Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

14.05.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору оренди нежитлового приміщення по [ADDRESS] , укладеного 01.01.2019 року між відповідачами, недійсним. На підтвердження вимог позивач в позовній заяві зазначив, що він та відповідач [PERSON] є співвласниками нежитлового приміщення, магазину, розташованого по [ADDRESS] , яке належить їм на праві спільної часткової власності, розміром Ѕ частка кожного співвласника. У березні 2019 року позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] без його згоди уклала договір оренди всієї частини зазначеного приміщення з відповідачем [PERSON] . Оскільки вказаний договір оренди нежитлового приміщення було укладено без згоди позивача, який має намір самостійно використовувати належну йому Ѕ частку вказаного приміщення, тому просив визнати вказаний договір оренди недійсним. 15.05.2019 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху. 07.06.2019 року відкрите провадження у справі та судовий розгляд призначений на 03.07.2019 року о 09.00 год. 01.07.2019 року у зв`язку з оскарженням відповідачем [PERSON] ухвали судді про відкриття провадження у справі провадження зупинене до перегляду ухвали в порядку апеляційного провадження. 03.09.2019 року до суду повернулись матеріали справи після апеляційного перегляду, у зв`язку з чим ухвалою суду від 04.09.2019 року було поновлене провадження у справі та судовий розгляд призначений на 07.10.2019 року на 11.00 год. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити, зазначивши, що не надавав іншому співвласнику згоди на передачу в оренду їх спільного майна та укладення між відповідачами договору оренди на 2019 рік. Також позивач заперечив, що між ним та іншим співвласником [PERSON] укладались будь-які договори щодо порядку користування їх частками в спільній частковій власності на дане приміщення. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про визнання позову, оскільки вона без згоди іншого співвласника уклала договір оренди всієї частини приміщення, та про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про судовий розгляд справи двічі повідомлявся рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та долучених до неї документів відповідач отримав поштою 13.06.2019 року (а.с. 32)), на судове засідання, призначене на 07.10.2019 року на 11.00 год. відповідач не з`явився (до суду повернулось поштове відправлення з відміткою про те, що відповідач за зареєстрованим у встановленому порядку місцем свого проживання відсутній, тому він відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим). До суду не надійшло відзиву на позов. Оскільки належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності та відповідач [PERSON] , який обізнаний про пред`явлений до нього позов, отримав ухвалу про відкриття провадження, позовну заяву та долучені до неї документи, але у визначений в ухвалі про відкриття провадження строк відзиву на позов не подав, вважається повідомленим про судовий розгляд, але до суду не з`явився і не подав клопотання про відкладення розгляду справи, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності відповідачів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі матеріали (копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.11.2010 року; копію Витягу про державну реєстрацію прав від 06.12.2010 року; копію технічного паспорту на нежиле приміщення магазину по [ADDRESS] ; договір оренди приміщення від 01.01.2019 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками нежитлового приміщення, магазину, розташованого [ADDRESS] , загальною площею 113,8 кв.м, яке належить їм на праві спільної часткової власності, розміром Ѕ частка кожного співвласника, без виділення часток співвласників в натурі. 01.01.2019 року відповідач [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір оренди частини нежитлового приміщення, площею 36 кв. м, позначеного на плані цифрами 44-3, розташованого по [ADDRESS] , без згоди позивача [PERSON] . Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Із ч. 1 ст. 215 ЦК України слідує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, судом встановлено, що нежитлове приміщення, загальною площею 113,8 кв., розташоване по [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності в розмірі Ѕ частки без виділення часток співвласників в натурі. За встановлених обставин, у випадку укладення цивільно-правової угоди з приводу розпорядження вказаним майном, яке перебуває у спільній частковій власності двох співвласників, така угода має укладатися відповідно до вимог ч. 1 ст. 358 ЦК України за згодою обох співвласників [PERSON] та [PERSON] . Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачем [PERSON] 01.01.2019 року укладено договір оренди частини нежитлового приміщення, розташованого по [ADDRESS] , з відповідачем [PERSON] без згоди іншого співвласника вказаного майна [PERSON] , то зазначене свідчить про те, що зміст договору оренди суперечить вимогам ч. 1 ст. 358 ЦК України, що у свою чергу, виходячи із положень ч. 1 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним. Не змінює вказаних висновків суду про наявність підстав для визнання договору оренди приміщення від 01.01.2019 року той факт, що відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди не всього приміщення, а лише його частини, загальною площею 36 кв.м, оскільки як було встановлено в судовому засіданні вказане нежитлове приміщення магазину, загальною площею 113,8 кв.м належить співвласникам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності без виділення ідеальних часток кожного співвласника в натурі на певну частину приміщення та співвласники не укладали між собою інших правочинів щодо порядку володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, що, у свою чергу, вказує на те, що укладення відповідачем [PERSON] договору оренди зазначеного приміщення з відповідачем [PERSON] мало відбуватися за обов`язкової згоди іншого співвласника [PERSON] і така згода мала бути надана у тій же формі, в якій був укладений договір оренди. За встановлених обставин, позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним підлягає задоволенню. Оскільки позов підлягає задоволенню, тому на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного та ст. 203, 215, 358 ЦК України,

Outcome: approved