Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

13.11.2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області на його користь 172087,94 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 21.04.2017 року по 19.08.2019 року та 200\~000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 1990 року працював на посаді директора Уличненської середньої загальноосвітньої школи I-III ступенів Дрогобицького району Львівської області. Наказом №254 від 07.11.2016 року В.о. керівника Відділу освіти Дрогобицької РДА Стецко І.Т. його було звільнено з посади директора школи та залишено на посаді вчителя фізика у даній школі. Вважаючи своє звільнення незаконним та безпідставним, він звернувся з позовом до відповідача про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2017 року скасовано наказ «Про звільнення директора Уличненської СЗШ I-III ступенів [PERSON] », поновлено його на посаду директора та стягнено з Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області 39700 грн. заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу та 1000 грн. моральної шкоди. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місць підлягає негайному виконанню. Не погодившись з даним рішенням, відповідачем було подано апеляційну скаргу, однак, таку постановою апеляційного суду Львівської області від 18.12.2017 року залишено без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області без змін. Крім того, відповідачем було подано також і касаційну скаргу до Верховного Суду з підстав неправильного застосування судами матеріальних норм та порушення норм процесуального права. Однак, постановою Верховного Суду від 05.08.2019 року касаційну скаргу відповідача було залишено без задоволення та поновлено виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21.04.2017 року та постанови Апеляційного суд Львівської області від 18.12.2017 року. Вказує на те, що рішення Дрогобицького міськрайонного суду в частині, яке підлягало негайному виконанню не було виконано відповідачем, відтак змушений був звертатись з відповідними зверненнями як до відділу з примусового виконання рішення Державної виконавчої служби так і до правоохоронних органів. І лише, 20 серпня 2019 року по спливу більше 2 років начальником Відділу освіти Дрогобицької РДА Стецко І.Т. виконано рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 21.04.2017 року. Звертає увагу суду на те, що розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі ним складений у відповідності до вимог Закону України «Про оплату праці», «Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 ВІД 09.02.1995 року» і такий становить 172087,94 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку він оцінює в 200000 грн. 14.11.2019 року ухвалою судді вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін для виправлення зазначених у ній недоліків, які позивачем усунено 20.11.2019 року Ухвалою від 21.11.2019 року в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Дана ухвала надсилалась сторонам по справі, і така позивачем отримана 28.11.2019 року, а відповідачем 29.11.2019 року. 13.12.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву та докази направлення такого позивачу, в якому останній просить в задоволені позовних вимоги позивача відмовити в повному обсязі, зазначаючи, що Ухвалою Верховного Суду від 12.11.2018 року було зупинено виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в частині, що підлягала негайному виконанню до закінчення касаційного провадження. Після отримання постанови Верховного Суду від 05.08.2019 року [PERSON] був поновлений на посаді директора. Щодо позовної вимоги в частині стягнення моральної шкоди зазначають, що [PERSON] постійно працював на посаді вчителя фізики, за що отримав заробітну плату, матеріальну допомогу на оздоровлення та пенсію за віком, відтак був соціально захищеним. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду вказують на те, що оскільки [PERSON] продовжував працювати в Уличненській ЗСШ, відтак мова може йти лише про виплату різниці в заробітку. 23.12.2019 позивачем подано відповідь на відзив, проте на додано доказів направлення такої відповіді відповідачу. Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України, суд не бере до уваги докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи. За таких обставин, оскільки позивачем у відповідності не додано доказів надсилання відповіді на відзив відповідачу, а тому, таку відповідь суд не бере до уваги. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Як встановлено матеріалами справи, зокрема рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21.04.2017 року, позивач [PERSON] з 1990 року працював на посаді директора Уличненської ЗСШ I-III ступенів та був звільнений з посади директора школи згідно наказу №254 від 07.11.2016 року В [PERSON] о. керівника Відділу освіти Дрогобицької РДА Стецко І.Т. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2017 року скасовано наказ «Про звільнення директора Уличненської СЗШ I-III ступенів [PERSON] », поновлено [PERSON] на посаді директора та стягнено з Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області 39700 грн. заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу та 1000 грн. моральної шкоди. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 5887,83 грн. підлягає негайному виконанню. Постановою апеляційного суду Львівської області від 18.12.2017 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області залишено без змін. Крім того, постановою Верховного Суду від 05.08.2019 року касаційну скаргу відповідача було залишено без задоволення та поновлено виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21.04.2017 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 18.12.2017 року. 20.08.2019 року Начальником Відділу освіти Дрогобицької РДА видано наказ №36 від 20.08.2019 року, яким скасовано наказ Відділу освіти від 07.11.2016 року №254 про звільнення директора Уличнянської СЗШ Савчина Я [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді директора Уличнянської СЗШ з 09.11.2016 року. Виплачено заборгованість [PERSON] по заробітній платі за час вимушеного прогулу в розмір 39700 грн. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Вищенаведене повністю узгоджується з Постановою Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №760/9521/15-ц. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Відтак, суд приходить до переконання, що відповідачем Відділом освіти Дрогобицької РДА порушено вимоги ст. 235 КЗпП України, оскільки після проголошення рішення Дрогобицьким міськрайонним судом наказ про поновлення на посаді директора - позивача [PERSON] не був виданий. Крім того, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача зазначені у відзиві на позовну заяву про те, що оскільки Верховним Судом було зупинено виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 21.04.2017 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 12.12.2017 року, а тому наказ про поновлення на посаді директора Савчин Я.В. був виданий негайно після отримання рішення касаційної інстанції. З рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 21.04.2017 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 12.12.2017 року, вбачається, що до негайного виконання підлягає рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місць. Крім цього, суд приймає до уваги те, що Верховним Судом лише 12.11.2018 року було зупинено виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 21.04.2017 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 12.12.2017 року, тобто зі сплином більш як одного року з часу ухвалення судом рішення про поновлення позивача на роботі і таке (рішення) було зупинено виключно в частині, що не підлягає негайному виконанню, до закінчення касаційного провадження. В іншій частині рішення, зокрема в частині скасування наказу «Про звільнення директора Уличнянської СЗШ I-III ступенів [PERSON] », стягнення з Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу та моральної шкоди було призупинено Верховним Судом згідно ухвали від 12.11.2019 року. Крім того, суд вважає за доцільне звернути увагу відповідача на те, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню, яке полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку, що саме з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді директора Уличнянської ЗСШ I-III ступенів, що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Розмір середньоденного заробітку позивача встановлений рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2017 року та складає 297,73 грн. Період невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить із 21 квітня 2017 року по 19 серпня 2019 року, тобто із затримкою у 578 робочих днів. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що загальний розмір компенсації за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] становить 172087,94 грн. (578*297,73). Доводи відповідача про те, що оскільки [PERSON] продовжував працювати в Уличненській ЗСШ на посаді вчителя фізики, а тому йому повинна бути виплачена лише різниця в заробітку, не заслуговують на увагу, оскільки посада директора школи є адміністративною і не пов`язана з виконанням такою особою обов`язків вчителя. Що стосується позовної вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, ст. 237-1 КЗпП України. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності\~порушення прав\~працівника у\~сфері трудових\~відносин,\~тобто незаконного\~звільнення,\~що доведено\~преюдиційним судовим\~рішенням в\~цивільній справі\~і згідно\~з частиною\~четвертою статті\~82\~ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц. За таких обставин, суд вважає обґрунтованими та такими що заслуговують уваги доводи позивача про допущення відповідачем невиправданої бездіяльності в частині виконання рішення суду, характеру правовідносин, тривалості невизначеності права позивача на працю, тяжкість моральних переживань та наявність власне самого факту незаконного звільнення, а тому з відповідача підлягає до стягнення моральна шкода, яку суд з врахуванням вимог розумності та справедливості оцінює в розмірі 20000 грн. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Так, позов [PERSON] судом задоволено частково. Позивачем [PERSON] було сплачено в дохід держави судовий збір в розмірі 3720,90 грн., а відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2720,87 грн. понесених витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial