Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

12 вересня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до ТОВ «Група Рітейлу України» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі наказу № 484-к від 03 жовтня 2016 року його було прийнято до ТОВ «Група Рітейлу України» на посаду менеджера (управителя) зі збуту сектору риби відділу ФРЕШ. На початку липня 2017 року йому та іншим працівникам повідомили, що ТОВ «Група Рітейлу України» ліквідується, а натомість буде створено нову юридичну особу - ТОВ «ФКС», до якої буде переведено всіх працівників магазину. У зв'язку з цим, ще в першій декаді липня він як й інші працівники відділу за вказівкою керівництва написав одночасно дві заяви: про звільнення з роботи в ТОВ «Група Рітейлу України» 31 липня 2017 року за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) та про прийняття на роботу до ТОВ «ФКС» з 01 серпня 2017 року. Заяву про звільнення з роботи він написав на початку липня 2017 року, проте дата написання заяви, вказана в її тексті - 31 липня 2017 року (згідно отриманих вказівок від керівництва). 27 липня 2017 року він випадково дізнався від співробітників, що не буде прийнятий на роботу до ТОВ «ФКС», так як його заяву знищено. Зрозумівши, що роботодавцем його було введено в оману та жодного подальшого працевлаштування після звільнення з ТОВ «Група Рітейлу України» він не отримає, він повідомив керівництво про те, що має намір і в подальшому працювати в ТОВ «Група Рітейлу України». У зв'язку з цим він відкликав свою заяву про звільнення за угодою сторін та просив вважати подану раніше заяву про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України недійсною. Відділ персоналу відмовився приймати письмову заяву про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін, а керівництво дало зрозуміти, що відізвати свою заяву він вже не зможе. 28 липня 2017 року він надіслав засобами поштового зв'язку на адресу відповідача письмову заяву про відкликання своєї згоди на звільнення за угодою сторін. 30 липня 2017 року на робочому місці він отримав травму та з 31 липня 2017 року по 21 серпня 2017 року перебував на лікарняному. У період перебування на лікарняному отримав від роботодавця листа № 204/17 від 31 липня 2017 року, в якому повідомлялося, що в зв'язку з розірванням укладеного з ним договору відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, йому необхідно прибути до відділу персоналу ТОВ «Група Рітейлу України» та отримати трудову книжку. 31 серпня 2017 року він отримав від роботодавця трудову книжку та з'ясував, що його звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, а дії відповідача такими, що порушують трудове законодавство та його права як працівника. Він відкликав свою згоду на припинення трудових відносин за угодою сторін, проте відповідач все ж видав наказ та звільнив його з роботи. Він взагалі не мав бажання припиняти трудові відносини з відповідачем (ні за угодою сторін, ні з інших обставин), оскільки на той час не мав ні будь-яких інших пропозицій роботи, ні додаткових джерел доходу, крім заробітної плати, яку отримував у відповідача. Написання на початку липня 2017 року заяви про звільнення за угодою сторін було здійснено лише в зв'язку з тим, що відповідач пояснив цю дію, як технічний момент та гарантував, що вже наступного дня після звільнення він буде працювати на тій же посаді та з тією ж оплатою праці, але в іншій юридичній особі - ТОВ «ФКС». Фактично заяву про звільнення за угодою сторін він погодився написати лише маючи гарантії продовження трудових відносин на займаній посаді, проте дізнавшись, що роботодавець порушив досягнуту домовленість відразу повідомив відповідача всіма можливими способами про відкликання своєї згоди на звільнення за угодою сторін. Розірвання трудового договору відбулося за відсутності його згоди на припинення трудових відносин, тому вважає звільнення незаконним. Просить суд ухвалит рішення, яким: -визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Група Рітейлу України» № 263-к від 31 липня 2017 року про звільнення його з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін); -поновити його на посаді менеджера (управителя) із збуту сектору риби відділу ФРЕШ магазину м. Київ, вул. Сім'ї Сосніних, 17 ТОВ «Група Рітейлу України»; -стягнути з ТОВ «Група Рітейлу України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; -стягнути з ТОВ «Група Рітейлу України» на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 гривень. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Пояснив суду, що ТОВ «Група Рітейлу України» входить до групи компаній «Караван», що займається, зокрема, торгівлею харчовими та промисловими товарами. Група компаній «Караван» з усіма приміщеннями та активами була відчужена іншій компанії - «Ашан». Маючи намір припинення трудових правовідносин, позивачем було написано та надано товариству заяву про звільнення з займаної посади за угодою сторін. Заява була написана завчасно, що законом не заборонено. На підставі цієї заяви 31 липня 2017 року видано наказ № 263-к про звільнення [PERSON] з займаної посади з 31 липня 2017 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Таким чином звільнення проведено законно. Необґрунтованим є посилання сторони позивача на те, що він нібито анулював до 31 липня 2017 року попередню домовленість з роботодавцем про припинення трудових відносин. Заява про звільнення з займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України датована 31 липня 2017 року. Заява позивача про звільнення містить його підпис, підставу для звільнення - угода сторін та дату звільнення - день винесення наказу. Заява була прийнята відповідачем, що позивач не оспорює, і це свідчить про досягнення між сторонами домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. Між роботодавцем та позивачем не було взаємної згоди щодо скасування раніше досягнутої домовленості про звільнення, тому немає підстав для визнання такої угоди недійсною. Позивач направляв до ТОВ «Група Рітейлу України» заяву про відкликання своєї заяви на звільнення, проте таке відкликання було отримане 01 серпня 2018 року, тобто вже безпосередньо після звільнення. Представник відповідача вважає, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі наказу № 484-к від 03 жовтня 2016 року [PERSON] було прийнято на роботу до ТОВ «Група Рітейлу України» на посаду менеджера (управителя) із збуту сектору риби відділу ФРЕШ магазину м. Київ, вул. Сім'ї Сосніних, 17 (а.с. 16). Наказом ТОВ «Група Рітейлу України» № 263-к від 31 липня 2017 року звільнено [PERSON] з 31 липня 2017 року з посади менеджера (управителя) із збуту сектору риби за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Підставою для звільнення зазначено заяву [PERSON] від 31 липня 2017 року про звільнення за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 59). Текст заяви позивача про звільнення не був наданий суду, проте в судовому засіданні представники сторін та позивач зазначили, що її існування та зміст ними визнаються, тому в її витребуванні немає необхідності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Сторонами не оспорювалось, що існувала домовленість про припинення трудового договору та позивачем власноручно написано підставу для звільнення п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України. Позивач також не оспорював, що дата, яка міститься в заяві про звільнення - 31 липня 2017 року написана ним власноручно. Посилання [PERSON] на те, що в момент видачі наказу про звільнення не було його волевиявлення на припинення трудового договору, оскільки він взагалі не мав бажання припиняти трудові відносини з відповідачем (ні за угодою сторін, ні з інших обставин), оскільки на той час не мав ні будь-яких інших пропозицій роботи, ні додаткових джерел доходу, крім заробітної плати, яку отримував у відповідача не є підставою для визнання наказу незаконним виходячи з наступного. Закон визначає, що трудова угода про припинення трудового договору, вчинена працівником проти його фактичної волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску роботодавця, не може створювати юридичних наслідків. Позивач та його представник не зазначали про тиск на позивача з боку ТОВ «Група Рітейлу України» щодо написання заяви про звільнення за угодою сторін. Позивач не оспорював власноручне написання заяви про звільнення. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилався на те, що в зв'язку з повідомленням про ліквідацію відповідача та створення нової юридичної особи - ТОВ «ФКС», до якого буде переведено всіх працівників магазину, ним на початку липня 2017 року написано заяву про звільнення з роботи за угодою сторін. Факт завчасного написання позивачем заяви про звільнення представником відповідача визнано та не оспорювалось в судовому засіданні. Разом з тим, таке написання вимогам закону не суперечить та не свідчить про незаконність звільнення позивача. Сторона позивача також посилається на те, що [PERSON] заявлено про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення трудового договору за угодою сторін. Позивач вказує, що 28 липня 2017 року він надіслав відповідачу письмову заяву про відкликання своєї згоди на звільнення за угодою сторін, викладеної в заяві, датованій 31 липня 2017 року, проте відповідачем в порушення норм законодавства не було взято до уваги його заяву та проведено незаконне звільнення. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). У матеріалах справи міститься копія опису вкладення в цінний лист від 28 липня 2017 року, згідно якого позивачем на адресу відповідача надіслано заяву про відкликання своєї згоди на звільнення за заявою від 31 липня 2017 року (а.с. 19). Зазначений лист отриманий відповідачем 01 серпня 2017 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 18). Вбачається, що заява позивача про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін отримана відповідачем вже після видачі наказу № 263-к від 31 липня 2017 року про звільнення [PERSON] За таких обставин, суд приходить до висновку про існування домовленості сторін про припинення трудового договору за угодою сторін, наявність волевиявлення [PERSON] на припинення трудового договору в день видачі наказу про звільнення, а також відсутність у відповідача заяви про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін у день видачі наказу про звільнення. У діях роботодавця при видачі оспорюваного наказу про звільнення не встановлено ознак неправомірності та порушення трудових прав позивача, звільнення позивача проведене відповідно до вимог закону, тому відсутні підстави для його поновлення на роботі. У зв'язку з цим, не підлягають задоволенню й вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, які є похідними від первісної вимоги про поновлення на роботі. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed