Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

14.12.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до батька [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що 27 квітня 1996 року зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого вони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Через два тижні після народження найменшої дитини, приблизно з середини листопада 2011 року подружжя припинило сімейно-шлюбні відносини. Позивач зауважує, що причиною розпаду сім`ї стала саме неприпустима поведінка відповідача, який постійно ображав її та дітей, погрожував їм, часто перебував у стані алкогольного сп`яніння, палив у приміщенні, де перебували діти, тому перебуваючи під страхом фізичного та психічного насилля, вона разом з дітьми покинула будинок, де вони разом проживали. Шлюб між подружжям буро розірвано на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.12.2015 року, а 26 січня 2016 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та обрала прізвище чоловіка [PERSON] . З самого народження сина [PERSON] позивач піклується про нього, приділяє йому весь свій вільний час, займається його вихованням та розвитком, вирішує всі питання, пов`язані з його вихованням та утриманням. [PERSON] вважає себе здатною забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини у повноцінній сім`ї, оскільки рідного батька весь цей час син не знав, останній не цікавився його життям та інтересами. Наразі позивач винаймає квартиру, в [ADDRESS] , де для сина є окрема кімната, створені всі умови для здорового та всебічного розвитку дитини; вона має дохід, проживає з чоловіком, якого малолітній син [PERSON] називає батьком, біологічний батько дитини про нього не згадує, має заборгованість зі сплати аліментів, тому [PERSON] . [PERSON] просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю. Ухвалою суду від 14 грудня 2018 року відкрите провадження у справі. У відзиві на позов [PERSON] позов не визнав, вважає його не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки з самого народження дитини він приймав участь у її вихованні, проводив з ним свій вільний час, піклувався про його фізичний та духовний розвиток, забезпечував дитину всім необхідним. Одна, між подружжям дійсно були припинені сімейно-шлюбні відносини, та як наслідок, шлюб було розірвано відповідним рішенням суду. Оскільки на момент припинення шлюбних відносин, дитина була дуже маленькою, відповідач не мав наміру заперечувати проти проживання дитини з матір`ю, ніколи не намагався її відібрати у матері, між ними ніколи не виникало спору щодо місця проживання дитини, тому вважає поданий позов своєрідним способом позивача вивезти дитину за межі України без будь-якої мети на строк дії робочої візи її чоловіка без будь-яких підтверджень того, в яких умовах та в якій місцевості буде проживати дитина, де малолітній син буде отримувати медичну допомогу, який навчальний заклад вона буде відвідувати, чи буде їй достатньо стороннього догляду та піклування (а.с. 34-38). Ухвалою суду від 12 лютого 2019 року закінчене підготовче судове засідання (а.с. 49-50). Позивач в судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення при яких обставинах вона змушена була з трьома дітьми залишити будинок, де вона разом проживала з відповідачем, потім вживати заходів для утримання дітей, їх належного виховання та гідного існування. Відповідач протягом всього цього часу не цікавився життям свого найменшого сина, не згадував про нього і лише після того, як вона звернулася до суду з позовом про надання згоди на виїзд дитини за межі України без дозволу батька (який категорично відмовився надавати нотаріально посвідчену довіреність на виїзд дитини в супроводі матері), він почав вживати заходів та протистояти цьому, створювати уявну турботу про дитину. При цьому позивач пояснила, що зі своєї сторони нею створені всі умови для розвитку дитини в повноцінній сім`ї, де [PERSON] називає батьком її чоловіка [PERSON] . Разом вони винаймають житло у м. [ADDRESS] , в квартирі створені всі умови для проживання малолітнього сина, останній відвідував дошкільний заклад, займався додатково в різних дитячих гуртках, наразі пішов навчатися до школи. Вона забезпечує дитину всім необхідним, а особливо займається його духовним та гармонійним розвитком. В судовому засіданні позов не визнав, надавши пояснення, зазначені у відзиві на позов. Також звернув увагу на те, що ним наразі вживаються заходи для зменшення заборгованості зі сплати аліментів та відновлення своїх прав щодо дитини в частині можливості забезпечення спілкування з ним та визначення способів участі у вихованні дитини. Представник третьої особи виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради в судовому засіданні позов підтримала, надала суду пояснення про те, що їх органом здійснено обстеження житлово-побутових умов за місцем фактичного проживання дитини та з`ясовано, що дитина не знає свого батька, в інтересах дитини вважають за доцільне визначити місце проживання [PERSON] разом з матір`ю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 1996 року по 18 грудня 2015 року (а.с. 9), та являються батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 08 листопада 2011 року виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району (а.с.8). 26 січня 2016 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що свідчить повна копія свідоцтва про шлюб (а.с.7). Суду надано висновок Шевченківської районної у місті Дніпро ради, у відповідності до якого в ході проведеної роботи з батьком дитини [PERSON] , а також розглянувши документи, надані матір`ю дитини, не виявлено виняткових обставин, за яких малолітній син повинен бути розлучений зі своєю матір`ю, та враховуючи інтереси самої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання останнього разом з матір`ю [PERSON] . Матеріали справи місять докази того, що малолітній [PERSON] дійсно проживає в м.Дніпро, відвідував Дошкільний навчальний заклад № 8 «Черемушки», куди його приводили [PERSON] та [PERSON] (а.с.11), в період з жовтня 2016 року по грудень 2017 року [PERSON] відвідував Дошкільний навчальний заклад № 2 «Ластівка», де батько дитини [PERSON] не з`являвся (а.с. 12). Квартальний комітет № 12 в м.Синельникове підтверджує факт проживання [PERSON] разом з матір`ю та чоловіком [PERSON] з жовтня 2016 року по грудень 2017 року в м.Синельникове (а.с. 13), в м.Синельникове дитина пройшла медичний огляд до школи, де батько також не з`являвся (а.с. 14). Згідно акту обстеження, складеного 22.08.2018 року спеціалістами Шевченківської районної у м.Дніпрі ради, [PERSON] проживає з матір`ю та вітчимом, який має намір його всиновити, сім`я планує жити за кордоном, матір дитини виконує всі обов`язки щодо виховання та утримання сина (а.с. 15). Суду подано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів [PERSON] , у відповідності до якого останній станом на 01.12.2018 року мав заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей у розмірі 45479,3 грн. (а.с. 18). [PERSON] займається в секції громадської організації «Вознесенська міська молодіжна організація «Отогава-До», в якій батько дитини ніколи не з`являвся (а.с. 21). Батько [PERSON] за термін його навчання у КЗО «Спеціалізована школа № 13» ДМР у школі на батьківських зборах не був, навчанням сина не цікавився (а.с. 22). При цьому суд бере до уваги подану відповідачем довідку про те, що малолітній [PERSON] зареєстрований за місцем проживання батька в [ADDRESS] (а.с. 42). До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме. Відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою\~статті 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада\~\~\~\~1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до\~статті 141 СК України\~мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі\~статтею 157 СК України\~питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Наявність такого договору, укладеного між батьками, судом не встановлено. Статтею 161 СК України\~передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що батько малолітнього [PERSON] обізнаний про фактичне місце проживання дитини в м.Дніпро, останнім не доведено наявність об`єктивних обставин у безпосередньому спілкуванні з сином, та не встановлено будь-яких маніпуляцій зі сторони матері, направлених на обмеження прав батька щодо безпосередньої участі у вихованні дитини. Крім того, слід звернути увагу на те, що [PERSON] зареєстрована в м.Синельникове, доказів про наявність належного їй на праві власності нерухомого майна суду не подано, матір дитини має тимчасове місце проживання в м.Дніпро. Зазначена обставина, з урахуванням зареєстрованого місця проживання самої дитини, унеможливлює визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою. При цьому слід звернути увагу на наступне. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989\~року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991\~року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155\~СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В судовому засіданні була вислухана думка малолітнього [PERSON] , який повідомив суду, що він знає батька [PERSON] . Так дитина, на достатньому рівні висловила своє бажання проживати виключно з матір`ю, так як не пам`ятає свого батька [PERSON] . Згідно\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суду подано достатньо даних про те, що сім`я, створена [PERSON] разом з [PERSON] має можливість забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, а визначення місця проживання дитини з матір`ю не буде перешкодою для батька дитини у спілкуванні з ним. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері, у даній конкретній ситуації відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв`язки із сім`єю. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого збору у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved