшов до висновку, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе і такі обставини суперечать інтересам учасників справи, а відтак шлюб слід розірвати. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн., згідно з квитанції від 14.08.2020 року. З огляду на викладене та враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд дійшов до висновку, що позивачу необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 420,40 грн.. Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 420,40 грн. судового збору.

Outcome: approved