Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

14 грудня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] , визначивши третьою особою АТ «КБ «Приватбанк», із вимогою про поділ спільного майна подружжя (а. с. 2-4). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 21 березня 1987 між позивачем та відповідачкою був зареєстрований шлюб, який в подальшому, 18 травня 2018 року, був розірваний рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області у справі № 194/249/18. За час шлюбу сторонами було придбано за спільні кошти квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано відповідачкою. 23 травня 2019 року між відповідачкою та АТ «КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки № 41958116-ДІ-1/2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В., на укладання якого позивач надавав письмову згоду. Вказує, що на день звернення до суду позивач та відповідачка проживають окремо. Відповідачка чинить перешкоди у користуванні спільним майном. У зв`язку з такою поведінкою відповідачки, позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 21 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 39). 23 березня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 21 грудня 2020 року, позивачем усунуто (а. с. 42-44). Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 16 годину 00 хвилин 17 травня 2021 року (а. с. 45), яка надіслана учасникам справи 19 квітня 2021 року за вихідним № 9829/21-вих/2/204/620/21 (а. с. 47). 10 червня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідачки на позовну заяву (а. с. 75-77), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що після укладення шлюбу відповідачка проживала з позивачем сім`єю у м. Тернівці Павлоградського району Дніпропетровської області разом із донькою відповідачки від першого шлюбу - [PERSON] , 1984 року народження, та спільною донькою від шлюбу з позивачем - [PERSON] , 1988 року народження. У 2001 році старша донька [PERSON] ([PERSON]) після закінчення навчання у середній школі вирішила отримувати вищу освіту у м. Дніпропетровську, тому постало питання про придбання квартири у цьому місті. Між сторонами було досягнуто домовленості, що вказана квартира буде купуватися для відповідачки та буде оформлена на її ім`я, тобто у її особисту власність. 11 липня 2001 року відповідачкою особисто було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . При цьому у тексті вказаного договору не значиться, що квартира купується за спільні кошти подружжя, а навпаки вказано, що квартира купується відповідачем самостійно і розрахунки було проведено без посилання на те, що це були спільні кошти подружжя. Після придбання спірної квартири, на період навчання у вищому навчальному закладі, у ній проживала старша донька відповідачки [PERSON] ( [PERSON] ), а потім з 2005 року у цій квартирі почала проживати молодша донька [PERSON] ( [PERSON]) , яка також розпочала навчання у вищому навчальному закладі. З 2013 року у цій квартирі проживає відповідачка та прописана її донька [PERSON] ( [PERSON]) . Позивач ніколи не проживав у спірній квартирі та не сплачував за неї комунальні послуги, оскільки саме у такий спосіб виконувалася домовленість, що квартира є особистою приватною власністю відповідачки. У 2008 році відповідачкою було одержано у дарунок від батька [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 10000 гривень (станом на 2008 рік за офіційним курсом НБУ ця сума еквівалентна 2000 доларів США) та, у 2009 році - дарунок від матері [PERSON] грошові кошти у розмірі 19000 гривень (станом на 2009 рік за офіційним курсом НБУ ця сума еквівалентна 2400 доларів США). Всі ці кошти відповідачкою були передані позивачу у власність, щоб він не мав ніяких претензій щодо частки у спірній квартирі. У 2010 році після смерті матері відповідачка успадкувала квартиру [ADDRESS] , яку вона продала 22 травня 2010 року [PERSON] . При укладанні договору купівлі-продажу даної квартири нею від покупця було отримано грошові кошти еквіваленті сумі 8000 доларів США, які були її особистою приватною власністю, та які вона у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] передала позивачеві у власність, щоб він не мав ніяких претензій до неї щодо частки у спірній квартирі. Таким чином, за період часу з 2008 по 2010 рік відповідачкою було передано позивачу суму особистих грошових коштів, еквівалентну сумі 12400 доларів США в рахунок оплати вартості частки у спірній квартирі. Вказує на те, що позивач вводить суд в оману щодо домовленостей та отриманих від неї сум грошових коштів у рахунок оплати йому частки у разі можливих претензій. Також позивачка зазначає, що з 2009 року відносини між подружжям були досить напружені, вони з позивачем весь час то сходилися, то розходилися, тому її батьки опікувалися тим, щоб вона не залишилася без власного житла. Разом з цим, з 2013 року сторони не проживають однією сімєю, позивач активно влаштовує своє особисте життя та проживає у своє задоволення у квартирі у м. Тернівці, яка свого часу була приватизована членами родини, у тому числі нею та донькою [PERSON] , де було зроблено дорогий сучасний ремонт та придбано сучасну дорогу побутову техніку та посуд. Тому право власності позивача у вказаній квартирі становить 1/3 частки, а інші 2/3 частки належать відповідачці та її донці, натомість він там проживає одноособово. Вважає, що оскільки між сторонами була домовленість про те, що спірна квартира придбана у її особисту приватну власність, позивачеві нею сплачено особисті кошти у рахунок сплати вартості частки у цьому майні, що перевищує вартість Ѕ частки даної квартири, спірна квартира є її особистою приватною власністю, а тому позивач не має права на частку у цьому нерухомому майні. Представник позивача - адвокат Твардієвич Є.О., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити, пояснення надав аналогічні тексту позовної заяви. Відповідачка та її представниця - адвокатка Омельченко Г.Г., в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, прохали відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пояснення надали аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників процесу, приймаючи до уваги покази свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 21 березня 1987 (а. с. 8). У шлюбі у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18 серпня 1988 року (а. с. 78). Також судом встановлено, що відповідачка є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видано повторно 14 серпня 2020 року (а. с. 79). Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 липня 2001 року (а. с. 83-84), посвідченого приватним нотаріусом Кулініч С.А., реєстровий № 1625, відповідачкою, в період шлюбу, придбано квартиру [ADDRESS] за 27757 гривень, право власності на яке нею зареєстровано за собою, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 28-30). 26 грудня 2005 року [PERSON] (матір`ю відповідачки) складено довіреність, якою вона уповноважила [PERSON] відкрити на її ім`я в ВАТ КБ «Надра» рахунок (а. с. 86). На підставі заяви від 29 грудня 2006 року у ВАТ КБ «Надра» їй було відкрито поточний картковий рахунок № [NUMBER] та поточний накопичувальний рахунок № [NUMBER] , що підтверджується випискою-повідомленням з ВАТ КБ «Надра» (а. с. 88). 19 вересня 2006 року [PERSON] (батьком відповідачки) складено довіреність, якою він уповноважив [PERSON] відкрити на його ім`я в ВАТ КБ «Надра» рахунок (а. с. 87). На підставі заяви від 29 грудня 2006 року у ВАТ КБ «Надра» йому було відкрито поточний картковий рахунок № [NUMBER] та поточний накопичувальний рахунок № [NUMBER] , що підтверджується випискою-повідомленням з ВАТ КБ «Надра» (а. с. 89). 19 вересня 2006 року [PERSON] (батьком відповідачки) складено заповідальне розпорядження, на випадок його смерті, на ім`я [PERSON] щодо грошових коштів у ВАТ КБ «Надра» (а. с. 90). 06 червня 2007 року [PERSON] (матір`ю відповідачки) складено довіреність, якою вона уповноважила [PERSON] відкрити на її ім`я в ВАТ КБ «Надра» рахунок (а. с. 91). [INFO] помер батько відповідачки - [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 1115 та підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05 серпня 2008 року ( а. с. 82). [INFO] померла мати відповідачки - [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 1152 та підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14 вересня 2009 року (а. с. 81). 22 травня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а. с. 85). За вказаним договором продаж квартири вчинявся між сторонами за 26838 гривень, які відповідачка отримала від покупця [PERSON] до підписання вказаного договору купівлі-продажу. Судом встановлено та підтверджено сторонами, що рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2018 року у цивільній справі 194/249/18 шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано (а. с. 9). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є донькою відповідачки від першого шлюбу. З позивачем проживала з двох років. Пояснила, що спірна квартира була придбана у 2001 році за кошти [PERSON] , а записана на ім`я [PERSON] . Квартира була придбана для того, щоб вона ( [PERSON] ) там проживала під час навчання у вищому навчальному закладі. Вказала, що весь час працював лише батько, мати була домогосподаркою, та ніде не працювала. Батько повністю забезпечував сім`ю, давав гроші на сплату комунальних послуг, купував техніку, зробив ремонт у вказаній квартирі, який коштував дорожче самої квартири, оскільки її купували «з голими стінами». У 2001 році вона вступила до вищого навчального закладу та переїхала з м. Тернівка до м. Дніпропетровська у спірну квартиру, де проживала приблизно до 2006 року. Потім до вказаної квартири заїхала молодша сестра [PERSON] з якою вони проживала разом певний час. Вказала, що у період коли купували квартиру стосунки в сім`ї були бездоганними, погіршилися вони у 2013 році, коли тяжко захворіла бабуся (мати батька), яку останній забрав до себе. Натомість мати (відповідачка) цього не витримувала, тому переїхала у м. Дніпро до спірної квартири. Також пояснила, що квартиру у м. Павлограді мати отримала разом із нею у спадок після смерті бабусі. У 2010 році мати цю квартиру продала за 10000 доларів США, з яких 3000 доларів США готівкою віддала їй особисто в руки, та по 2000 доларів США - віддала племінникам, 1000 доларі США - була витрачена на оформлення документів. Батьку жодних грошей мати від продажу вказаної квартири не давала. А будь-яких інших грошей вона не мала, оскільки ніколи не працювала. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є спільною донькою позивача та відповідача. Вказала, що у 2001 році батько подарував матері гроші та допоміг купити спірну квартиру, в якій за власні кошти зробив ремонт. Спірну квартиру для придбання батьки обирали разом, [PERSON] у обранні квартири участі не приймала. Після придбання квартири у 2001 році, мати із сестрою поїхали туди жити, батько завжди їздив до неї в гості та прохав повернутися, натомість вона цей час, приблизно півтора-два роки, проживала з батьком у м. Тернівка, а мати їй передавала гроші, бо в цей час там працювала. У 2005 році вона переїхала з м. Тернівки до спірної квартири, де проживала приблизно до 2015 року, сестра з`їхала з вказаної квартири приблизно у 2007 році до свого чоловіка. З 2015 року у вказаній квартирі проживає мати. Щодо продажу квартири у м. Павлограді зазначила, що під час продажу вказаної квартири вона присутня не була. Разом з тим, зі слів матері та батька знає, що вказану квартиру продали за 8000 доларів США, які поклали на картку батька. Крім того, знає, що у батьків матері були заощадження (ощадні книжки), які після їх смерті перейшли матері, а та вказані кошти передала батькові. Вказала на те, що гроші за квартиру у м. Дніпрі батько у матері не вимагав, натомість коли вони (гроші) у матері з`являлися, батько прохав їх йому віддати, просто так. Також зазначила, що мати не працювала, бо батько їй не дозволяв. У 2007 році батьком, із салону, була придбана машина, яку потім він продав сам, але коли саме це відбулося, вона не знає. У 2010 році її батьком та чоловіком створено компанію «Агро трейд», що займається землею, де з 2011 року її чоловік є директором. Знає, що батько будучи одним із засновників підприємства, заклав спірну квартиру в АТ «КБ «Приватбанк» для отримання коштів на розвиток бізнесу. Наразі, зобов`язання за вказаним договором виконано, кредит погашено. Вказала, що під час укладання вказаного договору вона бура присутня разом із матір`ю, яку прохала надати вказану квартиру у заставу. З сестрою вона не спілкується приблизно з 2017 року, оскільки мати просила її виписатися зі спірної квартири, щоб не платити за неї комунальні послуги, а та відмовилася. Батько розлучився з матір`ю та навіть не повідомив її про це. Мати дізналася про розлучення через два роки. Допитана у судовому засідання, як свідок [PERSON] , пояснила, що з 1987 року вона перебувала у шлюбі з позивачем. Після того, як вони з ним розписалися, останньому виділили квартиру у м. Павлограді, а квартиру у м. Тернівка вони придбали за гроші, які дали батьки [PERSON] , яка у подальшому була приватизована на трьох членів сім`ї. Вказала, що після весілля, її забезпечували батьки, оскільки у неї ніколи не було грошей, бо вона не працювала, доньок утримував позивач. Гроші на придбання спірної квартири у м. Дніпрі їй надав чоловік. Батьки давали їй гроші шляхом передання їй ощадних книжок у 2010 році за довіреністю, на яких у батька було 10000 гривень та у матері 19000 гривень. Батьківські гроші вона віддавала позивачу, при цьому не цікавлячись навіщо вони останньому. У 2010 році вона продала квартиру у м. Павлограді знайомій за 8000 доларів США. Під час продажу квартири була присутня її донька та нова власниця квартири. Зазначила, що кошти від продажу даної квартири вона нікому не давала, ані донці, ані племінникам. Після придбання у 2001 році спірної квартири вона проживала там 2 місяці, а потім переїхала до м. Тернівка. В цей час вона у м. Дніпрі не працювала. У 2003 році вона знову поїхала жити до м. Дніпра, а у травні 2004 року знову повернулася до м. Тернівка, де проживала до 2013 року. З 2013 року та станом на день розгляду справи, проживає у м. Дніпрі у спірній квартирі. Вказала, що у 2008 році позивач привіз з м. Києва 360000 доларів США, з яких не дав не копійки ані їй, ані донькам. Також зазначила, що їй відомо про укладання позивачем кредитного договору, оскільки вона була присутня під час його укладання разом із донькою. Про розлучення дізналася, безпосередньо після укладання вказаного договору, тобто два роки тому. Приблизно в цей же час припинила спілкування зі своєю старшою донькою. 22 листопада 2021 року у судовому засіданні надано письмову нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. заяву [PERSON] (а. с. 125). У вказаній заяві [PERSON] зазначено, що [PERSON] є її родичкою (рідною сестрою її колишнього чоловіка [PERSON] ) і з часу придбання останньою спірної квартири у м. Дніпрі, вона достеменно знає, зі слів, як позивача так і відповідачки, що вказана квартира є особистою власністю [PERSON] . Разом з цим, зазначає, що 22 травня 2010 року вона була присутня під час укладання [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка дісталася [PERSON] у спадок після смерті її матері [PERSON] . Вказану квартиру [PERSON] продала за 8000 доларів США, які передала у присутності [PERSON] своєму чоловікові [PERSON] зі словами: «Ось тобі гроші за частку у моїй квартирі у Дніпропетровську, щоб ти ніколи не мав до мене претензій. Жодних претензій, це моя квартира, і завжди була моя, ти мені її подарував за свої походеньки». [PERSON] грошові кошти прийняв і погодився з її словами. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Так, зокрема, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Тобто частка у праві спільної часткової власності встановлюється за домовленістю сторін або за законом, але з урахуванням вкладу кожного з них у його придбанні. Нормами ч. 1 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 368 ЦК України, суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом . Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Нормами ст. 370 ЦК України визначено порядок виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Так, зокрема, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Приписами ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Крім того, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом з цим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. З огляду на викладене, з урахуванням того, що спірна квартира [ADDRESS] , придбана відповідачкою у 2001 року, тобто у період перебування у шлюбі з позивачем, суд доходить висновку, що під час розгляду даної справи стороною відповідачки не було спростовано презумпцію спільного і сумісного майна подружжя відповідно до приписів ст. 60 СК України. При цьому, відповідачка під час розгляду справи визнала, що власних грошових коштів на момент придбання спірної квартири вона не мала, а грошові кошти на її придбання були надані їй позивачем. Разом з цим, судом не беруться до уваги та відхиляються твердження відповідачки про те, що сума грошових коштів у розмірі 12400 доларів США, які є її особистою власністю, передані нею позивачу в рахунок оплати частки у спірній квартирі, оскільки на підтвердження вказаних обставин відповідачкою не надано суду жодного належного та допустимого доказу. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до вимог ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір, у разі задоволення позову, покладається на відповідача. При зверненні до суду із вказаною позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3517 гривень 64 копійки, через що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved