Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

12 грудня 2017 року представник позивача [PERSON] в інтересах КС «Спілки пенсіонерів України» звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення за договором іпотеки на предмет іпотеки. В позові зазначає, що 27 червня 2008 року між КС «Спілка пенсіонерів України» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № ЗП-270608А. Відповідно до п. 1.2, 1.4 якого сума кредиту складала 230\~000 грн., датою повернення є 27.06.2009 року. В забезпечення виконання вказаного кредитного договору 27.06.2008 року між позивачем та відповідачами [PERSON] [PERSON] було укладено договір іпотеки серії ВКО № 446578. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], що на підставі свідоцтва про право власності № 8393 від 05.04.1999 року виданого Шевченківською РА належить відповідачам. Як вказує представник позивача у звязку з виникненням заборгованості за вказаним кредитним договором позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з вимогами до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.09.2011 року з [PERSON] на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 395\~949, 66 грн., судовий збір 1700 грн. та витрати на ІТЗ 120 грн. Зазначаючи в позовній заяві, що боржник за кредитним договором [PERSON] і досі не виконала взяті на себе зобовязання, рішення суду про стягнення боргу з [PERSON] в примусовому порядку не виконано, представник позивача посилаючись на положення Іпотечного договору укладеного з відповідачами, а також на Закон України «Про Іпотеку», просить суд ухвалити рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить відповідачам, в рахунок погашення боргу у розмірі 397769,66 грн. а також стягнути в відповідачів витрати позивача по сплаті судового збору. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2018 року було відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Відповідачами в порядку ст.. 191 ЦПК України до суду подані заперечення на позовну заяву відповідно до яких останні вважають, заявлені вимоги незаконними і необґрунтованими. Вказують, що позивач звернувся до суду після спливу передбаченого ч. 4 статті 559 ЦК України, а відтак і право кредитора, і обов'язок поручителя по закінченні вказаного шестимісячного строку припиняються, вважають, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Також в запереченні на позовну заяву зазначили, що вважають можливим задоволення подібних позовних вимог лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання. Вказують, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про заходи виконання рішення суду що до боржника, лише є запит на імя начальника Запорізького районного відцілу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області [PERSON] від 30.11.2017 року з проханням повідомити Кредитну спілку , яка на даний момент стягнута сума та яка залишилась нестягнутою по виконавчому листу № 0827/2-2062/2011. Тобто відсутня доказова база відсутності можливості стягнення суми з боржника. Також відповідачі вказують, що одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку вважають неправильним. Представником позивача 26.04.2018 року до суду подано відповідь на відзив до позовної заяви, в якій зазначено наступне. Звернення стягнення на предмет іпотеки, як вказує представник позивача, не є етапом виконавчого провадження і не знаходиться у залежності від якості його здійснення. Єдиною підставою звернення стягнення іпотекодержателем на предмет іпотеки є факт невиконання або неналежного виконання боржником свого основного зобовязання перед (позивачем). Як вказує представник позивача в справі, що розглядається є і факт невиконання боржником свого основного зобов'язання перед кредитором (позивачем), і рішення суду на користь кредитора і повернуті кредитору виконавчі документи у зв'язку з відсутністю у боржника майна та доходів, на яке можливе примусове стягнення в процесі виконавчого провадження, і неможливістю Державною виконавчою службою виконати судове рішення стосовно боржника. Також представник позивача зазначає, що на тепер виконавче провадження стосовно боржника не здійснюється. проте це не є перешкодою для боржника добровільно виконати рішення суду у разі винесення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки. Попри відсутності бажання боржника добровільно виконати своє зобов'язання перед позивачем та неможливістю органів державної виконавчої служби примусово виконати рішення суду на користь кредитора (позивача), звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки у повній мірі відповідає засадам цивільного законодавства. Також зазначив, що у позовній заяві позивач просить суд, зокрема, установити початкову ціну реалізації предмету іпотеки на прилюдних торгах не нижче ціни оцінки, проведеної оціночної діяльності на час виконавчих дій. За таких обставин проведення оцінки перед зверненням до суду є недоцільним. 21.05.2018 року відповідачами було подано заяву про застосування строку позовної давності, щодо вимоги про звернення стягнення іпотеки. В заяві також зазначено, що датою виконання основного зобовязання було 27.06.2009 року, рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.09.2011 року було задоволено позовні вимоги позивача КС «Спілка пенсіонерів України» до відповідача [PERSON], щодо стягнення суми заборгованості за кредитним договором. Тобто позивач дізнався про порушення свого права ще у 2009 році, а з вимогою щодо звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся лише у грудні 2017 року. