Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

14 квітня 2021 року [PERSON] звернулася до ТОВ АФ «Вікторія» з позовом про визнання недійсними договорів оренди та додаткових угод до них, в якому вказує, що їй на праві власності належать 2 земельні ділянки площею 3,6426 га та 0,2293 га, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Тучненської сільської ради Білопільського району. З 2011 року вказані земельні ділянки використовує ТОВ АФ «Вікторія» на підставі укладеного між ними строком на 10 років договору оренди землі, який на руки їй виданий не був. У лютого 2021 року вона звернулася до ТОВ АФ «Вікторія» з проханням надати примірник договору оренди, але отримала відповідь, що земельна ділянка з кадастровим номером 5920689200:02:003:0047 перебуває в користуванні товариства на підставі договору оренди, укладеного з нею 01 листопада 2014 року та додаткової угоди до нього від 01 січня 2016 року, строк закінчення оренди 01 листопада 2031 року, а земельна ділянка з кадастровим номером 5920689200:03:002:0720 на підставі договору оренди, укладеного 01 січня 2016 року та додаткової угоди до нього від 01 січня 2017 року, строк оренди до 31 грудня 2037 року. При цьому товариство повідомило, що другий примірник вказаних договорів у агрофірмі не зберігається, а тому його видача неможливо. Вказані договори та додаткові угоди до них вона не укладала та не підписувала, після 2021 року вона мала намір використовувати земельні ділянки особисто. Посилаючись на викладене, [PERSON] просить визнати недійсними зазначені договори оренди від 01 листопада 2014 року та 01 січня 2016 року і додаткові угоди до них. У зв`язку з тим, що позовна заява не відповідала вимогам ст. 177 ЦПК України, ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 16 квітня 2021 року її було залишено без руху та надано термін для усунення недоліків. 22 квітня 2021 року недоліки позовної заяви були усунуті. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 22 квітня 2021 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 12 травня 2021 року до суду надійшов відзив представника ТОВ АФ «Вікторія» - адвоката Ломаки Ю.М. на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 31 травня 2021 року в справі призначено почеркознавчу експертизу, у зв`язку з чим провадження було зупинене. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 27 липня 2021 року провадження в справі відновлено у зв`язку з надходженням висновку експерта. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 09 серпня 2021 року закрито підготовче провадження в справі та призначено її до розгляду. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Її представник адвокат Верем`юк Д.А. позов підтримав. Представник відповідача ТОВ АФ «Вікторія» адвокат Мальована І.Ю. просила відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. Представник третьої особи відділу «ЦНАП» Миколаївської селищної ради у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а. с. 222). Про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 13 лютого 2004 року №72 [PERSON] передані в приватну власність дві земельні ділянки площею 3,6426 га, кадастровий номер 5920689200:02:003:0047, та 0,2293 га, кадастровий номер 5920689200:03:002:0720, розташовані на території Тучненської сільської ради Білопільського району, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що 05 вересня 2005 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії СМ №082813 (а. с. 9, 11-12). 01 листопада 2014 року між [PERSON] та ТОВ АФ «Вікторія» укладено договір оренди земельної ділянки, на підставі якого земельна ділянка\~площею 3,643\~га з\~кадастровим номером\~5920689200:02:003:0047\~передана в\~оренду товариству строком на 10 років з 01 листопада 2014 року по 01 листопада 2024 року (а. с. 62-63). Право оренди ТОВ АФ «Вікторія» за вказаною угодою зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 грудня 2014 року (а. с. 11). 01 січня 2016 року між [PERSON] та ТОВ АФ «Вікторія» укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки з кадастровим 5920689200:02:003:0047 від 01 листопада 2014 року, якою встановлено, що строк дії договору продовжено на 7 років до 01 листопада 2031 року (а. с. 64). Право оренди відповідно до вказаної додаткової угоди зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора відділу «ЦНАП» Миколаївської селищної ради Ярмоленко О.В. від 17 березня 2020 року, індексний номер 51655438 (а. с. 11). Крім того, 01 січня 2016 року між [PERSON] та ТОВ АФ «Вікторія» укладено договір оренди земельної ділянки, на підставі якого земельна ділянка\~площею 0,2293\~га з\~кадастровим номером\~5920689200:03:002:0720\~передана в\~оренду товариству строком на 15 років з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2030 року (а. с. 65-66). 01 січня 2017 року між [PERSON] та ТОВ АФ «Вікторія» укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки з кадастровим 5920689200:03:002:0720 від 01 січня 2016 року, якою встановлено, що строк дії договору продовжено на 7 років до 31 грудня 2037 року (а. с. 67). Право оренди ТОВ АФ «Вікторія» за вказаним договором від 01 січня 2016 року та додатковою угодою до нього від 01 січня 2017 року зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 квітня 2020 року на підставі рішення державного реєстратора відділу «ЦНАП» Миколаївської селищної ради Ярмоленко О.В. від 08 квітня 2020 року, індексний номер 51922737 (а. с. 12). Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 22 липня 2021 року підпис від імені [PERSON] в розділі «Реквізити сторін та підписи сторін» у графі «орендодавець (підпис)» вказаних договорів оренди земельних ділянок та додаткових угодах до них виконано не [PERSON] , а іншою особою (а. с. 157-163). Згідно з\~ч.\~1,\~п.\~п.\~1,\~4\~ч.\~2\~ст.\~11\~ЦК України\~цивільні права\~та обов`язки\~виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з абз. 1 ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. З огляду на положення ч. 1 ст. 627 ЦК України, ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. З огляду на положення ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а, по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі №569/17272/15-ц. У справі, що розглядається, позивачка звернулася з вимогою про визнання недійсними договорів оренди та додаткових угод до них, посилаюсь на те, що вона їх не підписувала, їх умови не погоджувала. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі №504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року в справі №653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року в справі №487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року в справі №487/10132/14-ц (пункт 97)). З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки позивачем обрано неефективний спосіб захисту. Відмова в задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення належних їй земельних ділянок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed