Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

14 лютого 2018 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, який зареєстрований 19 серпня 2016 року в Виконавчому комітеті Мереф'янської міської ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 933, та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття та на утримання матері дитини до досягнення дитиною трирічного віку у вигляді 1/8 частини від усіх видів заробітку щомісячно. В обґрунтування позовних вимог зазначила, щовід шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є те, що сімейне життя не склалося, постійно виникають сварки у присутності дитини, сторони мають різні погляди на сімейне життя, почуттів один до одного та подружніх стосунків не підтримують, збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам малолітньої дитини. Сторони фактично однією сім'єю не проживають, сумісного господарства не ведуть. Також, відповідачем не виконується його обов'язок по утриманню дитини. Відповідач не піклується про дитину, не цікавиться її зростанням та розвитком, матеріальної допомоги позивачу не надає. Позивач не працює, здійснює догляд за дитиною, отримує державну допомогу при народженні дитини, не має достатнього матеріального забезпечення на утримання себе та їхньої дитини. Відповідач працевлаштований, щомісячно отримує заробітку плату, отже має можливість надавати і матеріальну допомогу матері дитини до досягнення нею трирічного віку. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 березня 2018 року провадження по справі відкрито, призначено підготовче судове засідання на 18 квітня 2018 року о 09 год. 00 хв., яке було перенесено слуханням на 14 травня 2018 року о 09год. 10хв. у зв'язку з клопотанням відповідача про перенесення слухання справи. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, за результатом розгляду просила судові витрати залишити за її рахунок, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище - [PERSON]. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 2016 року, який зареєстрований Виконавчим комітетом Мерф'янської міської ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 93, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від даного шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження останнього серії [NUMBER]. Зберегти сім'ю сторін не уявляється можливим, тому що сторони мають різні характери та погляди на сімейне життя, ведення домашнього господарства, вони втратили почуття кохання та поваги один до одного. Сторони однією сім'єю не проживають, спільне господарство не ведуть. На примирення сторони не згодні. Суд вважає, що за таких обставин, шлюб сторін існує формально, сім'я розпалася повністю та відновлена бути не може, так як подальше спільне проживання сторін стало неможливим, бо це суперечить їхнім інтересам. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою. Про можливість одночасно вирішення разом із вимогою про розірвання шлюбу інших вимог йдеться, зокрема, в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. № 11. Позовні вимоги про розірвання шлюбу і стягнення аліментів є пов'язаними між особою, оскільки заявлені для вирішення судом між тими ж самими сторонами і виникли з однакових фактичних підстав, обґрунтовуються як правило тими ж самими доказами. У відповідності до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Тому, є допустимим об'єднання в одному позові вимог про розірвання шлюбу і стягнення аліментів. Однак, це прерогатива позивача. Судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Відповідач з сім'єю не проживає, що не заперечується сторонами по справі. Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обов'язком батьків, зокрема ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Всупереч зазначеним вимогам, відповідач ухиляється від свого обов'язку щодо належного утримання двох неповнолітніх дітей. Згідно положень ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006р. № 3 за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. У відповідності до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Також, дружина та чоловік повинні матеріально підтримувати один одного (ч. 1 ст. 75 СК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти на одного з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до норм ч.ч. 1, 2 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого подружжя з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно ст. ст. 76-77, 80, 83 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо до сто вірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що між сторонами відсутній спір щодо розірвання шлюбу, відповідачем [PERSON] визнано позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та залишає за рахунок позивача за позовні вимоги про розірвання шлюбу, а за позовні вимоги про стягнення аліментів - стягує з відповідача на користь держави, оскільки позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена при зверненні до суду за подання позовної заяви про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: approved