Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

13 січня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON], в якій позивач, з урахуванням уточнень від 28 січня 2014 року, просив суд визнати за ним право приватної власності на гараж № [NUMBER] площею 29,5 кв.м. з підвалом площею 19,0 кв.м. та оглядовою ямою площею 4,4 кв.м. в автогаражному кооперативі «Лоцманський», що розташований в м. Дніпропетровську по провулку Садовому, 3. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на те, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська «Про будівництво, узаконення та передачу гаражів індивідуального користування громадян» № 663 від 31 жовтня 1996 року, позивачу було надано дозвіл на переоформлення з [PERSON] на нього гаражу, який розташований в АГК «Лоцманський» по провулку Садовий, буд. 3 в м. Дніпропетровську. На підставі цього рішення [PERSON] був виключений з кооперативу, а на його місце прийнято позивача. Позивач повністю сплатив пайовий внесок та переоформив на себе вказаний вище гараж. З дня прийняття до кооперативу позивач користується гаражем та сплачує до кооперативу поточні платежі. Так, після переоформлення зазначеного гаражу в АГК «Лоцманський», позивач звернувся до КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради щодо проведення державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна - гараж № [NUMBER] в АГК «Лоцманський», однак у реєстрації за ним права власності позивачу було відмовлено, з посиланням на п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» № 5 від 28 червня 1991 року та рекомендовано звернутися до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та обґрунтовуючи їх доказами, наявними в матеріалах справи. Наполягали на задоволенні позову за правової позиції, викладеної в ньому. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, з мотивів їх недоведеності та необґрунтованості. Представник Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звертався, а також правом на надання заперечень проти позову не скористався. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - автогаражний кооператив «Лоцманський» в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути вищевказану справу за відсутністю представника кооперативу за наявними у справі матеріалами, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 31 жовтня 1996 року рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська «Про будівництво, узаконення та передачу гаражів індивідуального користування» № 663, було дозволено переоформлення [PERSON] гаража у АГК «Лоцманский» на начальника відділу проектного інституту «Дніпрогіпрошахт» [PERSON], який мешкає [ADDRESS] (а.с. 6). Вищевказане рішення не містить номеру гаражу, що є предметом переоформлення. Відповідно до технічного паспорту на гараж № [NUMBER], розташований в автогаражному кооперативі «Лоцманский», виданий комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, вищевказаний гараж побудовано у 1988 році, право власності на який станом на момент складання технічного паспорту зареєстрованим не значиться (а.с. 8 -10). Згідно довідки від 25 квітня 2012 року, виданої головою АГК «Лоцманский», гр. [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS], дійсно є членом автогаражного кооперативу «Лоцманський», гараж [NUMBER], заборгованості за членськими та цільовими внесками немає (а.с. 11). Довідки про відсутність заборгованості за пайовими внесками позивачем? у відповідності до вимог ст. 131 ЦПК України? суду надано не було. Відповідно до листа КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 10 червня 2008 року, позивачу було відмовлено в реєстрації переходу права власності на спірний гараж (а.с. 12). Правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовані Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про власність», Законом України «Про кооперацію» та іншими підзаконними актами. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних із діяльністю гаражно - будівельних кооперативів» № 5 від 28 червня 1991 року, судам підвідомчі справи, зокрема: за позовом дружини члена ГБК і членів його сімї, які брали участь у придбанні гаража (внесені паю), про визнання права власності на пай; за позовами спадкоємців членів ГБК про визнання права власності на гараж, про неправильність відмови в прийомі в члени кооперативу, про стягнення вартості спадкової частки в гаражі зі спадкоємця, прийнятого до кооперативу, про стягнення з кооперативу паю, а при повній сплаті спадкодавця пайового внеску вартості гаражного приміщення, якщо відповідно ніхто із спадкоємців не вступив до кооперативу і не розпорядився гаражем. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 19 Закону України «Про кооперацію» передбачено, що кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Згідно ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» № 5 від 28 червня 1991 року, член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатися ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди (звертаємо увагу: саме угоди, а не переоформлення рішенням виконкому), що не заборонені законом (ст. 15 Закону України «Про власність» - який діяв на той час). Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 663 від 31 жовтня 1996 року, гараж (без визначення індивідуального номеру), розташований в автогаражному кооперативі «Лоцманский» було дозволено переоформити з [PERSON] на позивача. Як пояснив в судовому засіданні позивач, він безпосередньо дозволу на будівництва гаражу не отримував, проте після переоформлення споруди на нього здійснював його добудову. Крім того, [PERSON] пояснив, що об'єкт будівництва в експлуатацію введено не було. Судом встановленго, що з технічного паспорту, копія якого наявна в матеріалах справи, вбачається, що гараж № [NUMBER], розташований в автогаражному кооперативі «Лоцманский», був побудований у 1988 році вцілому. Доказів будівництва після винесення рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 663 від 31 жовтня 1996 року, позивачем суду надано не було. Будь-яких відміток про самовільну добудови спірного нерухомого об'єкту після 1988 року в технічному паспорті не міститься. З огляду на що пояснення позивача про здійснення ним добудови до гаражу в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Крім того, суд критично ставиться до пояснень позивача щодо переходу права власності на спірну споруду від [PERSON] до нього на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 663 від 31 жовтня 1996 року, яким [PERSON] було надано дозвіл на переоформлення гаражу у АГК «Лоцманский» на [PERSON], оскільки вказаним рішенням було лише надано дозвіл на переоформлення об'єкта нерухомості, перехід права власності повинен відбуватися у встановленому законом порядку і підстав. Тобто рішення виконкому не є тотожним правочину, на підставі якого здійснюється перехід права власності. В судовому засіданні позивачем було пояснено, що цивільних договорів про купівлю-продаж даного гаражу [PERSON] не укладав. Так, в ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження також і факт оформлення [PERSON] права власності на гараж № [NUMBER], що виключає можливість укладення ним будь-яких угод щодо передачі спірного об'єкту нерухомості третій особі, враховуючи позивача. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, чи було надано дозвіл на будівництво спірної споруди та кому саме, який правовий статус має земельна ділянка на якій розташований вищевказаний об'єкт будівництва, а також з яких саме підстав позивач почав користуватися гаражем після гр. [PERSON], з урахуванням того, що попередній користувач гаражу [PERSON] не оформив своє право власності на нього. Крім того, позивачем не надано належного підтвердження повної сплати ним свого паю за спірний гараж, адже у довідці автогаражного кооперативу «Лоцманський» від 25 квітня 2012 року мова йде саме про відсутність у позивача заборгованості за членськими та цільовими внесками. У зв'язку із наведеними обставинами, суд не знаходить достатніх підстав для задоволення позовних вимог на підставі наявних в матеріалах справи доказів та наведеного стороною позивача обґрунтування позовних вимог. Окрім того, судом враховано той факт, що на час розгляду справи, з 01 січня 2013 року, розпочато державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тобто, на час виникнення спірних правовідносин і на час розгляду справи існує визначений законодавчо порядок отримання правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з 01 січня 2013 року реєстрацію прав на нерухоме майно проводять органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством Юстиції України в установленому законом порядку. Відповідно до ст. 8, 9, 18 вище вказаного закону видача свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна відносяться до компетенції органів державної реєстрації прав. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Частиною 2 ст. 376 ЦК України передбачено, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином, отримання правовстановлюючого документу на гаражний бокс повинно відбуватися у встановленому законом порядку та в органах, до компетенції яких належить вирішення вказаних питань, а суд, в свою чергу, не може підміняти собою державну процедуру, яка віднесена до виключної компетенції відповідних державних органів, окрім випадків наявності спору між сторонами. В силу викладеного суд не вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за ним право власності на гараж № [NUMBER] в АГК «Лоцманський», що розташований в м.Дніпропетровську по провулку Садовому, 3. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Дніпропетровської міської ради, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - автогаражний кооператив «Лоцманський» про визнання права власності на гараж. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати по справі не відшкодовувати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed