Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

12 жовтня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання договору дарування будинку недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15 березня 2004 року державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Терещенко М.Є. було посвідчено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] і [PERSON] в рівних частинах будинковолодіння [ADDRESS]. Посилається на те, що до укладення відповідного договору вона домовилась із відповідачами, що передає їм право власності на будинок в замін чого вони зобов'язуються доглянути її до смерті. Зокрема підписуючи договір вона розраховувала, що її син [PERSON] буде надавати їй матеріальну допомогу, а дочка [PERSON] буде доглядати за нею та допомагати по господарству. Певний час відповідачі виконували зазначені умови, але через деякий час після реального розподілу між ними будинку, відповідачі перестали виконувати обумовлені до договору умови. В результаті чого вона залишилась без будь-якої допомоги. Коли звернулась до адвоката за роз'ясненнями щодо можливості розірвати договір, чи-то зобов'язати відповідачів здійснювати її догляд, як це було ними обумовлено раніше, то дізналась, що за договором дарування такі обов'язки не настають, то зрозуміла, що помилялась у природі укладеного договору, а тому просила визнати його недійсним. Позивач та її представник, адвокат Ігнатенко В.М., в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили визнати не дійсним договір дарування будинковолодіння [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що дійсно у 2004 році, позивач, яка є його мамою попросила їх із сестрою доглянути за нею до смерті, та в замін запропонувала подарувати їм свій будинок. На таку пропозицію вони із сестрою [PERSON] погодились, та прийняли дар. Він періодично надавав матері гроші у різних сумах, а сестра допомагала по господарству, пізніше вона із родиною переїхали жити до матері, та доглядали за нею. У 2010 році вони із сестрою уклали договір реального розподілу будинку. Через деякий час відносини у родині стали досить напруженими, та він перестав надавати допомогу позивачу. Також перестала допомагати їй по господарству і [PERSON]. В наслідок конфліктів, що були між ними, позивач перебралась у приміщення сараю, яке обладнала для свого проживання, а з часом [PERSON] із сім'єю взагалі виїхала з будинку та перестала спілкуватись із маті'ю. Фактично, з моменту укладення договору дарування, позивач не припиняла користуватись будинком, та до цього часу проживає і зареєстрована в ньому. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилась, з невідомих суду причин, хоча про день та час судового розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами поштової кореспонденції. Відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Заслухавши позивача, її представника та відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. 15 березня 2004 року державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Терещенко М.Є. було посвідчено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах будинковолодіння [ADDRESS] (а.с.6). Позивач маючи похилий вік та поганий стан здоров'я до підписання договору дарування обумовила з відповідачами умову, за якої вона підписує зазначений договір, а саме їх обов'язок здійснювати її догляд та утримання, тобто фактично укладала договір довічного утримання за яким відповідачі мали б її утримувати та допомагати по господарству. Однак через деякий час після підписання договору дарування відповідачі припинили надавати позивачу матеріальну допомогу, та здійснювати догляд за нею. Зазначена обставина знайшла своє об'єктивне підтвердження, в наданих суду поясненнях позивача та відповідача [PERSON] Крім того судом встановлено, що з моменту укладення договору дарування, реальних наслідків такого договору не наступило, оскільки позивач залишилась проживати у вказаному домоволодінні, що підтверджується копією її паспорту з відміткою про реєстрацію (а.с.7), а також довідкою квартального комітету №23 від 27 вересня 2015 року(а.с.14). Крім того, зазначена довідка квартального комітету підтверджує і факт спільного проживання протягом певного часу, відповідача [PERSON] із позивачем [PERSON] Згідно із ч.3 ст.203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК). Відповідно до ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту стст.203, 717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Це знайшло також підтвердження у правовій позиції яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14. Відповідно до якої: відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Враховуючи, що, як встановлено судом, і ця обставина не заперечується одним із відповідачів, який був допитаний судом, позивач на момент укладення договору не мала наміру дарувати відповідачам квартиру будинковолодіння [ADDRESS], та розраховувала отримувати від них утримання аж до своєї смерті. За таких обставин договір дарування ВВВ№749017 від 15 березня 2004 року є недійсним, оскільки не відповідав реальній волі позивача та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені нею. Таким чином, викладене вище достовірно вказує на те, що оспорюваний правочини, а саме договір дарування будинковолодіння [ADDRESS] від 15 березня 2004 року було вчинено з недодержанням стороною вимог, які встановлені ч.3 ст. 203 ЦК України, отже відповідно до вимог ст. 215 цього Кодексу його слід визнати недійсними..

Outcome: approved