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та зазначив, що припинення дії кредитного договору, а також ухвалення рішення суду, щодо стягнення боргу з [PERSON] не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки зобовязання взяте на себе [PERSON] і досі є невиконаним, грошові кошти не повернуті, а за таких обставин вимоги заявлені позивачем є законними. Представник відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви в повному обсязі та пояснив, що вважає поруку відповідачів припиненою оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою після спливу шестимісячного строку передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Також представник зазначив, що разом з тим задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтримали викладені раніше пояснення, заперечували проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] до суду не зявилась, про причини неявки не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України,дійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено доказами 27.06.2008 року між позивачем КС «Спілка пенсіонерів України» та [PERSON] (третя особа у справі) був укладений кредитний договір № ЗП-270608А. відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 230\~000 грн. За п.2.2.4 кредитного договору, позичальник повинен погасити заборгованість по кредиту в повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотки, неустойку (штраф, пеню), не пізніше дати, вказаної в п.1.4 цього договору. Датою повернення тіла кредиту 230\~000 грн. встановлено 27.06.2009 р. (а.с. 85) 27.06.2008 року між позивачем КС «Спілка пенсіонерів України» та відповідачами [PERSON] [PERSON] було укладено договір іпотеки серії ВКО № 446578. Відповідно до п. 2.1 якого іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя, щодо виконанням боржником ([PERSON]М.) кожного і всіх його боргових зобовязань за кредитним договором № ЗП-270608А, що укладений 27.06.2008 року у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, що укладені та будуть укладені в майбутньому. Відповідно до ст.. 3 вказаного Іпотечного договору. предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], що на підставі свідоцтва про право власності № 8393 від 05.04.1999 року виданого Шевченківською РА належить відповідачам на праві спільної сумісної власності. У 2011 році КС «Спілка пенсіонерів України» звернулась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказаний позов було задоволено частково, а саме: стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 395\~949, 66 грн., судовий збір 1700 грн. та витрати на ІТЗ 120 грн. В частині позовних вимог, щодо солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором заявлених до відповідачів [PERSON], [PERSON] судом було відмовлено з мотивів того, що останні уклали з позивачем КС «Спілка пенсіонерів України» договір іпотеки, яким забезпечили вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником кожного і всіх його боргових зобовязань за кредитним договором № ЗП-270608А, що укладений 27.06.2008 р. та передали в іпотеку належну їм квартиру. За відсутності позовних вимог КС Спілка пенсіонерів України про звернення стягнення на предмет іпотеки, судом не встановлено передбачених законом чи договором підстав для стягнення суми заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] (а.с.85-88). Рішення суду набуло законної сили 23.09.2011 року. На виконання вказаного рішення Шевченківським районним судом були видані виконавчі листи, які позивач предявив на виконання до Запорізького районного відділу ДВС ГТУЮ в Запорізькій області. Проте відповідно до постанов про повернення виконавчого документа, виконавчі листи про стягнення з [PERSON] боргу на користь КС «Спілка пенсіонерів України» були повернуті стягувачу. Суми боргу стягнуті не були. (а.с.65-68). З наявних в матеріалах справи даних встановлено також, що [PERSON] та [PERSON] звертались до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з заявою про усунення перешкод в розпорядженні майном шляхом припинення заборони відчуження та визнання зобовязання припиненим, яка ухвалою суду від 17.05.2016 року була залишена без задоволення. 12.12.2017 року позивач КС «Спілка пенсіонерів України» звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення за договором іпотеки на предмет іпотеки. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Як встановлено судом із досліджених доказів та пояснень сторін, між позивачем та відповідачами договір поруки передбачений ст.. 553 ЦПК України не укладався, відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклавши договір іпотеки серії ВКО № 446578 є майновими поручителями в розумінні ст.. 11 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин посилання відповідачів та представника на положення ст.. 559 ЦПК України, щодо підстав та строку припинення поруки в своїх запереченнях є такими, що не відповідають обставинам справи та не можуть бути застосовані судом до спірних правовідносин. Щодо доводів відповідачів стосовно одночасного стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, слід зазначити наступне: Згідно досліджених матеріалів справи 27.06.2008 року між позивачем КС «Спілка пенсіонерів України» та відповідачами [PERSON] [PERSON] було укладено договір іпотеки серії ВКО № 446578. Відповідно до п. 2.1 якого іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя, щодо виконанням боржником ([PERSON]М.) кожного і всіх його боргових зобовязань за кредитним договором № ЗП-270608А, що укладений 27.06.2008 року. Як встановлено судовим рішенням у цивільній справі № 2-2062/11 від 12.09.2011 року відповідач [PERSON] здійснювала платежі за кредитним договором не в повному обсязі, чи порушила умови договору та станом на 27.12.2010 року мала заборгованість перед спілкою в сумі 395949,66 грн. Відповідно до постанов державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 20.12.2017 року - суми боргу з боржника [PERSON] на користь КС «Спілка пенсіонерів України» стягнуті не були. За таких обставин суд вважає доведеною позицію позивача про не виконання [PERSON] основного зобовязання. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. Враховуючи викладене, стягнення заборгованості за основним зобовязанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобовязання. Вказане узгоджується з правовою позицією ВСУ від 03.02.2016 року у справі у справі № 6-1080цс15. Щодо заперечень відповідачів та визначення вартості майна під час судового розгляду слід зазначити наступне: За положеннями статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у резолютивній частині рішення суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої\~статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між\~\~іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Посилання представника позивача на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження, суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку», оскільки виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо у розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки означає встановлення її в рішенні суду в грошовому вираженні, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією ВСУ від 04.11.2015 року у справі у справі за № 6-340цс15 Згідно ч. 1-2 ст. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В матеріалах позовної заяви відсутній звіт про оцінку предмета іпотеки проведений субєктом оціночної діяльності, а також відомості щодо узгодженої між\~\~іпотекодавцем і іпотекодержателем вартості предмета іпотеки. Враховуючи, що сторонами не подавались клопотання про проведення оцінки в межах судового розгляду, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, з початковою ціною не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності на час проведення виконавчих дій - є необґрунтованими. Вирішуючи заяву відповідачів про застосування строків позовної давності до вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи. [PERSON] та [PERSON] подали заяву про застосування позовної давності. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). В статтях 252-255 ЦК України викладені загальні положення, що застосовуються для обчислення строків позовної давності. Початок перебігу позовної давності в основному пов'язується з певними обставинами, які свідчать про порушення прав особи (ст.. 261 ЦК України). Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку шляхом звернення до суду. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання. У пункті 2.1 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя, щодо виконанням боржником кожного і всіх його боргових зобовязань за кредитним договором № ЗП-270608А, що укладений 27.06.2008 року у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, що укладені та будуть укладені в майбутньому. Умовами укладеного кредитного та іпотечного договорів, та судовим рішенням щодо стягнення боргу з [PERSON] на користь КС «Спілка пенсіонерів України» встановлено що датою остаточного повернення кредиту 27 червня 2009 року. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у звязку з невиконанням боржником умов Кредитного договору у строк передбачений договором. Згідно положень ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України \~Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З досліджених матеріалів вбачається, що 27 червня 2008 року між КС «Спілка пенсіонерів України» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № ЗП-270608А. Відповідно до п. 1.2, 1.4 якого сума кредиту складала 230 000 грн., датою повернення є 27.06.2009 року. Як встановлено з рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі № 2-2062/11 від 12.09.2011 року відповідач [PERSON] здійснювала платежі за кредитним договором № ЗП-270608А не в повному обсязі, чи порушила умови договору та станом на 27.12.2010 року мала заборгованість перед спілкою в сумі 395949,66 грн. У справі, яка є предметом розгляду, позивач міг предявити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання, а саме з наступного дня, після настання узгодженого строку виконання основного зобовязання передбаченою в кредитному договорі № ЗП-270608А, а саме з 28.06.2009 року. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так а ні в позовній заяві, а ні в судових засіданнях представник позивача не клопотав про визнання причин пропущення позовної давності поважними, не пояснював причини його пропущення. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови в позові у звязку з недоведеністю позовних вимог, що мають значення для ухвалення обґрунтованого та законного судового рішення, а також у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності для заявленого виду вимог.

Outcome: dismissed