Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

14.09.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON], згідно якого просила: визнати звільнення [PERSON] незаконним та таким, що порушує право позивача на працю; поновити [PERSON] на посаді контент менеджера в інтернет-магазині косметики «Старлук»; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON], директора інтернет-магазину косметики «Старлук», на користь [PERSON] виплату середнього заробітку 3 798 грн. вимушеного прогулу з 19.08.2016 року по час закінчення розгляду справи; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON], директора інтернет-магазину косметики «Старлук», на користь [PERSON] виплату вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку - 3 798 грн.; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON], директора інтернет-магазину косметики «Старлук», 1223 грн. заробітної плати, яка була недоплачена при звільненні 19.08.2016 року [PERSON]; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON], директора інтернет-магазину косметики «Старлук», 5307 грн. соціальних виплат, які [PERSON] втратила з 01.09.2015 року по 19.08.2016 року як внутрішньо переміщена особі із зони проведення антитерористичної операції, згідно постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 року, у зв'язку з тим, що не була оформлена відповідачем на роботу на законних підставах. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що, 01.09.2015 року її було прийнято на посаду контент-менеджера в інтернет-магазин косметики «Старлук» з ініціативи відповідача [PERSON] після успішного проходження співбесіди. Також зазначила, що шукала саме постійну роботу, і інтернет-магазин косметики «Старлук» був зацікавлений у довготривалому співробітництві, про що було наголошено відповідачем [PERSON] на співбесіді, при прийомі на роботу, відповідач не застерігала про можливість скорочення штату. Вказала, що умови роботи, трудові відносини, були оголошені відповідачем усно без складення трудового договору та записів у трудову книжку позивача, а саме: -заробітна плата 3 500 грн.; -перегляд заробітної плати кожні 3 місяці; -виплата заробітної плати 2 рази на місяць на руки: 15 і 30 числа; -робочий день з 09-00 год. до 18-00 год.; -перерва на обід 1 година; -відпустка 24 календарні дні; -вихідні дні: субота та неділя. Зазначає, що для виконання покладених на неї обов'язків, відповідачем було забезпечено її робочим місцем, а саме столом, стільцем та ноутбуком, за яким вона працювала, а в січні 2016 року - видано ключі від офісу. Разом з тим, в березні 2016 року відповідач повідомила усіх працівників про те, що в інтернет-магазині косметики «Старлук» криза та потрібно шукати іншу роботу. 08.08.2016 року відповідач повідомила позивача про майбутнє звільнення, зазначивши, що позивач має 2 тижні, щоб знайти іншу роботу. 19.08.2016 року відповідачем звільнено позивача з посади контент-менеджера інтернет-магазину косметики «Старлук». Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 11.09.2016 року, яку було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом протокольною ухвалою суду від 12.10.2016 року, позивач також просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000 гривен та суму судових витрат у розмірі 1033, 55 грн. Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 16.01.2017 року, яку було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом протокольною ухвалою суду від 18.01.2017 року, позивач також просила стягнути з відповідача на її користь суму судових витрат у розмірі 1 324,46 грн. Позивач в судовому засіданні заявлений позов підтримала. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. Зазначила, що позивач була прийнята на роботу в інтернет-магазин «Старлук» за особистої ініціативи директора [PERSON] Так, позивач розмістила оголошення про пошук роботи, вказане оголошення побачила відповідач та призначила позивачу співбесіду, яку остання успішно пройшла. Разом з тим, при прийняті позивача на роботу були порушені вимоги Кодексу законів про працю України, оскільки з нею не було укладено трудового договору, хоча були в усному порядку обговорені його умови, та не було внесено відповідного запису до трудової книжки. При прийнятті позивача на роботу директором інтернет-магазину «Старлук» [PERSON] було закцентовано увагу на пошуку працівника на постійну роботу, а тому позивач погодилася. За час роботи в інтернет-магазині позивач проявляла ініціативу, за що постійно отримувала подяку від директора інтернет-магазину «Старлук» [PERSON], а також їй двічі було підвищено заробітну плату на 300 грн. та 200 грн. Водночас, коли у березні 2016 року відповідач повідомила про майбутнє скорочення, позивач не зреагувала так як мала домовленість з відповідачем про постійну роботу, але 08.08.2016 року відповідач повідомила позивача про майбутнє звільнення, а 19.08.2016 року позивача було звільнено. Позивач вважає, що її звільнення з займаної посади відбулося по особистій ініціативі [PERSON], без наявних на те підстав, та без врахування того, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, єдиною працездатною особою в сім'ї та сумлінно виконувала покладені на неї обов'язки. В день звільнення, відповідачем в порушення трудового законодавства не було надано позивачу копії наказу про звільнення, а також не було проведено остаточного розрахунку при звільненні. Відповідач в судові засідання не з'являлася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомляла. За таких обставин, суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, проти чого не заперечує представник позивача. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач стверджує, що між нею та відповідачем ФОП [PERSON] з 01.09.2015 року існували трудові відносини, а саме [PERSON] працювала на посаді контент-менеджера інтернет-магазину косметики «Старлук». Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, наявності підстав для звільнення від доказування. Згідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить суд здійснити захист її прав, порушених внаслідок незаконного звільнення, поновити на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, невиплачену вихідну допомогу, соціальні виплати як внутрішньо переміщеній особі та моральну шкоду завдану порушенням її трудових прав. Разом з тим, до позовної заяви позивачем не долучено допустимих доказів на підтвердження перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем фізичною-особою підприємцем [PERSON], як і не порушується питання щодо встановлення факту її перебування в трудових відносинах з відповідачем. Разом з тим, у позовній заяві міститься посилання, що в свою чергу також було підтверджено представником позивача в судовому засіданні, на те, що позивач [PERSON] заяву про укладення трудового договору не писала, трудовий договір у письмовій формі не укладався і відповідний центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про укладення такого договору не повідомлявся, не вносилися такі записи і в трудову книжку позивача, відповідач також не сплачувала відповідні внески за найманого працівника. Матеріали справи також не містять будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачкою, зокрема, ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з посадовою інструкцією, документами, у яких обумовлено розмір щомісячної заробітної плати, визначено робоче місце тощо. Посилання сторони позивача на те, що наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем обумовлюється перепискою сторін у програмах обміну інформацією «Viber» «Skype» не можуть бути прийняті судом до уваги, враховуючи неможливість чіткої ідентифікації осіб, що здійснюють переписку, та також наявністю технічної можливості здійснити зміну вказаної інформації. Наданий представником позивача фінансовий звіт директора інтернет-магазину косметики «Старлук» [PERSON] з квітня 2016 року по липень 2016 року, який нібито підтверджує виплату позивачу заробітної плати, не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки останній не оформлений належним чином та не затверджений підписом уповноваженої особи, взагалі, не містить ідентифікуючих ознак осіб шляхом зазначення прізвища імені та по батькові в «примітці». Харчування позивача з певний проміжок часу у тому чи іншому закладі громадського харчування, що підтверджується відповідними чеками, жодним чином не підтверджує наявності трудових відносин між позивачем та відповідачем, є неналежним доказом у справі, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування. Також судом враховується, що позивачем не надано суду доказів виконання зі свого боку вимог Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 № 260 (у редакції наказу Міністерства праці та соціальної політики України 14.10.2010 № 320) в частині належного оформлення трудових відносин, а саме надання працівником, який влаштовується на роботу, - трудової книжки, реєстраційного номеру облікової картки платника податків або серії та номеру паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відповідну відмітку у паспорті) Так, з часу прийняття на роботу, позивач не оспорювала дій роботодавця, зважаючи на ту обставину, що її не було ознайомлено з наказом чи розпорядженням про прийняття на роботу, що є передумовою допуску до роботи та не було проведено запис у трудовій книжці. Крім того як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація фізичної особи-підприємця [PERSON] була проведена лише 28.04.2016 року, тобто значно пізніше дати, яку позивач визначає як дату укладення трудового договору між нею та відповідачем. Що стосується доказування стороною позивача в судовому засіданні того факту, що [PERSON] працювала на посаді контент-менеджера інтернет-магазину косметики «Старлук», то необхідно відмітити, що діяльність інтернет-магазинів станом на дату розгляду справи чинним законодавством не врегульовано, водночас, останні не мають статусу юридичної особи, не наділені повноваженнями прийому на роботу працівників, а тому доведення стороною позивача розміщення за адресою: м. Київ, Бессарабська площа, 5а, кв. 13, інтернет-магазину косметики «Старлук», значення для розгляду справи по суті не має. Посилання позивача на те, що ФОП [PERSON], згідно доступної в мережі Інтернет інформації є директором вказаного інтернет-магазину, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, по-перше, згідно наданої представником позивача в судовому засіданні роздруківки [PERSON] є «Контактною особою Компанії Старлук», що не підтверджує того, що вона є його директором, а по-друге, рекомендаційний лист від імені інтернет-магазину косметики «Старлук» підписано «директором Лапідус Я.С.». За таких обставин, у суду немає передбачених законом підстав вважати, що між сторонами, а саме [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON], укладався трудовий договір та задовольняти позовні вимоги про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку у розмірі 3 798 грн. за час вимушеного прогулу, виплати вихідної допомоги у розмірі 3 798 грн.; заробітної плати у розмірі 1223 грн., яка була недоплачена при звільненні [PERSON] та соціальних виплат у розмір 5307 грн., які [PERSON] втратила з 01.09.2015 року по 19.08.2016 року як внутрішньо переміщена особа із зони проведення антитерористичної операції, оскільки позивач, працюючи за її твердженням у відповідача з 01.09.2015 року, не оспорювала зазначені дії відповідача, а доводи про те, що вона працювала в інтернет-магазині косметики «Старлук» не свідчать про наявність трудових відносин між нею та ФОП [PERSON] Оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки позивачем не доведено наявності між нею та відповідачем трудових відносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Що стосується стягнення моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав, то відповідно до ст. ст. 23,1167 ЦК України підставами для присудження моральної шкоди є фізичний біль чи страждання, пережиті особою у зв'язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, душевні витрати по причині неправомірної поведінки третіх осіб неї, знищення чи пошкодження майна, приниження честі і гідності. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Водночас, доказів на підтвердження моральних чи фізичних страждань позивача від незаконних дій відповідача, у позовній заяві та поясненнях суду позивач та її представник не надали. Відтак, наявність шкоди, протиправних дій та причинного зв'язку між такою шкодою та діями є недоведеним, а тому у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди слід також відмовити. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача понесених позивачем судових витрат, необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч.1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Разом з тим, як вбачається з заяв представника позивача про збільшення позовних вимог від 12.10.2016 року та від 16.01.2017 року, представник позивача просила стягнути з відповідача як судові витрати витрати на придбання канцелярського приладдя, копіювання документів про справі, оформлення довіреності на представника, оплату за доступу представника до мережі Інтернет тощо, що не відноситься до витрат, пов'язаних з розглядом справи Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, якому відмовлено у задоволенні позову, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed