Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-12 00:00:00

14.08.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Харківської міської ради і просить суд визнати за нею право власності на майно, що складається з 6/10 частин житлового будинку в відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем майна громадянки [PERSON] (матері чоловіка), померлої [INFO] , згідно Свідоцтва про спадщину за законом, виданого державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Одринською О.В. 16.08.2000 року, став її син (її чоловік) [PERSON] . Спадкове майно складалося з 6/10 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . На земельній ділянці пл. 600 кв.м. розташований жилий будинок літ. «А-І», житловою площею - 27,8 кв.м., та надвірні будівлі при ньому: льох літ. «Б», літня кухня літ. «В», вбиральня літ. «Г», душ літ. «Е», огорожа №1,2, трубний колодязь. Ці 6/10 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель належали померлій па підставі рішення Жовтневого районного народного суду м. Харкова від 05.07.1989 року, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 04.01.1990 року №55088. Чоловік позивача, [PERSON] , помер [INFO] . Після його смерті 06.08.2004 року позивач та її дочка [PERSON] прийняли спадщину. Проте, за браком коштів, не оформили і не зареєстрували вказане майно. У вказаному будинку позивач була зареєстрована та постійно проживала зі своєю родиною з 1986 року. Так, після смерті чоловіка [PERSON] , з 2004 року позивач самостійно проживає у вказаному будинку та фактично використовує будинок як свій власний. На позивача переоформлені особисті рахунки за послуги водопостачання та водовідведення, вона сплачує всі комунальні платежі, за необхідності проводить ремонтні роботи, опікується домом та прилеглою земельною ділянкою. Отже, як вказує позивач, фактично з 2004 року, а саме з дня смерті її чоловіка [INFO] , вона одноособово, безперервно та відкрито володіє будинком, що розташований на за адресою: [ADDRESS] , користується будинком та несе витрати на його утримання, тобто вже більше 16 років. Інші особи своїх прав на вказаний будинок не пред`являли та на даний час не пред`являють. Крім того, позивач зазначає, що на даний час, вона має бажання розпоряджатися належним їй майном, однак не має такої можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Крім того, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єкті нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відсутні відомості щодо права власності на об`єкт, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним, посилаючись на положення ст. ст. 316, 317, 319, 344 ЦК України позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.08.2020 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на будинок за набувальною давністю. Призначено підготовче засідання. Представником відповідача Харківської міської ради на адресу суду 01.12.2020 року надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. При цьому представник відповідача ставить під сумнів існування житлового будинку по [ADDRESS] , оскільки остання технічна інвентаризація будинку здійснена 19.09.1987 року. Крім того представник відповідача звертає увагу, що після смерті гр. [PERSON] (помер [INFO] ) 06.08.2004 року позивач зі своєю донькою [PERSON] прийняли спадщину, але не оформили і не зареєстрували вказане майно. Тобто, у позивача відсутня необхідна умова для набуття права власності на 6/10 домоволодіння по [ADDRESS] за набувальною давністю. Також представник відповідача вважає, що позивачем не доведено ряд обставин, а саме : не надано жодних належних доказів, що гр. [PERSON] (помер [INFO] ) спадкоємець 6/10 домоволодіння по [ADDRESS] є законним чоловіком позивача гр. [PERSON] та після його смерті відсутні законні спадкоємці, більш того, позивач стверджує, що вона разом зі своєю донькою [PERSON] прийняли спадщину, але не оформили її належним чином. Виходячи з цього набуття право власності гр. [PERSON] на домоволодіння по [ADDRESS] може порушити права та обов`язки третіх осіб щодо спірного будинку, в тому числі територіальної громади. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 09.03.2021 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на будинок за набувальною давністю - закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 13.08.2021 року позивач [PERSON] надала вступне слово, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на викладені у позові обставини, підтвердила, що дійсно вона з дочкою зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, який до своєї смерті судився за спірне домоволодіння, після смерті матері отримав спадщину. Представник відповідача Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, повідомлений про дату, час та місце судового засідання належним чином, надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Спірними є 6/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Наявність та склад домоволодіння за вказаною адресою підтверджено позивачем лише ксерокопією технічного паспорту, складеного БТІ 19.09.1987 року. Згідно з копією довідки-характеристики - рік побудови житлового будинку 1957. Відповідно до копії довідки-характеристики, виданої 31.05.1988 року [PERSON] для надання до Харківської державної нотаріальної контори, домоволодіння за вказаною адресою зареєстровано в БТІ під №55088 за [PERSON] на підставі договору безстрокового користування земельною ділянкою (а.с.14-22) Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.08.2020 року, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості про власників вказаного домоволодіння (а.с. 13). [PERSON] , з яким позивач [PERSON] зареєструвала шлюб 30.10.1982 року (як вбачається з копії паспорта позивача), помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №1254 та підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 16.06.2004 року (а.с.12). Після смерті [PERSON] , 06.08.2004 року позивач [PERSON] та [PERSON] звернулися до П`ятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (спадкова справа №559/04) (а.с. 23). Інших доказів позивачем суду не надано. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Як на правову підставу звернення до суду позивач посилається на ст. 344 ЦК України. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Як роз`яснено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Згідно з п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. При цьому тривалість означає, що повинен закінчитися передбачений у законі строк, добросовісність означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, відкритість означає, що володіння є відкритим, безперервність означає, що на протязі зазначеного у законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`явлено позовів про повернення майна. За положеннями статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, що не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, або на майно, що придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. За змістом роз`яснень пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів з власної ініціативи і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог. Так, дослідивши надані позивачем письмові докази, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння 6/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Навпаки, з встановлених судом обставин вбачається, що позивач володіє вказаним майном, вважаючи себе спадкоємицею померлого чоловіка, на родичів якого було оформлене домоволодіння. Між тим позивач не надала суду належних і достатніх доказів набуття нею права власності на спірне майно і в порядку спадкування, а також не заявляла у даній справі позовних вимог про визнання права власності на спірне майно саме в порядку спадкування. Враховуючи викладене, позов [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю задоволенню не підлягає, у зв`язку з його недоведеністю, а також у зв`язку з неправильно обраним способом захисту прав позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір на користь позивача не стягується. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed