Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

14.05.2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач вказав, що 01.09.2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2300,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.3.2, п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між позичальником і банком договір, про що свідчить підпис позичальника на заяві. В порушення ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та вимог договору позичальник своїх зобов'язань за договором не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 31.03.2018 року у сумі 27015,77 гривень. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь зазначену заборгованість та судові витрати по справі. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 14.06.2018 року прийнято дану позовну заяву, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 30.08.2018 року до Рубіжанського міського суду Луганської області надійшов від відповідача відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнав, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів укладення з відповідачем 01.09.2009 року договору про надання банківських послуг; не надано належного підтвердження, що відповідач перерахував грошові кошти в сумі 2300 гривень на платіжну картку клієнта, не вказано номер платіжної картки клієнта, яка була нібито видана йому в 2009 році та термін дії цієї картки. Позивач не мав право нараховувати пеню та штраф, оскільки відповідно до ст. 2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» №1166 від 02.09.2014 на час проведення АТО, заборонено нараховувати пеню або штрафи на основну суму заборгованості по зобов,язанням по кредитним договорам і договорам позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані і постійно проживають або переселилися з пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція. Крім того, сплив строк позовної давності. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити за необґрунтованістю (а.с. 58-59). 06.09.2018 року до Рубіжанського міського суду Луганської області від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він просить задовольнити позовні вимоги Банку у повному обсязі, оскільки відповідач належним чином свої зобов,язання за кредитним договором не виконав (а.с.64-75,105-110). 11.10.2018 року до Рубіжанського міського суду Луганської області від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він просив відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, оскільки позивач не вказує, на яку саме платіжну картку йому були перераховані кошти в сумі 2300 гривень, а отже не вказує термін дії картки. Крім того, немає підтвердження, яку саме він отримав платіжну картку, з відбитком розпису про отримання. Також, до позовної заяви позивачем надані Умови та правила надання банківських послуг, які з 2009 року неодноразова були змінені банком та які не затверджені належним чином ПАО КБ «ПриватБанк». Він не був ознайомлений з Умовами, які позивач надав до Рубіжанського міського суду Луганської області, що підтверджується відсутністю його підпису як позичальника (а.с. 136-137). 29.10.2018 року до Рубіжанського міського суду Луганської області надійшла відповідь на заперечення, в яких представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки у відповідності до положень чинного законодавства, 01.09.2009 року відповідач пройшов ідентифікацію у Приватбанку та йому було відкрито картковий рахунок, ключем до карткового рахунку є пластикова картка, яку отримав відповідач. Відкриття карткових рахунків та їх обслуговування регулюється ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в України», «Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою НБУ №705 від 05.11.2004р. та «Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах» затвердженою постановою правління НБУ №492 від 12.11.2003 року. Пластикова картка є лише засобом користування поточним рахунком, а її статус не впливає на статус рахунку та Договору банківського обслуговування в цілому. Крім того, під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипущеній картці. Перевипуск карти відповідачем підтверджується наявністю фото клієнта з картою та банківською випискою по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи. 29.03.2014 року відповідач здійснив погашення заборгованості в сумі 60,00 гривень вже на перевипущену картку, що ще раз підтверджує її отримання відповідачем. Оскільки перевипуск картки не є укладанням нового кредитного договору в заповненні додаткових документів для пере випуску картки не мало необхідності, що не суперечить чинному законодавству. Крім того, при підписанні кредитного договору сторони чітко та добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов,язків, одночасно встановив рівень відповідальності та порядок дій у разі порушення норм договору. Пеня, за своєю правовою природою, є не компенсацією, а мірою цивільно- правової відповідальності, про що свідчить положення ст.611 ЦК України. Таким чином, законодавець розрізняє два різні незалежні один від одного виду правових наслідків порушення цивільно - правового зобов,язання: неустойку і відшкодування шкоди. При тому компенсаційний характер носить саме відшкодування шкоди, в той час як неустойка ( у т.