Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

13 березня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача нарахованої але невиплаченої заробітної плати в розмірі 61958,83грн., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21117,80грн. та моральної шкоди у розмірі 5000,00грн., судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що згідно наказу № 62-к від 18.10.2007р. була прийнята на роботу на посаду бухгалтера у Державне підприємство «Навчальне-дослідне господарство «Докучаєвське» Харківського національного аграрного Університету ім. В.В. Докучаєва, а з 01.03.2012р. виконувала обов'язки головного бухгалтера на підприємстві. Відповідно до наказу № 5-к від 05.09.2017 року позивача було звільнено за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України. На день звільнення з позивачем не було проведено остаточний розрахунок - не виплачена заробітна плата у розмірі 61958,83грн. Відповідач пояснив це відсутністю грошових коштів. За зверненням позивача ГУ Держпраці у Харківській області було проведено перевірку про порушення трудового законодавства з боку підприємства, відповіддю від 10.10.2017р. було запропоновано звернутися до суду за захистом своїх прав. Отже відповідач порушив вимоги КЗпП України, не виплатив заборгованість по заробітній платі з моменту звільнення та по день подання позову. В інший спосіб позивач не має можливості захистити свої права, тому вимушена звернутись до суду з цим позовом. 20 червня 2018 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог та просила суд стягнути з відповідача на її користь нарахованої але невиплаченої заробітної плати в розмірі 61958,83грн., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36227,95грн. та моральної шкоди у розмірі 5000,00грн., судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 березня 2018 року провадження по справі відкрито, призначено підготовче судове засідання на 19 квітня 2018 року о 09 год. 30 хв. Позивачем подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання за її відсутності. Представником відповідача подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання за їхньої відсутності, відзиву на позов та клопотань до суду не подавав. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 травня 2018 року було закрито підготовче провадження, цивільну справу призначено до судового розгляду на 27 червня 2018 року о 09 год. 30 хв. Позивачем подано до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представником відповідача 23 червня 2018 року подано до суду відзив на позов, в якому відповідач частково визнав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні, проти стягнення моральної шкоди заперечував, посилаючись на недоведеність цієї позовної вимоги, просив суд розглянути дану справу без їхньої участі. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Судом встановлено, що у відповідності до записів, внесених до трудової книжки позивача на підставі наказу № 62-к від 18 жовтня 2007 року була прийнята на роботу на посаду бухгалтера у Державне підприємство «Навчальне-дослідне господарство «Докучаєвське» Харківського національного аграрного Університету ім. В.В. Докучаєва. На підставі наказу № 17-к від 01 березня 2012 року виконувала обов'язки головного бухгалтера на підприємстві. Відповідно до наказу № 5-к від 05 вересня 2017 року позивача було звільнено за згодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідачем видано [PERSON] довідку № 18/12-01 від 18 грудня 2017 року згідно якої станом на 19 грудня 2017 року заборгованість по заробітній платі становить 61958,83грн. 10 жовтня 2017 року Головним управлінням Держпраці у Харківській області було повідомлено позивача про розгляд її звернення щодо порушення законодавства про працю та листом № А-882/02.04/12.-14/10790 повідомлено, що в ході інспекційного відвідування встановлено, що вона працювала на підприємстві, при звільненні не був проведений остаточний розрахунок. Заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористані відпустки становить 61958,83грн., роз'яснено право на звернення до суду за захистом її конституційних прав. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності з вимогами ст.94 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.233 КзПП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. при визначені середньої заробітної плати слід керуватися Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р., якою затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати. Аналогічна позиція висловлена і в правовому висновку ВСУ по справі № 6-2807цс16 від 01.03.2017р. В постанові Верховного Суду України від 02.07.2015р. по справі № 6-7цс-14 зазначено, що аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Згідно вимог абз. 3 розділу ІІ Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1996 року (далі - Порядок) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. У порушення зазначених вимог законодавства України відповідач зобов'язання за трудовим договором належним чином не виконав. Станом на 20 червня 2018 року середньоденна заробітна плата становить 182,05грн., середній заробіток за весь час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні за період з 05 вересня 2017 року по 20 червня 2018 року становить 36227,95грн., що підтверджується розрахунком середнього заробітку. Представником відповідача не було надано суду іншого розрахунку заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, а також не надано жодного доказу, який би спростував розрахунок позивача. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5). При визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 4 від 31.03.1995р. (з наступними доповненнями та змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст.ст. 2, 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» п. 1 ст. 46 Конвенції рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими для виконання. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Судова колегія звертає увагу, що поняття «майно» яке міститься у статті 1 Першого Протоколу Європейської Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішеннях у справах «Онерїлдіз проти Туреччини» п. 128, та «Беєлер проти Італії» п. 119. Отже,

Outcome: partial