Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

13 січня 2021 року до Волноваського районного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, зобов`язання здійснювати виплату середнього заробітку щомісяця, впродовж проходження військової служби в Збройних Силах України, починаючи з 16.11.2020 року до закінчення контракту. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що з 05 вересня 2019 року працював на посаді тваринника СТОВ Валер`янівське. 16.11.2020 року був відсутній на роботі, оскільки отримав припис №34, згідно якого йому необхідно було з`явитись до військової частини [NUMBER] в м. Сєвєродонецьк 17.11.2020 року для остаточного вивчення та прийняття рішення щодо укладення контракту на проходження військової служби. 17 листопада 2020 року позивач за відповідним приписом прибув до військової частини [NUMBER] . 17 листопада 2020 року позивач уклав контракт на проходження військової служби в Збройних силах України на посаді номера обслуги 3-самохідної артилерійської гармати 2 самохідно-артилерійського взводу 1 самохідно-артилерійської батареї 1 самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини [NUMBER] , строком на три роки. Наказом відповідача № 128 від 16 листопада 2020 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП за порушення трудової дисципліни. Вважає, що зазначений наказ є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки його відсутність на роботі 16.11.2020 року була зумовлена приписом №34 згідно якого йому необхідно було 17.11.2020 з`явитися до військової частини в м. Сєвєродонецьк, тому його відсутність на роботі не може кваліфікуватися як прогул, а отже, і не може бути підставою для розірвання трудового договору. Окрім того відповідно до вимог ст.\~119\~КЗпП України за позивачем повинно було бути збережено робоче місце, посада та середній заробіток. На підставі викладеного, просив визнати незаконним та скасувати наказ СТОВ ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ № 128 від 16 листопада 2020 року про звільнення позивача з роботи на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, зобов`язати відповідача поновити позивача на роботі з 16 листопада 2020 року, зобов`язати здійснювати виплату середнього заробітку щомісяця, впродовж проходження військової служби в Збройних Силах України Рух справи у суді Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 15 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 28.01.2021 року від відповідача директора СТОВ «ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ» надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату з метою підготовки відзиву на позов. Справу призначено на 08.02.2021. 08.02.2021 до суду від відповідача директора СТОВ «ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ» надійшов відзив на позовну заяву в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. В призначений день слухання справи було відкладено у зв`язку з наданням представнику позивача - адвокату Лісодіду О.В. час для ознайомлення з відзивом на позовну заяву та доданими до нього письмовими доказами. В відзиві на позовну заяву, відповідач зазначив, що 16 листопада 2020 року позивач був відсутній на робочому місці впродовж всього робочого часу, що відповідно до ч. 1 ст.\~40\~КЗпП України кваліфікується як прогул. Позивач не повідомив відповідача про свій намір вступити на військову службу та не надав належних документів на підтвердження наявності поважності причин відсутності на робочому місці 16.11.2020. Згідно наказу № 117 від 19.10.2020 року позивачу було надано чергову щорічну відпустку з 23.10.2020 року по 15.11.2020 року. Таким чином, по закінченню відпустки 16.11.2020 року позивач мав вийти на роботу. Початок робочого дня з 06.00 години ранку, проте позивач о 06.00 годині ранку 16.11.2020 року не вийшов на роботу- молоко-товарну ферму (МТФ) та не з`явився на робочому місці взагалі. Безпосередній керівник - бригадир Корнієнко Т.І. намагалася зв`язатися з позивачем для з`ясування причини його невиходу на роботу, але додзвонитися йому не змогла, причини відсутності на робочому місті їй були невідомі, у зв`язку з чим вона написала на ім`я директора СТОВ ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ [PERSON] доповідну, яку того ж дня о 7.00 годині ранку на ранковій планірці подала директору разом із Актом про відсутність тваринника [PERSON] на робочому місці. Директор підприємства, ознайомившись з вказаними документами, поручила з`ясувати причини відсутності позивача на робочому місці та взяти в нього відповідні пояснення. Інспектор по кадрам [PERSON] підготовила листа № 154 від 16.11.2020 року на ім`я позивача (у двох примірниках) та запропонувала йому прибути 16.11.2020 року об 11.30 годині та надати письмові пояснення про причини відсутності на робочому місці. Даний лист інспектор по кадрам [PERSON] , головний економіст [PERSON] та бригадир [PERSON] повезли додому позивачу, але позивача не було ні за адресою [ADDRESS] , де він фактично проживав, ані за адресою [ADDRESS] , де було зареєстровано місце його проживання, у зв`язку з чим особисто в руки цей лист вручено не було, але було залишено за вказаними адресами на той випадок, якщо позивач все ж таки з`явиться дома та прочитає цей лист-запрошення. Про те, що лист-запрошення № 154 від 16.11.2020 року не було вручено позивачу особисто в руки вищевказані посадові особи склали Акт о 9.30 годині. Після вивчення наданих документів директор СТОВ «ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ», враховуючи те, що позивач [PERSON] 16.11.2020 року був відсутній на робочому місці більше трьох годин підряд видала наказ № 128 «Про звільнення з роботи», згідно якого позивача 16.11.2020 року звільнено з посади тваринника за прогул. Після оформлення вищевказаного наказу та заповнення трудової книжки позивача записом про його звільнення з посади інспектором по кадрам [PERSON] було підготовано лист № 156 від 16.11.2020 року (у двох примірниках), згідно якого позивачу повідомлялося про його звільнення та було запропоновано до 16.00 години 16.11.2020 року прибути до адміністрації СТОВ «ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ» і отримати свою трудову книжку. При цьому до цього листа було додано копію наказу № 128 від 16.11.2020 року про звільнення позивача. Інспектор по кадрам [PERSON] , головний економіст [PERSON] та бригадир [PERSON] знов були вимушені поїхати до позивача за двома адресами, щоб вручити йому вказані документи, проте вдома його знову не застали, про що склали Акт о 14.00 годині, та залишили лист № 156 від 16.11.2020 року вдома за двома адресами на випадок, що позивач з`явиться та ознайомиться з ним. До 16.00 години 16.11.2020 року позивач до адміністративної будівлі СТОВ «ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ» так і не прийшов, у зв`язку з чим інспектор по кадрам [PERSON] написала доповідну на ім`я директора [PERSON] , після чого остання наказала відвезти прямо додому позивачу трудову книжку та ще одну копію наказу про звільнення. Ті ж самі посадові особи (інспектор по кадрам [PERSON] , головний економіст [PERSON] , бригадир [PERSON] ) знову наприкінці робочого дня поїхали за двома адресами позивача- по [ADDRESS] , але вдома його не застали, про що склали відповідний Акт о 16.15 годині. Аналізуючи події дня 16.11.2020року, видно, що позивач, знаючи, що його відпустка закінчилася 15.11.2020 року, не вийшов на роботу 16.11.2020 року без поважних причин, не повідомив адміністрацію підприємства про причини свого невиходу, чим поставив у скрутне становище бригадира [PERSON] , яка вимушена була зранку шукати заміну відсутнього на роботі тваринника [PERSON] 17.11.2020 року о 10.00 годині до адміністрації підприємства прийшла громадянка [PERSON] - мешканка с.Валер`янівка та принесла заяву, написану позивачем та датовану 16.11.2020 року, а також ксерокопію припису, підписаного воєнним комісаром Донецького обласного територіального центру комплектації та соціальної підтримки про те, що [PERSON] необхідно прибути 17.11.2020 року до військової частини м.Сєвєродонецьк для остаточного вивчення та прийняття рішення щодо укладання контракту на проходження військової служби. Вважає що отримання позивачем припису про необхідність прибуття до військової частини [NUMBER] не є підставою для автоматичного залишення свого робочого місця, тому відсутність позивача 16.11.2020 року на робочому місці не може бути розглянуто як з поважних причин. Позивач повинен був узгодити з адміністрацією підприємства свою відсутність у цей день і, як мінімум, написати заяву про надання йому відпустки, додавши цей припис до заяви. Також вважає, що немає підстав для зобов`язання відповідача здійснювати виплату середнього заробітку, як зазначає у своєму позові позивач, оскільки, по-перше, контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України позивач підписав тільки 17.11.2020 року, а звільнено його було за прогул 16.11.2020 року, тобто до укладення контракту. По-друге, особливий період, на час укладення позивачем контракту та добровільного вступу на військову службу про який зазначено у п.З ст.119 КЗпП України, на сьогодні не діє. Позивач та його представник не скористалися своїм правом на відповідь на відзив та до суду її не надав. Представник позивача - адвокат Лісодід О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі посилаючись на обставини, які зазначені в позовній заяві та просив її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено, що з 05 вересня 2019 року позивач [PERSON] (прізвище змінено на [PERSON] ) працював на посаді тваринника СТОВ «Валерянівське, що підтверджується копією наказу СТОВ «Валер`янівське № 144 від 05 вересня 2019 року (а.с.28). На підставі наказу СТОВ «Валерянівське за № 128 від 16 листопада 2020 року позивача [PERSON] звільнено через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня - прогул без поважних причин, на підставі п.4 ч.1 ст.\~40\~КЗпП України (а.с.34). Як вбачається з копії припису на ім`я [PERSON] , останній мав з`явитись до військової частини [NUMBER] у м. Сєвєродонецьк 17 листопада 2020 року, для остаточного вивчення та прийняття рішення щодо укладення контракту на проходження військової служби. (а.с.10 зв.стор.). 17 листопада 2020 року позивач [PERSON] , уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді номера обслуги 3-самохідної артилерійської гармати 2 самохідно-артилерійського взводу 1 самохідно-артилерійської батареї 1 самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини [NUMBER] , строком на три роки (а.с.8-9). Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 17.11.2020 за №331 солдата [PERSON] , призначено наказом військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 17.11.2020 №302-РС на посаду номера обслуги 3-самохідної артилерійської гармати 2 самохідно-артилерійського взводу 1 самохідно-артилерійської батареї 1 самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини [NUMBER] , який прибув із [INFO] з 17 листопада 2020 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення. Зараховано на продовольче забезпечення з 18.11.2020. Надано 03 доби з 17 по 19 листопада 2020 року для прийняття справ та посади. Службу проходить у період з 17.11.2020 по т.ч. Підстава: наказ камандира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 17.11.2020, припис Донецького ОТЦК та СП від 16.11.2020 №34 (а.с.10). У той же час з наданих представником відповідача письмових доказів, вбачається, що [PERSON] 16.11.2020 року не вийшов на роботу молоко-товарну ферму (МТФ) СТОВ ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ будь яких телефонних, усних або письмових повідомлень про причину невиходу на роботу не надав, що підтверджується доповідною запискою бригадира [PERSON] від 16.11.2020 (а.с.30); актом про відсутність на робочому місці від 16.11.2020 (а.с.31); табелем обліку робочого часу де під №10 навпроти прізвища позивача [PERSON] 16.11.2020 зроблено запис прогул (а.с.39). Відповідно до листа інспектора по кадрам від 16.11.2020 за №154 адмінстрація СТОВ Валер`янівське пропонує [PERSON] до 11.30 год. 16.11.2020 року надати письмові пояснення про відсутність на робочому місці. Вказаний лист інспектор по кадрам [PERSON] , головний економіст [PERSON] та бригадир [PERSON] намагалися вручити особисто [PERSON] за адресами його фактичного мешкання та реєстрації. Проте лист вручено не було, але було залишено за вказаними адресами, про що о 09.30 год. 16.11.2020 було складено відповідний акт (а.с.32,33). Через відсутність більше трьох годин протягом робочого дня директором СТОВ ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ видано наказ за №128 від 16.11.2020 про звільнення [PERSON] з посаду тваринника СТОВ ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КзпП (а.с.34). Відповідно до листа від 16.11.2020 за №156 адміністрація СТОВ ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ в зазначений вище спосіб намагались вручити позивачу [PERSON] запрошення для вручення копії наказу про звільнення та трудової книжки, проте останній був відсутній вдома, про що було складено відповідний акт 16.11.2020 об 14.00 год. (а.с.35-36). Згідно доповідної інспектора по кадрам [PERSON] працівник [PERSON] 16.11.2020 року до визначеної 16:00 години до відділу кадрів СТОВ ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ для отримання копії наказу про звільнення та трудової книжки не з`явився (а.с 37). Цього ж дня члени комісії намагалися вручити зазначені документи особисто [PERSON] , проте останній був відсутній вдома, про що було складено відповідний акт 16.11.2020 об 16.15 год. (а.с.37-38). Згідно журналу вхідної кореспонденції СТОВ ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ за вхідним №9 від 17.11.2020 року від [PERSON] надійшла заява про увільнення його від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби у Збройних Силах України за контрактом в особливий період зі збереженням посади та середньої заробітної плати, датовану 16.11.2020 року (а.с.41). Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з частиною першою статті 21\~КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини першої статті 23\~КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Пунктом 4 частини 1 статті 40\~КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Таким чином, у пункті 4 статті 40\~КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 148\~КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до\~ст.ст\~9,10Закону\~України «Про\~військовийобов`язок\~і військову\~службу» від 25.03.1992 року № 2232-X-II військовозобов`язані це особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави. Громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані прибувати за викликом районного (міського) військового комісаріату для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних. Статтею 65\~Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. На підставі викладених обставин та належним чином оцінених доказів, з урахуванням наведених норм трудового законодавства, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушення законодавства про працю. Так, надані позивачем докази поважності причини відсутності на робочому місці 16 листопада 2020 року, зокрема, припису військового комісара Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки полковника [PERSON] виданого на ім`я [PERSON] , відповідно до якого останній мав з`явитись до військової частини [NUMBER] у м. Сєвєродонецьк 17 листопада 2020 року, для остаточного вивчення та прийняття рішення щодо укладення контракту на проходження військової служби, та укладений 17 листопада 2020 контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, суд відносить до поважності причин відсутності на роботі 16.11.2020. Також суд, зазначає що відповідач вчиняючи дії, які повинні передувати звільненню з ініціативи власника, не дотримався вимог ст. 149 КЗпП. Відповідач об`єктивно не з`ясував причини відсутності 16.11.2020 на робочому місці працівника [PERSON] , не отримав письмових пояснень з приводу порушення трудової дисципліни та не надав достатнього часу для їх надання. Відстань між м. Волноваха та м. Сєвєродонецьк складає близько 240 км., що виключало можливість цього дня надати письмові пояснення позивачем. Згідно журналу вхідної кореспонденції СТОВ ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ за вхідним №9 від 17.11.2020 року від [PERSON] надійшла заява про увільнення його від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби у Збройних Силах України за контрактом в особливий період зі збереженням посади та середньої заробітної плати, датовану 16.11.2020 року. Копія наказу про звільнення та трудова книжка позивачу не вручались, доказів надіслання поштою суду не надано. Як було встановлено в судовому засіданні [PERSON] на час розгляду справи копію наказу про звільнення та трудову книжку не отримав. На адресу теперішнього проживання [PERSON] яка зазначена в контракті: [ADDRESS] і стала відома відповідачу 17.11.2020 вказані документи не надсилались. В порушення вимог ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи власника відбулось без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є [PERSON] на звільнення останнього на підставі пункту 4 частини першої . Цей факт не заперечував в судовому засідання представник відповідача. Клопотань про отримання такої згоди на запит суду від сторін не надходило. Звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Щодо заперечень відповідача про дію в державі особливого періоду та вимог про виплату позивачу середнього заробітку, впродовж проходження військової служби в Збройних Силах України до закінчення дії контракту, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 119\~КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Відповідно до ч. 2 ст.\~119\~КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Згідно з ч. 3 ст.\~119\~КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав та гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом статті 3\~Закону України\~«Про оборону\~України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до статті 1\~Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Законом України\~від 17\~березня 2014\~року №\~1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113- VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119\~КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»). Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 лютого 2019 року (справа № 426/11214/17), від 10 лютого 2020 року (справа № 266/5063/17-ц) Верховний Суд зазначив, що особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, проте дотепер рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, а отже дії особливий період. Згідно зі статтею 1\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до частин першої та другої статті 2\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно з частиною другою статті 39\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України 17 листопада 2020 року, строком на три роки. За умовами контракту [PERSON] взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк контракту. При цьому за положеннями п.8 контракту позивач взяв на себе зобов`язання у необхідності приймати участь в Операціях Об`єднаних Сил. Як слідує зі змісту частини третьої статті 119\~КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період. Відповідно до ст. ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ст.\~77\~ЦПК України належним визнається доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми доказами у відповідності до ст.\~80\~ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, з урахуванням норм матеріального права та обставин справи, суд вважає, що звільнення [PERSON] на підставі п.4 ч.1 ст.\~40\~КЗпП України незаконне, оскільки судом встановлена поважність причини відсутності останнього на робочому місці 16 листопада 2020 року, а тому наказ СТОВ ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ № 128 від 16 листопада 2020 року про звільнення [PERSON] з посади тваринника СТОВ ВАЛЕР`ЯНІВСЬКЕ на підставі п.4 ч.1 ст. 140 КЗпП підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на роботі з 16 листопада 2020 року. Оскільки позивач [PERSON] уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і позивач, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому користується пільгами, передбаченими статтею 39\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» та частиною третьою статті 119 КЗпП України, у зв`язку із чим відповідач зобов`язаний здійснювати виплату середнього заробітку [PERSON] , починаючи з 16 листопада 2020 року, впродовж проходження військової служби в Збройних Силах України до закінчення дії контракту. У відповідності до п. 4 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку із викладеним, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved