Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

12 квітня 2017 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся представник позивача [PERSON], - [PERSON] (довіреність від 29 березня 2017 року, термін дії, до 29 березня 2020 року (а.с.11) із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказував на ті обставини, що позивач [PERSON] є власником кватири, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Віталія Матусевича (раніше 22-го Партзїзду), буд.№49, кв.№71. Зазначена квартира належить позивачу на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] Посилався на ті обставини, що у зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, син позивачки, - [PERSON], [INFO], який не мешкає за зазначеною адресою більше десяти років, що вбачається з акту, складеного мешканцями будинку №49 по вул. Віталія Матусевича (раніше 22-го Партзїзду) в м.Кривому Розі Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року, посвідченого TOB «СІТІ-СЕРВІС KP». Вказував на те, що позивач змушена нести витрати по комунальним послугам, які розраховуються і на відповідача, позбавлена можливості оформити субсидію, тому вимушена звернутися до суду з позовом про усунення перешкод шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Зазначав, що відповідач втратив інтерес до житла, в якому зареєстроване його місце проживання, оскільки понад 10 років у ньому фактично не проживає, виїхав на постійне місце проживання за межі України. На підставі викладеного представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим визнати відповідача [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Віталія Матусевича (раніше 22 Партзїзду), буд.№49, кв.№71, усунувши таким чином позивачці перешкоди у користуванні вищевказаним житловим приміщенням. Позивач [PERSON] до зали суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в порядку ст.38 ЦПК України скористалася правом представництва своїх інтересів в залі суду зі сторони представника. Представник позивача [PERSON], - [PERSON] до зали суду також не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити (а.с.20). Відповідач [PERSON] до зали суду не зявився також, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду нотаріально завірену заяву, в котрій позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував, простив суд зняти його з реєстраційного обліку за спірною адресою (а.с.19). Представник третьої особи, - Відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, до зали суду не зявився також, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.5) є власником кватири, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Віталія Матусевича (раніше 22-го Партзїзду), буд.№49, кв.№71. Зазначена квартира належить позивачу на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.6, 8). У зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, син позивачки, - [PERSON], [INFO] (а.с.7, 9), який не мешкає за зазначеною адресою більше десяти років, що вбачається з акту, складеного мешканцями будинку №49 по вул. Віталія Матусевича (раніше 22-го Партзїзду) в м.Кривому Розі Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року, посвідченого TOB «СІТІ-СЕРВІС KP» (а.с.18). Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стосовно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на підставі власності, це є результатом реалізації права власника, тому у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, судом встановлено, що відповідач у справі не будучи власником квартири, залишається зареєстрованим у ній, однак більш ніж один рік не проживає у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачу, поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ними перешкод у користуванні власністю власнику, позивачу, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх. Також суд враховує визнання відповідачем позовних вимог. Суд вважає за необхідне зазначити також, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved