Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

14 лютого 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне. Вона знаходилась з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають спільну доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаємопорозуміння між сторонами, розходження поглядів на сімейні відносини і сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Під час вживання спиртних напоїв відповідач застосовував фізичну силу, навіть у присутності дитини, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин у серпні 2014 року. Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 02.03.2015 року. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем. Після розлучення відповідач виїхав на проживання на тимчасово окуповану територію в АР Крим і не брав участі у вихованні дитини. Але на початку 2015 року став проявляти інтерес до доньки. Позивач не чинила перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, хоча великого бажання дитина не виявляла. На пропозицію відповідача знову жити разом позивач відмовилася, після цього відповідач почав проявляти агресію, влаштовувати скандали, почав налаштовувати дочку проти позивача та її родини. Відповідач відвідував дитину за місцем навчання, забирав її після уроків та не повертав додому по декілька днів, а то і тижнів, не повідомляючи її місцезнаходження і блокуючи її телефонний номер. Після того як відповідач силою забрав зі школу дочку, і відмовився повертати її додому, позивач звернулася до Шевченківської районної у місті Дніпрі ради з заявою про обстеження умов проживання дитини за адресою [ADDRESS], де дитина проживала разом з батьком та його співмешканкою. 09 листопада 2016 року позивач спільно з спеціалістом управління-служби у справах дітей, спеціалістом Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, заступником директора НВК №99 та класним керівником класу, де навчається [PERSON], відвідали місце мешкання дитини. Відповідач не впустив позивача ні в квартиру, ні в коридор біля квартири, аби вона могла поспілкуватися з дочкою. 22 листопада позивач звернулась до Шевченківської районної у місті Дніпрі ради з заявою про встановлення місця мешкання дитини з матір'ю. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 06.12.2016 року, було ухвалено визначити місце проживання дитини [PERSON] з матір'ю [PERSON]. Рішення виконавчого комітету біло прийнято 23.12.2016 року. Після засідання комісії відповідач забрав дочку і виїхав в невідомому напрямку, повідомивши в школі вчителю, що [PERSON] хворіє. Зв'язку у позивача з дочкою немає, на дзвінки відповідач та дочка не відповідають. З дня народження дитини позивач постійно піклується про неї, приділяє їй весь свій вільний час, займається її вихованням та розвитком здібностей, любить свою дитину та вважає, що як матір зможе забезпечити найкраще виховання та умови для проживання своєї дитини. Крім того, вважає, що дитина в такому віці потребує перш за все материнської підтримки та турботи. Відповідач позбавив дочку спілкування, проживання з матір'ю, з родичами, відірвав дівчинку зі свого будинку, де вона народилася і виросла. Позивачем створені для дитини належні умови проживання, в неї є окрема кімната, в ній є місце для сну, навчання, особистих речей. Позивач офіційно працює, матеріально забезпечена, має постійний дохід та гідні умови життя. З урахуванням зазначеного, позивач просить суд відібрати у [PERSON] дитину - малолітню дочку [PERSON], [INFO], та повернути матері [PERSON], з якою дитина проживала, за адресою [ADDRESS]. Встановити місце проживання [PERSON], [INFO], за місцем мешкання матері [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Шевцової Т.В. від 15 лютого 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини, призначено до розгляду у судовому засіданні. Відповідач надав письмові заперечення від 31.03.2017 року на позовну заяву (а.с. 36-39), де зазначив, що після розлучення придбав квартиру за адресою [ADDRESS], де зараз проживає з донькою. Незважаючи на розірвання шлюбу, сторони за домовленістю разом займалися вихованням дитини. Він забирав її зі школи, проводив час, після чого відводив додому. Одного разу, прийшовши за місцем проживання позивача, побачив, що квартира в непридатному для проживання стані, меблі розбиті, всі речі [PERSON] знаходилися на підлозі, а колишня дружина була у стані сильного алкогольного сп'яніння. [PERSON] пояснила, що її мати часто буває у стані алкогольного сп'яніння, в такому стані приходить до школи, за поведінку матері їй соромно. [PERSON] просила його забрати її до себе додому, що він і зробив. Позивач довгий час взагалі не цікавилася, де знаходиться її дитина, та він вирішив перевести її зі школи в м. Дніпро до КЗ «Середня загальноосвітня школа № 5 ім. Г. Романової» КМР. Службою у справах дітей КМР обстежено умови проживання відповідача, та складено акт, відповідно до якого для дитини створені усі необхідні умови для її проживання та розвитку. Станом на сьогоднішній день позивач життям дитини не цікавиться, не телефонує їй, дитина категорично не хоче проживати разом з матір'ю, вона її боїться. Він офіційно працює, отримує заробітну плату, весь вільний час приділяє навчанню та розвитку доньки. Просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року справу направлено за підсудністю до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська (а.с. 51) та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2017 року справу передано для розгляду судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Похвалітій С.М. (а.с. 57) Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 21 червня 2017 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, орган опіки та піклування адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради (а.с. 63). В подальшому ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 вересня 2017 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, Орган опіки та піклування адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини - передано на розгляд Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у м. Камянське Дніпропетровської області, а проживає у м. Ялта (а.с. 115). Згідно автоматичного розподілу справ між суддями зазначену цивільну справу 08 листопада 2017 року розподілено судді Женеску Е.В. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 09 листопада 2017 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, Орган опіки та піклування адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вказав, що з січня 2017 року дитина мешкає з батьком за домовленістю між батьком та дитиною, спочатку мешкали в м. Кам'янському. На даний час йому невідомо, де проживає відповідач та дитина. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі ради просила позов задовольнити у повному обсязі. Третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради в судове засідання не з'явилась, про дату та час судового засідання повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши сторони та третю особу, дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 12 жовтня 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2015 року (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON], [INFO], батьком якої є [PERSON], матір'ю - [PERSON] (а.с. 9). Сторони не заперечують та матеріалами справи підтверджується, що між ними виник конфлікт з приводу перебування дитини з кожним з них. Так, на підставі заяви [PERSON] від 23 вересня 2016 року (а.с. 69) спеціалістами Управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради 13.10.2016 року було обстежено умови проживання дитини [PERSON] з матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с. 70). З вказаного акту вбачається, що для дитини створені належні умови для проживання. Квартира складається з двох кімнат, кухні, ванної кімнати та туалету. В квартирі є необхідні для проживання меблі, речі, побутова техніка. В спальні, де мешкає дівчинка, є диван, шафа-купе, письмовий стіл, стілець. В квартирі чисто, затишно. 03 листопада 2016 року [PERSON] звернулась до начальника Управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради з заявою, в якій вказала, що колишній чоловік [PERSON] забирає дитину на вихідні і будні дні та не привозить її назад додому за місцем прописки [ADDRESS], блокує номер, вона не може зв'язатися з дитиною. Спеціалісти Управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради 09.11.2016 здійснили вихід за місцем мешкання відповідача [ADDRESS] та склали акт обстеження житлово-побутових умов проживання з метою перевірки стану утримання дитини (а.с. 74). З вказаного акту вбачається, що для [PERSON] створені належні умови проживання за вищевказаною адресою, але достовірно невідомо, як довго батько з донькою будуть там проживати, оскільки батько [PERSON] не зареєстрований за даною адресою, не має офіційних шлюбних відносин з власницею квартири. З акту також вбачається, що батько не надає матері дівчинки бачитися з нею, спілкуються вони лише в телефонному режимі. На час відвідування члени комісії умовили [PERSON] надати можливість доньці та матері поспілкуватися ([PERSON] в цей час знаходилась поза межами квартири). Батько дівчинки дав згоду це зробити тільки в його присутності. Згідно витягу з протоколу № 15 засідання комісії з питань захисту прав дитини Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 06.12.2016 року, яке відбулося в присутності обох батьків, ухвалено підготувати проект рішення виконавчого комітету про визначення місця проживання дитини [PERSON] з матір'ю [PERSON] (а.с. 79). Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради № 379 від 22 грудня 2016 року визначено місце проживання дитини [PERSON] з матір'ю [PERSON] за місцем її проживання за адресою [ADDRESS] (а.с. 80). З матеріалів справи вбачається, що вказане рішення виконавчого комітету не скасоване. Разом з тим, матеріали справи містять підтвердження тієї обставини, що відповідач [PERSON] не виконує рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради № 379 від 22 грудня 2016 року. Так, 10.01.2017 року адміністрація КЗО Навчально-виховний комплекс № 99 Дніпровської міської ради повідомила начальника Управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, що учениця 4-А класу [PERSON] 10 січня 2017 року не приступила до навчальних занять без поважних причин. Батько [PERSON], [PERSON] інформував класного керівника 4-А класу та директора НВК № 99 про своє бажання забрати документи в КЗО ЗСШ № 5 міста Кам'янська, за своїм місцем проживання. В той же день поступила заява матері [PERSON], в якій вказано, що вона проти переходу дитини до іншої школи і що є рішення опікунської ради, що дитина повинна виховуватися і перебувати з матір'ю (а.с. 82). З листа директора КЗО Навчально-виховний комплекс № 99 Дніпровської міської ради від 01.02.2017 року вбачається, що [PERSON] була відсутня на заняттях з 28.11.2016 по 27.01.2017 року (за виключенням 06.12.2016 року). З телефонних розмов з батьком дівчинки [PERSON] відомо, що дівчинка перебуває з ним. 16 січня 2017 року [PERSON] повідомив адміністрацію НВК № 99, що він забрав доньку і переїхав з нею до м. Кам'янського і влаштував її на тимчасове навчання до КЗО СЗШ № 5 міста Кам'янська. 25 січня 2017 року мати [PERSON] повідомила, що дівчинка знаходиться в неї за адресою [ADDRESS], але через сімейні обставини приступить до навчання 01.02.2017 року. 30 січня 2017 року КЗО Навчально-виховний комплекс № 99 Дніпровської міської ради [PERSON] приступила до навчання. Після першого уроку на перерві о 9 год. 15 хв. батько [PERSON] зайшов до школи, знайшов [PERSON] у коридорі і не зважаючи на прохання учителя 4-а класу [PERSON] зупинитися, пояснити свої наміри, відсторонивши вчителя, вивів дівчину з школи тільки в одній блузці, залишивши в школі її верхній одяг та взуття, посадив у машину та повіз у невідомому напрямку (а.с. 87). [PERSON] звертався 30.01.2017 року до Управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про те, що мати дитини [PERSON] насильно тримає дитину вдома та не пускає її до школи, 23.01.2017 року викрала дитину зі школи та закрила її вдома, щоб дитина не мала змоги спілкуватися та жити з ним (а.с. 85). Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради листом від 22.02.2017 року повідомило відповідача, що підстав проводити з матір'ю дитини профілактичної бесіди та притягнення до відповідальності немає, та вищевикладена ситуація свідчить саме про порушення [PERSON] прав дитини на належне навчання та виховання, невиконання рішення органу опіки та піклування (а.с. 91). На лист начальника Кам'янского ВП ГУНП в Дніпропетровській області Лукашова С.О. від 06.02.2017 року щодо прийняття заходів реагування до сім'ї неповнолітньої [PERSON] Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради листом від 22.02.2017 року повідомило, що батько дитину не повернув матері до теперішнього часу та просило про притягнення [PERSON] до відповідальності за ст.184 КУпАП (а.с. 93, 94). 05 вересня 2017 року [PERSON] надіслав до Адміністрації Заводського району Кам'янскої міської ради листа з додатками, з якого вбачається, що дитина проживає з ним за адресою [ADDRESS], навчається в МБОУ «ЯНШ № 13» (а.с. 100, 101, 103). Згідно висновку Шевченківської районної у м. Дніпрі ради як органу опіки та піклування від 13.08.2018 року, Шевченківська районна у м. Дніпрі рада вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі та вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON]. Відповідно ст. 150 СК України, встановлено обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей визначено Сімейним кодексом України. Відповідно до ч. ч. 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частина 1 ст. 152 СК України встановлене право дитини на належне батьківське виховання, яке забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 за № 1385 (далі - Декларація), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно ч.2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» ЄСПЛ наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах. Преамбулою указаної вище Конвенції визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, відповідно до положень принципу №7 абз. 2 Декларації найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Таким чином, суд в контексті першочергового врахування саме інтересів дітей, які переважають над інтересами батьків, дотримавшись вимог сімейного законодавства України, законодавства України про охорону дитинства, вважає за доцільне застосувати положення Конвенції про права дитини із врахуванням рішення ЄСПЛ як джерело права. Згідно із ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає до суду висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Крім того, відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ від 24.09.2008 року №866, для розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини, служба у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками, вивчається ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків та особиста прихильність дитини до кожного з них, відвідує їх за місцем проживання, про що складає відповідний акт обстеження та складає висновок. Згідно ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно до ст.161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що між батьками - позивачем та відповідачем - виник конфлікт з приводу місця проживання їхньої дитини [PERSON], [INFO]. Позивач намагається вирішити конфлікт законним шляхом, із залученням органів опіки та піклування, суду тощо, в судовому засіданні також встановлено, що позивач не чинила перешкод і спілкуванні дитини з батьком, про що підтвердив і сам відповідач у письмових запереченнях на позов. Разом з тим відповідач зловживає своїми правами, ігнорує рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради № 379 від 22 грудня 2016 року, яким визначено місце проживання дитини [PERSON] з матір'ю [PERSON] за місцем її проживання за адресою [ADDRESS], та про існування якого відповідачу достовірно відомо, оскільки він брав участь у засіданні комісії з питань захисту прав дитини Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 06.12.2016 року. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Позивач офіційно працевлаштована (а.с. 12), забезпечена житлом, має офіційне місце реєстрації за адресою [ADDRESS] (а.с. 15), на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває (а.с.13), раніше не судима (а.с. 14). В судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи відповідача про те, що позивач зловживає алкогольними напоями: як пояснив представник відповідача, це є лише припущенням відповідача. Не знайшли також підтвердження доводи відповідача, що позивач не цікавилась місцем проживання дитини, зокрема, ці доводи спростовуються сукупністю наявних доказів у матеріалах справи, а саме неодноразовими зверненнями позивача до органу опіки та піклування. Відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що проживання дитини з ним буде найкращим чином відповідати інтересам дитини, зокрема незрозумілим є статус проживання відповідача у м. Ялта - на якій підставі відповідач проживає у вказаному будинку, яким є його дохід (розмір доходу та соціальний статус відповідача - пенсіонер - вказано зі слів відповідача). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на відміну від позивача, відповідач у той період, коли дитина мешкала з ним, чинив перешкоди у спілкуванні дівчинки з матір'ю, що на думку суду, є неприпустимим, оскільки не сприяє найкращому забезпеченню інтересів дитини враховуючи вік і стать дитини. Таким чином, враховуючи вік малолітньої [PERSON], [INFO], зважаючи на відсутність доказів об'єктивної згоди дитини на проживання з із батьком, неможливість особистого з'ясування думки дитини з цього приводу зважаючи на умисне, незважаючи на рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради № 379 від 22 грудня 2016 року та наявність у суді спору про визначення місця проживання дитини, вивезення відповідачем дитини на територію, яка тимчасово непідконтрольна Україні внаслідок її окупації ЗС РФ, а також беручи до уваги відсутність виняткових обставин, за яких дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю, суд вважає, що на даний час проживання доньки з матір'ю позитивно сприятиме розвитку дитини як психологічному так і фізичному, враховуючи що між сторонами існує конфлікт на грунті особистих відносин, батько дитини без згоди матері змінив місце проживання дитини, чинив перешкоди у спілкуванні матері з дитиною та її участі у вихованні доньки. При цьому суд враховує, що згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Тобто, на рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір'ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір'ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. В судовому засіданні, як уже зазначено вище, не встановлено жодної із зазначених обставин. З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved