Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

13.04.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої злочином. Позовні вимоги мотивовані тим, що вироком Сихівського районного суду м. Львова від 30.01.2015 року [PERSON] та [PERSON] визнані винними в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Вироком встановлено, що 15.04.2014 року вони заволоділи автомобілем, що належить [PERSON], який згодом кинули. Внаслідок вказаних дій, автомобіль було пошкоджено, а з автомобіля зникли речі, які там були. Тому [PERSON] просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 4562 грн., а також моральну шкоду в розмірі 5000 грн. 23.05.2016 року по справі ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Ухвалою суду від 17.06.2016 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що відсутні докази наявності шкоди та причинного зв'язку між шкодою та кримінальним правопорушенням, за яке було засуджено відповідачів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Судові повістки, що були направлені на адресу цього відповідача, повернулися до суду з поміткою про закінчення строків зберігання. На підставі вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, оскільки судовий виклик направлено відповідачу на адресу за місцем його реєстрації, вважається, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. Заслухавши позивача, відповідача [PERSON] та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 30.01.2015 року відповідачів визнано винними в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України за те, що 15.11.2014 року о 01 годині 30 хвилин вони групою осіб, за попередньою змовою між собою, перебуваючи біля будинку № 5 по вул. Трильовського в м. Львові, шляхом вільного доступу проникли через незачинені двері в салон автомобіля [NUMBER], який належить позивачу, після чого, витягнувши дроти із замка запалювання, з'єднали їх, завели двигун та поїхали на вул. Зелену в м. Львові, потім розвернулися і поїхали на вул. Коломийську в м. Львові, де між будинками № 12 та № 14 залишили вказаний автомобіль за з місця вчинення злочину втекли. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України (підстави звільнення від доказування) вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, факт скоєння відповідачами протиправних дій по відношенню до позивача, а саме: факт незаконного заволодіння автомобілем позивача, встановлений вироком суду та додатковому доведенню не підлягає. В той же час, факт зникнення з автомобіля акумулятора, робочих інструментів, набору головок «Топекс», дзеркала заднього виду, а також факт пошкодження автомобіля потребує доведення в цьому судовому засіданні, оскільки не встановлений вироком суду від 30.01.2015 року. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. За вимогами ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Крім того збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, а також у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини. За правилами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Тобто, підставами для відшкодування збитків та моральної шкоди є неправомірні дії особи, наявність шкоди як наслідок цих неправомірних дій та вина особи, яка завдала шкоди. Відповідачі скоїли кримінальне правопорушення, яка полягало у незаконному заволодінні належним позивачу автомобілем. Це встановлено вироком суду, який набрав законної сили. Позивач посилається на те, що відповідачі також незаконно заволоділи майном, що знаходилося в цьому автомобілі, а також пошкодили сам автомобіль, чим завдали позивачу матеріальну шкоду. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. В ст. 137 ЦПК України зазначено, що у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. У відповідності з ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності. Вивчивши надані докази, суд вважає недоведеним неправомірність дій відповідачів з приводу заволодіння майном, яке перебувало в автомобілі. Так, вироком Сихівського районного суду м. Львова від 30.01.2015 року відповідачів визнано винними лише в незаконному заволодінні автомобілем позивача, що є кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 289 КК України. З цього ж вироку вбачається, що під час розгляду кримінальної справи позивач не заявляв про те, що з автомобіля було щось викрадено. Як встановлено в судовому засіданні під час розгляду цього позову, позивач не звертався до правоохоронних органів із заявою про викрадення майна з автомобілю. Отже, питання про скоєння відповідачами кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України (крадіжка) в передбаченому законом порядку не вирішувалося, а за вимогами ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Також суд вважає недоведеним сам факт наявності збитків та їх розмір. Позивачем не доведено, що в автомобілі під час його викрадення перебували якісь предмети, не доведено їх вартість. Додані до позовної заяви квитанції про придбання робочих інструментів, набору головок «Топекс» та дзеркала заднього виду лише підтверджують, що позивач придбав вищезазначені речі в конкретний день, у конкретного продавця та за конкретну ціну. Проте ці квитанції не доводять, що вказані речі перебували в автомобілі під час його викрадення, та були з нього викрадені. Так само, квитанція про придбання 11.04.2015 року (через півроку після викрадення автомобіля) акумуляторної батареї не доводить того, що ця батарея була придбана через те, що батарея, якою було оснащено автомобіль під час його викрадення, була викрадена відповідачами. Зазначаючи під час розгляду кримінальної справи про те, що відповідачами було пошкоджено автомобіль позивача, останнім не надано жодного належного доказу на підтвердження наявності пошкодження. Придбання позивачем шпаклівки та ґрунтовки, які зазначені в наданій позивачем квитанції, не доводять того, що вказані предмети придбані для ремонту пошкодження автомобіля. Позивачем взагалі не доведено факту пошкодження автомобіля. В той же час, суд вважає, що незаконними діями відповідачів позивачу було заподіяно моральну шкоду. При цьому суд виходить з того, що внаслідок скоєння відповідачами злочинних дій, позивач був приголомшений фактом викрадення його автомобілю, втратив душевну рівновагу, був змушений звертатися до правоохоронних органів, тимчасово був позбавлений свого майна, був позбавлений звичайного укладу життя, зазнав вимушених змін у життєвих стосунках. Позивачу довелось витрачати час та додавати зусиль для відновлення попереднього стану і організації свого життя. Все це свідчить про наявність моральної шкоди. Відповідно до положень ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Пунктами 9, 101 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. Суд не вважає таким, що заслуговує на увагу посилання представника відповідача на те, що позивачем не наведено чіткого формулювання підстав для відшкодування моральної шкоди. Суд виходить з того, що викрадення автомобіля позивача потягло настання вищезгаданих негативних наслідків. В той же час, суд вважає зазначений позивачем розмір моральної шкоди завеликим. Приймаючи до уваги конкретні обставини справи, розмір та характер заподіяної шкоди, виходячи з характеру правопорушення, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд прийшов до висновку, що грошова сума 1000 грн. є достатньою для відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок скоєння відповідачами кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду із позовною заявою позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати на підставі п. 6 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, мінімальний розмір судового збору підлягає стягненню з відповідачів на користь держави в рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: partial