Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

13.02.2020 позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування даної позовної заяви позивач посилався не те, що 25 квітня 2016 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпра, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу з відповідачем сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати разом із позивачем. Позивачем створені всі умови для проживання та розвитку дитини. Оскільки місце проживання доньки не було визначено за домовленістю між батьками. Позивач вимушена звернутися до суду із відповідною позовної заявою в якій просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] із матір`ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача 27.04.2020 надав письмову заяву про підтримання позовних вимог. Також не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в підготовчі засідання призначені на 23.03.2020 та 16.04.2020, а також судове засідання, призначене на 27.04.2020 не з`явився, про дату та час слухання справи кожного разу був повідомлений належним чином за адресою вказаною позивачем, а також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада», про причини неявки суду не повідомив. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 09 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 09.08.2008 року, виданим Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом №307 (а.с. № 11). Від вказаного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 07.10.2008 року, виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1228 (а.с. № 8). 25 квітня 2016 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпра (справа № 201/3500/16-ц), шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Зазначене рішення набуло законної сили 06.05.2016 (а.с. № 12). Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати разом із матір`ю, що підтверджується Рішенням Виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі Ради № 37 н від 22.11.2019 (а.с. № 9). Позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 35289060 від 27.08.2012 (а.с. № 13-15). Позивач офіційно працює та отримує стабільних дохід, достатній для забезпечення нормального життєвого рівня для дитини, що підтверджується довідкою про заробітну плату (а.с. № 16). Відповідач разом із позивачем не мешкає, виїхав до Російської Федерації на постійне місце проживання, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, вказане підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] наданими нотаріально посвідченими заявами. Згідно ст. 150 СК України батьки мають обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з нормами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Крім того, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України») Верховний Суд Україні в постанові від 12.04.2017р. №6-15цс17 зазначив, що дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Частиною третьою статті 29 ЦК передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. У зв`язку з вищевикладеним, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного, положень ст. 141,151, 153,160,161 Сімейного Кодексу України , ст..29 ЦК України, положень ЗУ «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved