Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

14.04.2019 позивачка за допомогою засобів поштового зв`язку звернулась до суду із вказаною позовною заявою, згідно з якою просить стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 741\~911,00 гривень. За змістом позовної заяви, 20.03.2013 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1,2 ст.302 КК України під час досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за №12013080080000370 від 08.02.2013. 21.03.2013 відносно неї у даному кримінальному провадженні застосовано запобіжний захід у вигляді особистої поруки. 18.09.2015 Шевченківським районним судом м.Запоріжжя ухвалено вирок у даному кримінальному провадженні, яким [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.302 КК України, та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.284 КК України. Вирок суду набрав законної сили за наслідками апеляційного оскарження на підставі ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 09.12.2015, якою вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18.09.2015 в частині виправдання [PERSON] за ч.2 ст. 302 КК України залишено без змін. Як зазначає позивачка, відносно неї мало місце незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок чого вона тривалий час перебувала під слідством та судом, а саме, з 20.03.2013 по 09.12.2015 (32 місяці та 21 день). Із посиланням на п.9 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995, та Закон України «Про державний бюджет України на 2019 рік», яким розмір мінімальної заробітної плати на місяць з 01.01.2019 встановлений на рівні 4\~173,00 гривні, виходячи з мінімального розміру відшкодування, передбаченого та гарантованого ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», моральна шкода за 32 місяці дорівнює 133\~536,00 гривень, за 21 день - 2 835,00 гривень, тобто, всього 136\~371,00 гривень. Крім того, згідно з позовною заявою, 30.07.2014 о 13-40 годині та 14-00 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні двох кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України під час досудового розслідування кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР за №12014080080002466 від 03.07.2014 та №12014080080002765 від 28.07.2014. 06.08.2014 постановою прокурора Шевченківського району м. Запоріжжя матеріали досудового розслідування кримінальних проваджень об`єднані за №12014080080002466. Позивачка вважає, що у даному випадку також була незаконно піддана слідству в період з 30.07.2014 (повідомлення про підозру) по 08.09.2016 (дата набрання законної сили виправдувальним вироком) (25 місяців 9 днів). Моральна шкода, завдана [PERSON] органом досудового розслідування у вказаний період, становить: за 25 місяців 104\~325,00 гривень, за 9 днів 1\~215,00 гривень, всього - 105\~540,00 гривень, із врахуванням попереднього розрахунку, - 241\~911,00 гривень. Крім того, [PERSON] зазначає, що під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12014080080002466 від 03.07.2014, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 06.08.2014 до неї застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З урахуванням строку, на який був продовжений запобіжний захід, вона перебувала під вартою з 06.08.2014 по 03.12.2014, до його зміни під час судового розгляду кримінального провадження, тому строк тримання під вартою становив 3 місяці 27 днів. Відповідно, моральна шкода, завдана [PERSON] за період перебування в місцях позбавлення волі на час дії запобіжного заходу (з 06.08.2014 по 03.12.2014) становить: за 3 місяці: 12\~519,00 гривень, за 27 днів 3\~645,00 гривень, в цілому дорівнює 16\~164,00 гривень. У Запорізькому слідчому ізоляторі [PERSON] утримувалась з 23.12.2015 по 31.01.2016. З 01.02.2016 по 03.07.2016 відбувала покарання в Приазовській виправній колонії №107, а з 03.07.2016 направлена до Київського слідчого ізолятора для участі в судовому засіданні з розгляду касаційної скарги, де знаходилась по 26.07.2016, коли відповідно до ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ звільнена з-під варти в залі суду. Таким чином, за твердженням позивачки, термін, протягом якого вона зазнавала моральної шкоди, пов`язаної з відбуванням покарання у вигляді позбавлення волі з 23.12.2015 по 26.07.2016 становить 7 місяців та 3 дні. Час перебування позивачки під слідством та судом, враховуючи обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відбування покарання у виді позбавлення волі, становить 11 місяців. Моральна шкода, завдана [PERSON] за період перебування в місцях позбавлення волі під час відбуття покарання (з 23.12.2015 по 26.07.2016), становить: за 7 місяців: 29\~211,00 гривень, за 3 дні 405,00 гривень, в цілому дорівнює 29\~616,00 гривень. [PERSON] також наголошує, що, перебуваючи під слідством та судом у зв`язку із кримінальним провадженням за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.302 КК України, зазнала моральних страждань, що полягали у хвилюванні за подальшу долю, обуренні у зв`язку із незаконним обвинуваченням. Оскільки та обставина, що вона є підозрюваною у кримінальній справі, стала відома знайомим та сусідам, ставлення до позивачки змінилось до недовірливого та зневажливого. Крім того, у зв`язку із досудовим розслідуванням та розглядом кримінального провадження за ст. 307 КК України, до вказаних моральних страждань додались й хвилювання щодо можливості тривалого позбавлення волі у зв`язку із незаконним обвинуваченням. [PERSON] втратила нормальний життєвий уклад, оскільки захист від обвинувачення вимагав постійного очікування викликів до органів досудового розслідування, суду. Вона була позбавлена можливості офіційного працевлаштування завдяки біографічним даним та можливістю засудження. Крім того, впливу зазнало й її сімейне життя, оскільки через загрозу тривалого позбавлення волі із [PERSON] припинив відносини співмешканець. Позивачка вважає, що тривале незаконне позбавлення її волі є порушенням ст.29 Конституції України. Тяжкі моральні страждання під час позбавлення волі, за її твердженням, полягали у повністю зміненому життєвому укладі, позбавленні нормального спілкування із близькими та родичами, частих етапуваннях, відсутності належного лікування та гігієнічного догляду, постійних соціально-побутових незручностях. Позивачка зауважує, що визначення розміру завданої моральної шкоди на мінімальному, гарантованому державою, рівні, відповідно до наведених вище розрахунків, є порушенням принципів адекватності та справедливості. Вважає, що її моральні страждання за весь час тримання під вартою мають оцінюватись еквівалентно одинадцяти місяцям перебування під вартою, тому достатнім розміром відшкодування вважає суму у розмірі 500\~000,00 гривень. Із посиланням на ст. 23, 1176 ЦК України, ст.1-4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відшкодування шкоди у разі постановлення виправдувального вироку суду має проводитись за рахунок коштів державного бюджету, позивачка просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 22.04.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження, постановлено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження, визначено дату, час і місце проведення підготовчого засідання, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). За змістом ухвали встановлено відповідачам 15-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 14.05.2020 до суду надійшов відзив представника відповідача прокуратури Запорізької області Костяновської Ю.О., за змістом якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень зауважує, що на дані правовідносини розповсюджується норми ст. 1176 ЦК України та ст. 2,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У відзиві вказано, що відповідно до п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Разом з цим, вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.12.2015 у справі №336/2732/13-к [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.302, ч.2 ст.307 КК України. Таким чином, позивачка не набула права на відшкодування шкоди, оскільки реабілітована не повністю. Окрім того, із посиланням на ч.4 ст.1176 ЦК України, оскільки [PERSON] на стадії досудового розслідування кримінальних проваджень №12013080080000370 від 08.02.2013 та № 12014080080002466 від 03.07.2014 перешкоджала з`ясуванню істини шляхом самообмови, таким чином сприяла притягненню до кримінальної відповідальності, вона не має права на відшкодування шкоди. Заперечує сторона відповідача й щодо порядку розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди. Так, на думку представника, не ґрунтується на нормах права окремий розрахунок моральної шкоди за період перебування під кримінальним переслідуванням за ст. 302 та 307 КК України, а також, за час обмеження волі, й подальше додавання цих сум, оскільки нормативно обґрунтованим є визначення розміру моральної шкоди за сукупний період незаконного перебування під слідством чи судом, а не за окремі періоди. Відповідно до відзиву, [PERSON] перебувала під кримінальним переслідуванням з 20.03.2013 по 08.09.2016, тобто 41 місяць 18 днів, отже, за наявності підстав, саме цей період має бути врахований для розрахунку. Сума моральної шкоди, враховуючи наведене, у співвідношенні із мінімальною заробітною платою, становить 173\~523,00 гривні. Представник зауважує, що розмір шкоди, вирахуваний позивачкою, є необґрунтованим та не відповідає вимогам ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 28.05.2019 представник позивачки адвокат Кравченко Л.Ю, подала до матеріалів справи відповідь на відзив, згідно з якою заперечує проти застосування положень ч.4 ст.1176 ЦК України, адже під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, надані з метою переконати органи досудового розслідування та суд у тому, що саме ним вчинено злочин, який він у дійсності не вчиняв. Проте, суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у ч.4 ст.1176 ЦК України йдеться про наявність умислу на таку самообмову. Натомість, самообмова, яка не є добровільною та стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. Із посиланням на свідчення [PERSON] , надані під час судового розгляду кримінального провадження, сторона позивача вважає твердження прокуратури Запорізької області необґрунтованими, оскільки [PERSON] під час досудового розслідування та в суді заперечувала свою причетність до скоєння злочинів, у вчиненні яких була виправдана. Обставини вчинення кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить ст.62 Конституції України. На думку представника, заслуговує на увагу й та обставина, що під час проведення слідчих дій органом досудового розслідування, участь захисника Яфаровій А.М. не забезпечено, що є порушенням права на захист, свідчення підозрюваної, надані слідчому, без присутності адвоката, надані під психологічним тиском з боку працівників міліції. Представник позивача заперечує, що для застосування п.3 Положення необхідна лише повна реабілітація незаконно засудженої особи. Представником позивачки адвокатом Валько В.С. під час проведення підготовчого засідання 14.06.2019 заявлено клопотання про допит у якості свідків позивачки та [PERSON] . Ухвалою суду, постановленою під час підготовчого засідання, без виходу суду до нарадчої кімнати, вказане клопотання задоволено. Ухвалою суду від 14.06.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, визначено дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду справи по суті, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). 20.09.2019 представником позивача адвокатом Кравченко Л.Ю. подано клопотання про заміну неналежного відповідача - ГУНП в Запорізькій області на Ліквідаційну комісію ГУ МВС України в Запорізькій області. Ухвалою суду під час судового засідання 03.10.2019, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено замінити первісного відповідача ГУНП в Запорізькій області належним відповідачем ГУ МВС України в Запорізькій області в особі ліквідаційної комісії УМВС України в Запорізькій області. 03.10.2019 до справи представником ГУМВС України в Запорізькій області Орловською Л.С. подано відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач не визнає позовні вимоги. Із посиланням на ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», п. 3, 5, 9 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995, зазначає, що обсяг моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, чітко передбачений чинним законодавством. Натомість, [PERSON] не надано суду доказів завдання душевного болю, моральних чи фізичних страждань, інших негативних явищ, зокрема, втрат немайнового характеру, завданих діями органів поліції тощо в обґрунтування розміру моральної шкоди, зокрема, не доведено незаконність дій або бездіяльність службової особи, наявності всіх обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення. Заперечує проти розрахунку моральної шкоди. Відповідач також вказує, що обов`язковому з`ясуванню підлягає, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) спричинено моральну шкоду [PERSON] . Із врахуванням того, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обов`язковою, проте, позивачкою не дотримано норми ст. 81 ЦПК України щодо доведення всіх складових правопорушення, відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зустрічної позовної заяви та інших заяв по суті справи не подано. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) під час розгляду справи судом вчинено не було, відповідні клопотання сторонами не заявлено. Позивачка та її представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві, просили задовольнити позов. Відповідач Державна казначейська служба України не скористався своїм правом, передбаченим ч.4 ст.174, ч.1 ст.191 ЦПК України, до матеріалів справи не подав відзиву на позовну заяву, поважних причин ненадання не повідомив. Відповідно, суд застосовує наслідки, передбачені ч.8 ст.178, ч.2 ст.191 ЦПК України та вирішує справу за наявними матеріалами. Представник відповідача ГУ МВС України в Запорізькій області в особі ліквідаційної комісії УМВС України в Запорізькій області в судовому засіданні підтримав заперечення, викладені у заявах по суті справи, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У минулому судовому засіданні представник відповідача Прокуратури Запорізької області також підтримав заперечення, викладені у заявах по суті справи, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Розглянувши позовну заяву, всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, оцінивши в сукупності наявні письмові докази, суд встановив, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Шевченківським РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного 08.02.2013 до ЄРДР за №12013080080000370, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1,2 ст.302 КК України, а також, об`єднаного на підставі постанови прокурора Шевченківського району м.Запоріжжя від 06.08.2014 (із кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за №12014080080002765 від 28.07.2014) кримінального провадження, внесеного 03.07.2014 до ЄРДР за №12014080080002466, за ознаками вчинення кримінальних правопорушення (злочинів), передбачених ч.2 ст.307 КК України. 20.03.2013 позивачці повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1,2 ст.302 КК України. 30.07.2014 позивачці повідомлено про підозру у вчиненні двох епізодів кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.307 КК України. Згідно з протоколом допиту підозрюваної, складеним старшим слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Пашком О.С. від 28.03.2013 в межах досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12013080080000370, Яфарова А.М. від участі захисника відмовилась, їй роз`яснено зміст ст.18 КПК України щодо, зокрема, свободи від самовикриття. Відповідно до протоколів допиту підозрюваної, складених слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Каульком О.С. 30.07.2014 та 06.08.2014 в межах досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12014080080002466, [PERSON] від участі захисника відмовилась, крім того, їй роз`яснено зміст ст. 18 КПК України щодо, зокрема, свободи від самовикриття. Їх копії наявні у матеріалах справи. Фактичні обставини справи, зазначені позивачкою у позовній заяві, у т.ч. щодо внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст. 302. ч.2 ст.307 КК України, стосовно об`єднання кримінальних проваджень, а також дати повідомлень [PERSON] про підозру у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень сторонами у справі не заперечувались. Так, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, [PERSON] затримана в порядку ст.208 КПК України 06.08.2014. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у справі №336/6086/14-к, пр.1-кс/336/619/2014 від 07.08.2014 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до підозрюваної [PERSON] . Строк рахується з 07.08.2014 на 60 діб до 05.10.2014, визначено розмір застави (http://reyestr.court.gov.ua/Review/69501214). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.09.2014 об`єднано кримінальні провадження №336/6604/14-к, пр.1-кп/336/463/2014 за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, та №336/2732/13-к, пр.1-кп/336/29/2014 за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 302 КК України, в одному. Призначено судовий розгляд кримінального провадження. Постановлено вважати обраним по об`єднаному кримінальному провадженню запобіжний захід стосовно [PERSON] у вигляді тримання під вартою, у зв`язку із чим перераховано обвинувачену за Шевченківським районним судом м.Запоріжжя. Продовжено строк тримання під вартою [PERSON] строком на 60 днів, який відраховується з 06.10.2014 по 04.12.2014 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/45335959). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цій же справі від 03.12.2014 в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено. Змінено запобіжний захід, обраний відносно [PERSON] з тримання під вартою, на домашній арешт. Строк дії запобіжного заходу постановлено відраховувати з 03.12.2014 по 31.01.2015. Заборонено обвинуваченій [PERSON] залишати місце її проживання у період доби з 22-00 години вечора до 08-00 години ранку за адресою: [ADDRESS] , зобов`язано з`являтися за викликом суду у встановлений термін, не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована та проживає, без дозволу суду. Обвинувачену [PERSON] вказаною ухвалою негайно звільнено з-під варти та зобов`язано невідкладно прибути до місця свого проживання (http://reyestr.court.gov.ua/Review/45336246). Таким чином, [PERSON] утримувалась під вартою з 06.08.2014 до 03.12.2014. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19.06.2015 об`єднано кримінальні провадження №336/3874/15-к, пр.1-кп/336/404/2015 за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та №336/2732/13-к, пр.1-кп/336/4/2015 за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 302 ч.2 ст. 307 КК України, в одному. Призначено судовий розгляд. (http://reyestr.court.gov.ua/Review/45385341) З матеріалів справи суд встановив, що вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18.09.2015 у кримінальному провадженні №336/2732/13-к, пр.1-кп/336/4/2015 визнано винною\~ [PERSON] \~у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено їй покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. У відповідності зі ст.75 КК України, звільнено [PERSON] від відбування основного покарання, якщо вона протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину, а також виконає обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України. [PERSON] \~визнано невинуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, та виправдано її на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.302 КК України, та виправдано її на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. (http://reyestr.court.gov.ua/Review/50639565). Згідно з вироком суду, допитана у судовому засіданні [PERSON] винуватою себе в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях передбачених ч.2 ст.302 та ч.2 ст. 307 КК України не визнала, заперечила усі обставини обвинувачення. Показала, що після засудження у 2012 році, працівники міліції почали робити спроби залучення її до участі у оперативних закупках наркотичних засобів, у оперативних заходах у якості понятої, робили пропозиції передати право власності на її квартиру, брати на себе вину у не скоєних нею злочинах. Вона зрозуміла, що може бути піддана певній провокації, проте висновків не зробила. Крім цього, той же чоловік, який вимагав у [PERSON] переоформлення квартири, перед тим, як відносно [PERSON] було розпочато досудове розслідування за ст.307 КК України, пропонував їй взяти на себе провину за обвинуваченням у торгівлі людьми в обмін на матеріальну винагороду з боку працівників міліції. Просила її виправдати за ч.2 ст.302 та ч.2 ст.307 КК України. У відповідності до п.3 ч.2 ст.52 КК України, обов`язковою є участь захисника у кримінальному провадженні за наявності психічних вад до яких віднесений розлад психіки. [PERSON] згідно акту амбулаторної судовопсихіатричної експертизи №190, від 25.03.2013 є осудною, проте, виявляє психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіатів, має синдром залежності, у момент, який охоплюється обвинуваченням перебувала у стані наркотичного сп`яніння, потребує лікування від наркотичної залежності, проте у кримінальні провадження, за ч.2 ст.302 та ч.2 ст.307 КК України, захисник не залучений, а відтак усі докази зібрані з порушенням законодавства. Вказані обставини встановлені зазначеним вироком суду та відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Ухвалою судової колегії по кримінальним справам Апеляційного суду Запорізької області від 09.12.2015 апеляційну скаргу прокурора прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя Ящук А.М. задоволено частково. Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2015 в частині виправдання [PERSON] за ч.2 ст.302 КК України та засудження її за ч.1 ст. 185 КК України залишено без зміни (http://reyestr.court.gov.ua/Review/54161891). Вироком судової колегії по кримінальним справам Апеляційного суду Запорізької області від 09.12.2015 апеляційну скаргу прокурора прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя Ящук А.М. задоволено частково. Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2015 в частині виправдання [PERSON] за ч.2 ст.307 КК України скасовано. Визнано винною [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України та призначено їй покарання за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ст.69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки без конфіскації майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст.185 ч.1 КК України та ст.307 ч.2 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі без конфіскації майна (http://reyestr.court.gov.ua/Review/54161892). Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.07.2016 касаційні скарги\~прокурора, який приймав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, та захисника Валько В.С. задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду м. Запоріжжя від 09.12.2015 щодо [PERSON] залишено без зміни. Вирок Апеляційного суду м.Запоріжжя від 09.12.2015 щодо [PERSON] скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Звільнено [PERSON] з-під варти в залі суду. За змістом ухвали, [PERSON] \~під час досудового розслідування та в суді заперечувала свою причетність до скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.302 КК України, а докази, на які посилаються органи досудового розслідування, є непереконливими і не містять достовірної інформації, яка би свідчила про вчинення зазначеною особою\~указаного злочину (http://reyestr.court.gov.ua/Review/59322629). Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі від 08.09.2016 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18.09.2015 щодо [PERSON] в частині визнання її невинуватою і виправданні за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, залишено без змін (http://reyestr.court.gov.ua/Review/61453407). За змістом ухвали, судова колегія звертає свою увагу, що [PERSON] не визнавала своєї вини у пред`явленому їй обвинуваченні щодо придбання з метою збуту і збуту наркотичних речовин. З цього приводу вона не давала жодних пояснень. Згідно з відповіддю Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції на адвокатський запит адвоката Валька В.С. від 26.09.2017, копія якого міститься у справі, [PERSON] з 23.12.2015 трималась у Запорізькому слідчому ізоляторі, 01.02.2016 направлена для подальшого відбування покарання до Приазовської виправної колонії (№107). Відповідно до ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2016 [PERSON] 03.07.2016 направлена з Приазовської виправної колонії (№107) до Київського слідчого ізолятору для участі в судовому засіданні з розгляду касаційної скарги. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] перебувала в Запорізькому слідчому ізоляторі з 23.12.2015 по 31.01.2016, відбувала покарання у вказаній вище виправній колонії з 01.02.2016 по 03.07.2016, а з 03.07.2016 по 26.07.2016 у Київському слідчому ізоляторі. Задовольняючи заявлені позовні вимоги частково, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено,має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали своїх офіційні повноваження. Стаття 62 Конституції України гарантує, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням. За змістом ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. П.9 ч.2 ст.16 ЦК України\~відносить відшкодування\~\~моральної (немайнової) шкоди до способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з п.5\~Постанови Пленуму ВСУ від\~\~31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди»\~відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди,\~\~протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння\~\~позивачеві моральних чи фізичних\~\~страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі\~\~позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також\~\~інші\~\~обставини, що мають значення для вирішення спору. За нормою ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно з ч.1,2,7 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. У межах спірних відносин таким законом є Закон України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР (далі - Закон). Механізм застосування положень Закону\~визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, зареєстрованим в МЮУ 06.03.1996 за №106/1131 (зі змінами та доповненнями, далі - Положення), п.3 якого передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Так, згідно з п.1 ч.1, ч.2 ст.1 Закону, відповідно до його положень підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у ч.1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Як передбачено п.1 ч.1 ст. 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. За п.5 ч.1 ст.3 Закону, у наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода. В цьому випадку за змістом ч.1, 5, 6 ст. 4 Закону відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Таким чином, Законом чітко визначено коло осіб, неправомірні дії чи бездіяльність яких породжує у позивача право на відшкодування шкоди, незалежно від того, діями якого саме органу досудового розслідування цю шкоду завдано. За нормою ч.3 ст.13 Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тотожні норми містяться у Положенні (п.17). Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч.1\~ст.1 КПК України). Кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п.10 10 ч.1\~ст.3 КПК України). Відповідно до п.14 ч.1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Згідно з ч.4 ст. 532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Позивачка просила застосувати показник мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначений у 2019 році, враховуючи дату подання позовної заяви. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. З таким висновком погодився і Верховний Суд в своїх численних постановах (зокрема, від 27.03.2019 у справі №405/7623/16-ц, пр. № 61-44914св18) (ч.4 ст. 263 ЦПК України). Так, ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на\~\~2020 рік»\~установлено у\~2020\~році мінімальну\~заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 4\~723,00 гривні. Виправдання [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.302, ч.2 ст.307 КК України, є безумовною підставою для відшкодування завданої їй моральної шкоди, при цьому, за змістом вказаних вище норм, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства. Враховуючи ту обставину, що судами здійснювався розгляд об`єднаного кримінального провадження, на підставі різних обвинувальних актів, п.3 Положення (стосовно повної реабілітації), на переконання суду, застосуванню не підлягає, тому притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, не виключає наявність підстав для стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, в межах кримінальних проваджень за ознаками вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.302, ч.2 ст.307 КК України. Виправдання з підстави, передбаченої п.3 ч.1 ст.284 КПК України, як безумовно реабілітуючої, є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, й таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки\~ст. 1176 ЦК України\~та Закону. При розгляді вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що розмір компенсації [PERSON] повинен бути визначений за період з дати повідомлення особі про підозру у вчиненні першого епізоду кримінального правопорушення (20.03.2013) до дати набрання вироком суду законної сили (на підставі ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 08.09.2016, який вважається останнім днем перебування [PERSON] під слідством і судом), тобто, за 41 місяць 19 днів (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц, пр.№ 14-298цс18). Доводи сторони позивача стосовно розрахунку окремо за певні періоди досудового розслідування кожного з кримінальних проваджень, а також періоди застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відбування покарання, на вимогах Закону не ґрунтуються, адже чинним законодавством\~не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за незаконне притягненням особи до кримінальної відповідальності (правовий висновок, здійснений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17, пр.№ 14-514цс19). Із врахуванням розміру мінімальної заробітної плати за 2020 рік у сумі 4\~723,00 гривні, сума відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди за 41 місяць перебування під слідством та судом становить 193 643,00 гривень (41*4\~723,00 гривні), а за 19 днів - 2894,74 гривень (4\~723,00/31*19). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, Заява № № 68490/01, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007). Оскільки законодавець установив граничний розмір нижньої межі відшкодування моральної шкоди, в той час, як верхня межа такого відшкодування не встановлена, визначення розміру шкоди із урахуванням днів не суперечить змісту закону. Судом не встановлено підстав для збільшення розміру відшкодування немайнових втрат, що підлягає компенсації позивачці, оскільки визначена сума є достатньою, із врахуванням обсягу заподіяної шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, перебування позивачки протягом тривалого часу під слідством та судом, що, вочевидь, призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків. Доказів наявності обставин, які б зумовили її збільшення, позивачкою не надано. До цього висновку суд приходить із врахуванням конкретних обставин справи, а також засад розумності, виваженості, поміркованості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. (п. 9, 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», правовий висновок, здійснений у постанові Верховного Суду від 17.01.2020 у справі № 335/2436/18, пр.№ 61-3552св19). Безумовно, що період здійснення кримінального провадження, тримання під вартою [PERSON] та взяття під варту на підставі вироку для відбуття покарання у виді позбавлення волі, завдали немайнових втрат позивачці, викликали її душевні страждання, що пов`язані й з соціально-побутовими складнощами в умовах слідчих ізоляторів та виправної колонії. Вона була змушена спростовувати своє незаконне обвинувачення, будучи позбавленою можливості знаходитися у звичних умовах проживання. Доказів розголосу інформації щодо [PERSON] серед її оточення позивачкою не надано, як й не доведено зміни ставлення до неї, втрати зв`язків із родичами та близькими у зв`язку із досудовим розслідування та розглядом справи у суді. При цьому, вказані вище періоди перебування під вартою та відбування покарання безумовно спричинили свій вплив на нормальні життєві зв`язки позивачки, що знайшло підтвердження показаннями допитаних судом перелічених вище свдків. Суд вважає безпідставними посилання у відзиві представника прокуратури Запорізької області на те, що [PERSON] не має права на відшкодування шкоди відповідно до ч.4 ст.1176 ЦК України, оскільки шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню. Згідно з ч.4 ст.1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. За змістом\~ч.1\~ст.92\~КПК Україниобов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч.2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Суд виходить з того, що надання свідчень у якості підозрюваної, як про це вказував відповідач, не перешкоджали органу досудового розслідування з`ясувати істину та виконати свій обов`язок щодо всебічного, повного та об`єктивного розслідування справи. При цьому, судом враховуються висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (від 26.02.2020 у справі № 366/2026/18, пр. № 61-18442св19, від 25.04.2019 у справі №704/696/16-ц, пр.№ 61-42166св18). Так, під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного. Суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у статті фактично йдеться про умисел на самообмову. Натомість, в ухвалі колегії суддів судової палати у кримінальних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.07.2016 встановлено, що [PERSON] під час досудового розслідування та в суді заперечувала свою причетність до скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.302 КК України. А за змістом ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області від 08.09.2016, [PERSON] не визнавала своєї вини у пред`явленому їй обвинуваченні щодо придбання з метою збуту і збуту наркотичних речовин. З цього приводу вона не давала жодних пояснень. Тому суд дійшов висновку про відсутність в матеріалах справи доказів, які б підтверджували добровільну та завідомо неправдиву самообмову позивачки, а, отже, відсутні й підстави, що виключають відшкодування шкоди, передбачені ч.4 ст.1176 ЦК України. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1 ст.167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч.4 ст.58 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Згідно з п.п.1 п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого\~постановою КМУ від 03.08.2011 № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Відповідно до п.п.3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~постановою КМУ від 15.04.2015 №215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Таким чином, безспірне списання коштів Державного бюджету України на виконання рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України. На підставі викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди у сумі 196 537,74 гривень з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання з рахунку, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на державні видатки за бюджетною програмою КПКВК 3504030 на користь [PERSON] , в решті позов не підлягає задоволенню. В силу положень п.13 ч.2\~ст.3\~Закону України\~«Про судовий\~збір» судовий збір в даній справі не справляється, тому й розподілу між сторонами не підлягає. Стосовно поштових витрат, суму яких (300,00 гривень) позивачкою попередньо розраховано у позовній заяві, суд зауважує таке. Згідно з п.4 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом ч.3 ст. 134 ЦПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. За нормою ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Оскільки таких доказів стороною позивача не надано, суд залишає вказані витрати за [PERSON] .

Outcome: partial