Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

13 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики (розпискою) від 15.05.2019 року та 03.08.2019 року в сумі 36000 гривень, посилаючись на невиконання відповідачами своїх зобов`язань згідно такого договору. В позовній заяві позивачка [PERSON] зазначає про те, що в квітні 2019 року повідомила для [PERSON] про те, що має намір придбати кухонний меблевий набір у приватного підприємця. Почувши це, відповідач - [PERSON] стала переконувати позивачку замовити меблі у її чоловіка [PERSON] , так як він займається виготовленням меблів. Після чого, відповідач - [PERSON] підтвердив вказані обставини, а згодом приніс 3-D проект майбутніх меблів. Крім того, відповідач - [PERSON] повідомив, що працює у меблевому цеху у приватного підприємця в м.Острог, внаслідок чого, позивачка обрала вид матеріалу з якого будуть виготовлені меблі, фурнітуру. 15 травня 2019 року на вимогу відповідача - [PERSON] позивачка передала йому кошти в сумі 23000 гривень, на матеріали, для виготовлення меблів, про що було складено договір позики в вигляді простого письмового договору, розписки, написаною відповідачем в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , також були обумовлені умови користування грошима (виготовлення меблів, строк). 03 серпня 2019 року на вимогу відповідача - [PERSON] позивачка передала останньому кошти в сумі 13000 гривень, для придбання раковини, стільниці та інших комплектуючих речей, про що було складено розписку написаною відповідачем в присутності [PERSON] . Відповідно до вказаної розписки від 03.08.2019 року протягом 14 днів [PERSON] , зобов`язувався виконати виготовлення меблів для кухні та надати готову продукцію позивачці [PERSON] Гроші відповідачем отримані і використані, але в оговорений термін меблів для кухні відповідач не виготовив та не передав. На вимогу позивача добровільно вирішити спір відповідач не реагував, з вересня 2019 року відповідач - [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконав, позику не повернув, ухиляється від будь-яких розмов стосовно погашення боргу. Позивачці завдана шкода. На підставі наведеного у позовній заяві позивачка [PERSON] просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на її користь 36000 гривень боргу за договором позики (розпискою) від 15 травня 2019 року та 03 серпня 2019 року, а також судові витрати по справі, зокрема судовий збір та витрати на професійну правову допомогу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Крім того, долучила до матеріалів справи оригінали розписок від 15 травня 2019 року та 03 серпня 2019 року. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення боргу в солідарному порядку не визнала, оскільки кошти у [PERSON] не брала, розписки не писала. Відповідач [PERSON] у судове засідання вкотре не з`явився, хоч про час та місце його проведення був повідомленим у встановленому порядку, шляхом надіслання судової повістки за адресою зареєстрованого місця його проживання та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, що відповідає вимогам ч.1 ст.128 Цивільного процесуального кодексу України. Причини неявки в судове засідання відповідач [PERSON] не повідомив, клопотань про проведення судового розгляду справи без його участі, відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавав. За таких обставин, за наявної згоди позивача, суд приходить до висновку про вирішення справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивачки [PERSON] , відповідачки [PERSON] , вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в їх сукупності за внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ч. 2 ст. 1046 ЦК України передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд враховує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, яку відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує при ухваленні рішення. Як вбачається із змісту розписки від 15 травня 2019 року відповідач [PERSON] 15 травня 2019 отримав від позивачки [PERSON] 23000 гривень, на виготовлення меблів для кухні, яку зобов`язувався виготовити в строк 39 днів. З розписки від 03 серпня 2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] 03 серпня 2019 року отримав від позивачки кошти в сумі 13000 гривень, для придбання раковини, стільниці та інших комплектуючих речей, згідно вказаної розписки [PERSON] протягом 14 зобов`язувався виконати виготовлення меблів для кухні та надати готову продукцію позивачці [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-79цс14, зазначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Як вбачається із позовної заяви, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, після спливу строку зазначеного в розписці, кошти не повернув, ігнорує вимоги позивача та ухиляється від виконання зобов`язань щодо повернення позики. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України по справі №309/3458/14-ц у постанові від 13 грудня 2017 року за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як встановлено під час розгляду справи, відповідач [PERSON] позику (грошові кошти) позивачці [PERSON] не повернув. Отже, сума неповернутих відповідачем позивачеві коштів становить 36000 гривень. Як вбачається із правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц, за змістом ч.1 ст.1046 ЦК України позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивачки [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] грошових коштів за договором позики (за розписками) від 15 травня 2019 року 03 серпня 2019 року в розмірі 36000 гривень. Однак, суд не вбачає підстав для стягнення грошових коштів з відповідачки [PERSON] , оскільки остання цивільно-правових відносин з позивачкою не мала, договір позики не підписувала. За таких обставин, суд приходить до висновку в частині стягнення позовних вимог з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів - відмовити. Що стосується вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, а саме судового збору в сумі 768,40 гривень та витрат на правничу допомогу в розмірі 800 гривень то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору, витрат пов`язаних із розглядом справи. До витрат пов`язаних із розглядом справи, належать, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачкою [PERSON] не надано суду доказів понесення нею витрат на правничу допомогу на суму 800 гривень, яку вона просить стягнути з відповідача, а зокрема не надано ні відповідного договору, ні квитанції про оплату таких послуг, а ні детального опису робіт (наданих послуг), як це визначено ст.137 ЦПК України. В силу ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. А тому, з урахуванням викладеного підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки витрат на правничу допомогу в сумі 800 гривень немає, в зв`язку з недоведеністю факту понесення позивачкою витрат на таку правничу допомогу. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судовий збір у зв`язку з розглядом цієї справи в розмірі 768,40 гривень, з урахуванням положень Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року щодо встановленого мінімального розміру судового збору за подання до суду позовів майнового характеру. На підставі наведеного,

Outcome: partial