ч. пеня) не носить компенсаційний характер, а є засобом забезпечення виконання зобов,язань, що вбачається зі ст.549 ЦК України (а.с.138-144; 161-167). У судове засідання представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в резолютивній частині позову міститься заява представника позивача про розгляд справи за відсутності представника банку. Відповідач та його представник у судове засідання не з,явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи дійшов наступного. Судом встановлено, що 01.09.2009 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої він оформив на своє ім'я кредитну картку «Універсальна» (а.с. 10). Згідно Умов кредитування базова відсоткова ставка в місяць становить 2,5%, тобто 30% на рік. Розмір щомісячних платежів, з урахуванням плати за користування кредитними коштами становить 7% від заборгованості, але не менш 50,00 гривень та не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів 25 число місяця, наступного за звітним. Також, згідно тарифів банку передбачено сплату комісії (а.с. 11,12-17). Відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банка, що підтверджується його підписом на заяві від 01.09.2009 (а.с. 10 зворот). Відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти письмовій формі. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до статей 628, 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, суд дійшов висновку, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання та надання банкові ПАТ КБ «Приватбанк» відповідної заяви позичальника (а.с. 10). Згідно положень статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Під виконанням зобов'язання розуміються вчинення кредитором і боржником дій зі здійснення прав та виконання обов'язків, що випливають із зобов'язання. Належне виконання зобов'язання передбачає виконання зобов'язання в належний строк. У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 31.03.2018 відповідач має прострочену заборгованість на загальну суму 27015,77 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 683,55 гривень, з заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 21069,56 гривень, заборгованості за пенею та комісією у сумі 3500,00 гривень, штрафів - 500,00 гривень фіксована частина та 1262,66 гривень процентна складова (розрахунок заборгованості - а.с. 8-9; 33-34). Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву просить відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за спливом строку позовної давності (а.с. 59). Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається із матеріалів справи позивач достеменно знав про порушення порядку повернення відповідачем коштів, однак протягом всього цього часу не вживав жодних дій, спрямованих на захист своїх прав, при цьому продовжуючи нараховувати проценти, штрафи та пеню по даному зобов'язанню. Так, зокрема з виписки по рахунку [PERSON] вбачається, що останній платіж відповідачем було здійснено 16.03.2015 на суму 200,00 гривень і більше жодних проплат він не здійснював (а.с. 33 зворот). До суду з даним позовом позивач звернувся 14.05.2018 року,тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Враховуючи наведені положення законодавства, суд також звертає увагу на постанови Верховного Суду України від 19.03.2014 № 6-20цс14, 18.06.2014 № 6-61цс14, від 03.06.2015 № 6-31цс15, в яких викладена наступна правова позиція: «у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу». Так в своїй постанові від 23.11.2016 ВСУ дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. Також суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, згідно якої вказано, що хоча в заяві позичальника (відповідач у справі) на отримання кредиту зазначено, що він ознайомлений і згодний із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, в яких, зокрема, строк позовної давності встановлений тривалістю в п'ять років, однак указані Умови не містять підпису відповідача. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що саме із цими Умовами ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника, у матеріалах справи немає, тому застосуванню підлягає положення статті 257 ЦК України, якою встановлено загальну позовну давність тривалістю в три роки. Якщо Умови не містять підпису позичальника (відповідача у справі), а в матеріалах справи немає будь-яких доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, і вони діяли в момент підписання заяви то немає і підстав вважати про збільшений строк позовної давності. В постанові Великої Палати Верховного Суду України від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 викладена аналогічна позиція ,а саме :перебіг позовної давності починається по кожному окремому платежу з моменту прострочення його оплати ,сплив позовної давності зі сплати основної суми заборгованості (тіла,процентів) є підставою для застосування строку давності і до додаткових вимог (штраф,пеня). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 27015,77 гривень не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі ст. ст. 257, 264, 267, 525, 526, 549, 611, 1049, 1054, 1055 ЦК України,

Outcome: dismissed