Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

13 квітня 2017 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON], яким просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договір дарування, відповідно до яких відбулося відчуження житлового будинку № 36 по провулку Жовтневому в місті Миколаєві. Вважаючи себе спадкоємцем 1/2 частки вказаного житлового будинку, позивач зазначає про порушення його прав, про що йому стало відомо лише під час розгляду цивільної справи судом, в січні 2017 року. При цьому вказує, що зазначене нерухоме майно належало його батькові - [PERSON], який помер 20.05.2006 року, та після його смерті спадщину позивач прийняв разом із матір`ю (дружиною померлого) - [PERSON], в рівних частках, по 1/2 кожний, оскільки мати та він, постійно разом проживали за вказаною адресою на час смерті спадкодавця та від дня народження позивача. Проте мати, без його відома, оформила правовстановлюючі документи та відбулося відчуження усього житлового будинку на користь відповідача. Під час розгляду справи представник позивача заявляв клопотання про допит свідків, представник відповідача заявляв клопотання про витребування доказів, виклик свідків, а також подав заяву про застосування строків позовної давності до заявлених вимог. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Вказували, що відбулось порушення право позивача на спадкування майна після смерті батька, як спадкоємця першої черги, який на час смерті проживав разом з померлим. Про порушення його прав позивачу стало відомо лише на початку 2017 року, коли відповідач звернувся до нього із позовом про виселення. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Зазначав, що доводи позивача є безпідставними, оскільки він не проживав разом з батьком на момент його смерті, був зареєстрований за іншою адресою із своєю сім`єю, та дізнався про те, що матір одноособово оформила спадкові права - у 2011 році, через що пропустив строк позовної давності для предявлення зазначеного позову до суду. Представник Другої Миколаївської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився. Просив про розгляд справи за його відсутності. Судом досліджено надані по справі докази в сукупності, допитано свідків у судовому засіданні, встановлено виниклі правовідносини відповідно до положень чинного законодавства, в звязку з чим при вирішенні справи суд виходить з такого. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.11.1955 року. Під час шлюбу в них народилось два сини - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] [PERSON] на підставі Договору про право забудови, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою м. Миколаєва, від 21.06.1957 р. за реєстром №3-1711 та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 20.01.1967 року за №11332 належав житловий будинок №36 по провулку Жовтневому (Такелажному) в. м. Миколаєві. Відповідач [PERSON], разом з сім`єю, мешкає у м. Кривой ріг , де зареєстрований з 04.06.1985 року. 20.05.2006 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді вищевказаного житлового будинку. З матеріалів спадкової справи №861/2007 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулась лише його дружина [PERSON], при цьому зазначала, що спадкове майно є особистою власністю померлого та інших спадкоємців не має. Матеріали спадкової справи, копія якої отримана судом та досліджена у судовому засіданні, не містить довідки про склад осіб, зареєстрованих на час смерті разом із спадкодавцем, як і не містить даних щодо наявності дітей у померлого. Державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори 21.09.2007 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1-971, згідно якого [PERSON] успадкувала після смерті чоловіка [PERSON], між іншим, житловий будинок №36 по провулку Жовтневому (Такелажному) в. м. Миколаєві. 06.08.2010 року [PERSON] на підставі рішення Миколаївської міської ради замість свідоцтва про право на спадщину від 21.09.2007 р. було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно вищевказаний житловий будинок. 09.11.2010 року на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу - [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за №2657, [PERSON] відчужила житловий будинок №36 по провулку Жовтневому (Такелажному) в. м. Миколаєві [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог позивач та його представник посилаються на те, що нотаріус неправомірно видав Свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] лише його дружині [PERSON], так як разом з померлим на момент смерті також проживав позивач, який вважав себе спадкоємцем, оскільки постійно проживав з батьком та матірю у спірному будинку. Згідно Повідомлення Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області станом на 20.05.2006 р. позивач був зареєстрований за адресою: [INFO]. Свідки [PERSON] (дружина відповідача) та [PERSON] (друг сімї відповідача) в судовому засіданні вказували, що достеменно не знають про те, де постійно проживав позивач та чи проживав позивач разом з батьком на момент смерті останнього. Оскільки [PERSON] разом із відповідачам - своїм чоловіком, мешкає багато років у іншому місті, але коли приїздила до матері чоловіка у гості, раз на рік та не кожного року, у будинку жив позивач, був він там і під час похорон батька, матері. Вона знає, що після одруження позивач деякий час жив з дружиною за адресою її та його реєстрації, проте не може зазначити певний період часу. Також стверджувала, що з 2011 року позивачу було відомо про те, що матір є єдиною спадкоємицею майна та подарувала спірний будинок відповідачеві, оскільки це говорила мати у телефонної розмові з нею у присутності позивача. [PERSON] може свідчити про те саме зі слів [PERSON], оскільки їй самій невідомо де жив позивач постійно та коли кому стало відомо про оформлення спадщини, знає це лише зі слів друзів - відповідача та дружини. Проте до показань вказаних свідків суд ставиться критично та не може їх вважати обєктивними, оскільки [PERSON] є дружиною відповідача, а відповідно заінтересованою особою, а [PERSON] є другом родини відповідача та про обставини справи дізнавалась лише зі слів відповідача та його дружини. До того ж, [PERSON] спілкувалась лише з відповідачами, ні з батьками сторін, ні з позивачем жодних відносин вона не мала. Натомість, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] (сусіди сімї [PERSON], які приблизно з 70-х років минулого століття проживають з ними по сусідству) не є заінтересованими у справі особами, в судовому засіданні беззаперечно показали, що з дитинства та на момент смерті батька та матері, син [PERSON] (позивач) постійно проживав разом з померлим та своєю матірю в спірному будинку, він взагалі там проживає весь час з того моменту, як сімя переїхала туди, після одруження разом зі своєю дружиною та донькою, ніколи місце свого проживання не змінював. Про те, що мати сторін подарувала будинок відповідачу навколо сусідам стало відомо лише через деякий час після її смерті ( 27.08.2016 р.). Таким чином, судом встановлено факт, що позивач проживав разом із батьком на момент смерті останнього, хоча і не був зареєстрований, отже прийняв, разом із матір`ю спадщину після його смерті. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, згідно якої позивач пропустив строк для звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки дізнався про порушення його прав в 2011 році. Проте, суд вважає, що відповідачем не доведено факт пропуску строку позивачем, відтак до заявлених вимог не можуть бути застосовано строки позовної давності, оскільки його твердження спростовуються тим, щолише на початку 2017 року позивач отримав позовні матеріали та виклик до суду по справі за позовом відповідача до нього про виселення зі спірного житлового будинку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При вирішенні справи, суд вважає, що підлягають застосуванню такі норми права. Згідно зі ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст.1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщини є рівними. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.23\~постанови від 30 травня 2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Між тим, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити про прийняття спадщини відповідно до ч. 3\~ст. 1268 ЦК України. Тобто, законодавець чітко розділяє поняття «місце реєстрації» та «місце проживання», при цьому реєстрація місця проживання особи, яка відрізняється від фактичного місця проживання особи, не може обтяжувати її у реалізації прав, гарантованих законодавством. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. За змістом ст.ст.\~15,\~16 ЦК України\~особа має право на захист свого порушеного права лише у випадку реального його порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому відповідачем у справі має бути особа, яка реально порушує чи створює реальну небезпеку порушення прав позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 1 ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. З огляду на викладені норми права та надані докази, суд дійшов висновку, що позивач постійно проживаючи, на час його смерті, із батьком, прийняв після нього спадщину у вигляді ? частки будинку, як спадкоємець першої черги, в звязку з чим свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] в частині спадкування 1/2 частки спірного будинку та договір дарування, укладений між [PERSON] та відповідачем, у зазначеній частині, є недійсними, оскільки порушують права позивача як власника частки спадкового майна. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги доведено та вони підлягають задоволенню, але частково.

Outcome: partial