Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

14 червня 2019 року з вищевказаною позовною заявою до Миргородського міськрайонного суду звернувся [PERSON] . На підтвердження позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником будинковолодіння [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , які не є співвласниками вказаного будинковолодіння та не проживають в ньому з 2008 року. На даний час наявність реєстрації відповідачів в будинку обмежує права позивача, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 08.10.2019 року суд вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] є одноособовим власником будинковолодіння [ADDRESS] . Його право власності підтверджується копією договору купівлі-продажу від 11 липня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1070 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8-9, 10). Згідно акту складеного головою вуличного комітету 12 червня 2019 року [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані, однак з 2008 року не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Згідно листа Миргородського міськрайонного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області Микільченко Тетяна Юріївна зареєструвала шлюб з [PERSON] 01.06.2019 року і змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.32). Показами свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджено факт відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання протягом останніх десяти років. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не є членом сім`ї власника будинку, а були зареєстровані у будинку за згодою попереднього власника будинку [PERSON] , що підтверджується копією домової книги, в якій зазначено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані по [ADDRESS] з 10 вересня 2008 року (а.с.12-14). Згідно зі ст. 405 ЦК України, яка регламентує поняття житлового сервітуту колишніх членів сім`ї та підстави збереження житлових прав цих осіб, члени сім`ї власника житла зберігають право на користування цим житлом саме на період, коли зберігається право власності певної особи на це житло. Таким чином, зі змісту правових норм, які регулюють об`єм житлових прав члена сім`ї власника будинку, слідує, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Згідно п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачі внаслідок припинення права власності на будинок колишнього власника [PERSON] після продажу ним вищевказаного будинку втратили право користування цим житловим приміщенням. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 04 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 і відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. За місцем реєстрації в будинку [ADDRESS] відповідачі не проживають, житловим приміщенням не користуються, не несуть витрат, пов`язаних з утриманням будинку в належному технічному стані, не сплачують за житлово-комунальні послуги, в силу того, що власник будинку змінився, позивач, як новий власник будинку, має право вимагати визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, тому, відповідно до ст. 391 ЦК України, [PERSON] , [PERSON] підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд вважає, що позивач підтвердив належними доказами обставини, викладені у позові. Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved