Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

14.04.2020 [PERSON] звернувся до Диканського районного суду Полтавської області з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем в період з 25.07.2001 по 24.02.2017. Вони мають сина, [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з ним з 16.10.2018 та у подальшому буде проживати з ним. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, тому 14.05.2019 він звернувся до неї з вимогою про надання коштів на утримання сина, однак відповідач не відповіла на його пропозицію. 17.10.2019 за його заявою Диканський районний суд Полтавської області видав судовий наказ про стягнення з відповідача на його користь аліментів на утримання сина у розмірі ј частини всіх видів заробітку ( доходу) відповідача починаючи з 03.10.2019. Так як відповідач не сплачувала аліменти до видачі судового наказу, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 191 СК україни він має право вимагати стягнення аліментів на утримання сина за минулий час. Просив стягнути з відповідача на його користь на утримання сина аліменти за минулий період, а саме з 01.04.2019 по 02.10.2019 у розмірі 1/4 частини заробітку ( доходу) відповідача щомісячно, що складає 8 946.88 грн. Також зазначав, що за власний кошт він оздоровлював сина у літній період у 2019 році на курорті у Туреччині, витрати на придбання путівки для сина становлять 10 750 грн, половину яких повинна сплатити йому відповідач. Просив стягнути з відповідача на його користь 5 375 грн додаткових витрат на утримання дитини, а також витрати по справі 840.80 грн.. 17.04.2020 Диканський районний суд Полтавської області відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 12.05.2020 у зв`язку із прийняттям рішення про самовідвід єдиним суддею Диканського районного суду Полтавської області справа передана на розгляд Київському районному суду м. Полтави. 18.05.2020 справа прийнята до провадження Київського районного суду м. Полтави. У судовому засіданні позивач [PERSON] відмовився від клопотань, які ним заявлялись під час розгляду справи Диканським районним судом Полтавської області, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Позивач пояснив, що син проживає з ним з 16.10.2018, а у період з листопада 2019 по січень 2020 проживав разом із відповідачем. Також пояснив, що влітку 2019 він вів перемовини з відповідачем з приводу оздоровлення сина, відповідач дала дозвіл на виїзд сина на відпочинок до Туреччини, але вона кошти за путівку для сина йому не відшкодувала. Позивач визнав, що він пропонував відповідачеві компенсувати йому половину вартості путівки для сина у розмірі 5 375 грн, що отримав 13.08.2019 від відповідача 2 000 грн, однак у квитанції було зазначено що це аліменти, а тому він не враховує ці кошти як компенсацію для придбання путівки. Відповідач позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Пояснила, що після розірвання шлюбу з позивачем вона зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів. Позивач сплачував аліменти на утримання сина, але у незначному розмірі. 02.10.2019 позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. 17.10.2019 за його заявою Диканський районний суд Полтавської області видав судовий наказ про стягнення з неї на користь позивача аліментів на утримання сина у розмірі ј частини всіх видів її заробітку ( доходу) починаючи з 03.10.2019. Вказаний судовий наказ був пред`явлений позивачем до виконання у лютому 2020 року, однак з її заробітної плати вираховуються аліменти на утримання сина з 02.10.2019, не дивлячись на те, що з листопада 2019 по січень 2020 син проживав з нею, так як не хотів проживати з батьком. Щодо витрат на оздоровлення сина, то вона не згодна із понесенням цих витрат, оскільки позивач не погоджував з нею відпочинок сина, поїхав до Туреччини з коханкою, та не відшкодовував їй витрати на оздоровлення сина у той період, коли син проживав з нею. Також відповідач пояснила, що на відпочинок сина вона переказала позивачеві у серпні 2019 року 2 000 грн.Просила відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути на її користь з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 1 500 грн.. Заслухавши позивача, відповідача та її представника адвоката Антипенко А.І., дослідивши матеріали справи суд керується наступним. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.07.2001 по 24.02.2017. Сторони мають сина, [PERSON] [INFO] , який з 16.10.2018 ( за виключенням періоду листопад 2019 - січень 2020) по теперішній час проживає з позивачем. На підставі судового наказу виданого Диканським районним судом Полтавської області від 17.10.2019 відповідач [PERSON] зобов`язана сплачувати аліменти на користь позивача [PERSON] на утримання сина [PERSON] [INFO] у розмірі ј частини всіх видів її заробітку ( доходу) , але не менше 50% прожиткового мінімуму починаючи з 03.10.2019. Частиною 2 статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не надав суду жодного доказу про те, що у період з 01.04.2019 по 02.10.2019 він вживав , передбачених законом заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а відповідач умисно ухилялася від їх сплати. Статтею 181 СК України передбачені способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину, а саме:1. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. 2. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. 3. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Дійсно позивач 14.05.2019 звертався до відповідача з листом про досудове врегулювання спорів ( а.с. 10), в якому підіймав питання щодо майна сина, у тому числі була пропозиція про сплату на утримання сина аліментів у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу ) відповідача. Як встановлено, домовленості з цього питання сторони не досягли, а тому позивач мав можливість у спосіб, передбачений ст. 181 СК України, звернутись до суду за вирішенням цього спору, що він зробив лише 02.10.2019. Отже письмове звернення до відповідача з пропозицією сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини її заробітку ( доходу) не є доказом того, що відповідач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Також із змісту позовної заяви убачається, що відповідач частково приймала участь в утриманні сина у вказаний період ( а.1 абзац 6 позовної заяви). Зважаючи на викладене слід дійти до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час. Щодо додаткових витрат на утримання сина. Ч. 1 ст. 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Як убачається із доказів, що надані позивачем та відповідачем (скріншоти переписки) сторони обговорювали питання про оздоровлення сина у літній період 2019 року, ініціатором вирішення питання про відпочинок сина була відповідач ( а.с. 30, 31, 82, 83). Відповідач погодилась на те, щоб син відпочив разом з батьком у Туреччині, надала нотаріально посвідчену згоду на відпочинок сина з батьком у період з 14.08.2019 по 14.09.2019 у Туреччині ( а.с. 17). Позивач уклав договір на відпочинок у Туреччині на своєї ім`я та ім`я сина в період з 16.08.2019 по 23.08.2019, сплатив за путівки 21 500 грн ( а.с. 11-14). Половина вартості путівки на сина становить 5 375 грн. Оскільки відповідач ініціювала відпочинок сина, надала усвідомлену згоду на відпочинок сина у Туреччині, ці витрати слід віднести як додаткові витрати на дитину. Відповідач частково компенсувала вартість путівки на відпочинок сина, у розмірі 2 000 грн, що підтверджується банківською квитанцією про переказ коштів ( а.с. 82-83) . У судовому засіданні відповідач наполягала на тому, що вказані кошти були переведені нею на відпочинок сина , а оскільки станом на 13.08.2019 відповідач за судовим рішенням не мала обов`язку по сплаті аліментів, то її помітка в квитанції про переказ коштів, як аліменти, не спростовує того, що вона надала матеріальну допомогу на відпочинок сина у розмірі 2 000 грн. Отже слід дійти до висновку, що відповідач надавала матеріальну допомогу на відпочинок сина у розмірі 2 000 грн, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 3 375 грн додаткових витрат на утримання сина, пов`язаних з його відпочинком. Оскільки позовні вимоги задовольняються судом частково, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 420.40 грн сплаченого судового збору, а з позивача на користь відповідача 1 000 грн витрат на правничу допомогу.

Outcome: partial