Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

14.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON], [PERSON], про стягнення з солідарного кредитора частини грошових коштів, одержаних ним в якості виконання від боржника. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 12.11.1977 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. В 2011 р. сторони припинили шлюбні стосунки і з того часу проживають окремо. 07.10.2012 р. на прохання відповідачки він передав її рідній сестрі [PERSON] та її чоловіку [PERSON] за договором позики грошові кошти в сумі 120 000 грн. з умовою повернути борг до 01.04.2014р. та зобов'язанням сплатити 10 % за користування грошовими коштами, а всього 132000грн. Договір позики укладено в письмовій формі розпискою, яку власноручно підписали [PERSON], [PERSON] В розписці було зазначено, що боржники отримали в борг грошові кошти у [PERSON] та [PERSON]. До вказаного строку [PERSON], [PERSON] борг йому не повернули. Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 24.01.2014р. шлюб між ним та відповідачкою розірвано. Після розірвання шлюбу він випадково знайшов вдома розписку по договору позики від 07.10.2012р., в якій на зворотній стороні аркуша він виявив записи про повернення частини боргу позичальниками [PERSON] Згідно розписки було повернуто 12.05.2013р. - 26 000 грн., 31.05.2013р. - 1000 грн., 12.06.2013р. - 13 000 грн., 21.08.2013р. - 10 000 грн., 02.09.2013р. - 5000 грн., 14.10.2013р. - 12 000 грн., а всього 67000 грн. Повернення сум підтверджується підписами [PERSON] Він цих грошей не отримував і про повернення частини боргу дізнався тільки ознайомившись з записами на розписці. В цей час з він з відповідачкою однією сім'єю вже не проживав, а тому отримані гроші вона витратила на свої потреби. Так як згідно розписки [PERSON] та [PERSON] повинні були в строк до 01.04.2014р. повернути позичальникам гроші в сумі 132000 грн., то він вважає, що кожному вони повинні були повернути по 66 000 грн. Таким чином, обов'язки перед [PERSON] позичальники виконали в повному обсязі. [PERSON] отримала в якості погашення боргу на 1 000 грн. більше, ніж повинна була отримати згідно розписки. Він вважає, що зазначену 1000 грн. [PERSON] повинна повернути йому. В березні 2015 р. він звернувся до Верхньодніпровського районного суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення на його користь боргу за договором позики. Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 27.05.2015р. його позовні вимоги залишені без задоволення. Таким чином, рішенням Верхньодніпровського райсуду від 27.05.2015р., що не оскаржувалось та набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] незаконно заволоділа належною йому сумою 32 000 грн. Рішення суду він не оскаржував, так як згідно ч.3 ст. 543 ЦК України виконання боржником свого обов'язку одному із солідарних кредиторів у повному обсязі звільняє боржника від виконання решті солідарних кредиторів. Таким чином, [PERSON], отримавши виконання зобов'язання від боржників [PERSON] та [PERSON] в сумі 65000 грн., зобов'язана була передати належні йому грошові кошти в сумі 32 000 грн., на підставі чого просить стягнути з [PERSON] на його, [PERSON], користь кошти в сумі 48259.50 грн., якими [PERSON] незаконно заволоділа, отримавши виконання зобов»язання від боржників [PERSON] та [PERSON] в сумі 65000 грн., а також витрати по справі за послуги по наданню правової допомоги 3000 грн., судовий збір в сумі 482.60 грн. Ухвалою суду від 30 липня 2015 року відкрито провадження по справі. 26.08.2015 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява від відповідачки за первісним позовом в якій вона зазначала, що ухвалою Верхньодніпровського районного суду від 30.07.2015р. відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення з солідарного кредитора частини грошових коштів, одержаних ним в якості виконання від боржника. У жовтні 2012р. до неї звернулась її сестра, [PERSON] з проханням позичити гроші у сумі 120000 грн. для своєї доньки, [PERSON], для придбання квартири. 07.10.2012р. вони, [PERSON] та [PERSON] позичили у борг 120000 грн. під 10% [PERSON] та [PERSON], про що була написана розписка, де вказаний строк повернення до 01.04.2014р., але усно домовились, щоб термін був не більше року. Вони повертали борг частками, що зазначено у розписці. Остання сума боргу була повернена 16.10.2013р., загальна сума повернених грошей склала 132000 грн., тобто борг був повністю повернений. Отримані гроші розподілялися на потребу сім»ї та допомогу дітям. Вона зазначає, що з травня 2013р. ними було придбано майно на загальну суму 50750 грн., яке залишилось у володінні [PERSON] 24.01.2014р. шлюб між сторонами був розірваний. Отримані відповідачем гроші у сумі 132000 грн. є їхньою спільною сумісною власністю. Оскільки все куплене майно залишилось у відповідача, їй належить рівна частка грошових коштів, тобто 132.000 грн. : 2 = 66000 грн., на підставі чого просить задовольнити її позов, [PERSON] у повному обсязі. Стягнути з [PERSON] на її користь 66000 грн. грошових коштів як об»єкту права спільної сумісної власності. Постановити ухвалу за фактом надання недостовірних даних з боку [PERSON] В задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв»язку з наданням недостовірних даних відмовити у повному обсязі. Судові витрати в сумі 660.00 грн. покласти на [PERSON]. Позивач за первісним позовом в судове засідання зявився, свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити за підстав, зазначених в позовній заяві. Зустрічний позов не визнав в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні. Додатково суду пояснив, що він не був присутнім при передачі Кретовими [PERSON] залишку боргу у сумі 65000 грн. та про повернення боргу дізнався під час розгляду цивільної справи за його позовом до [PERSON] та [PERSON] Заперечує, що повернута Кретовими частина грошей була передана йому відповідачкою. Представник позивача за первісним позовом, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Суду пояснив, що кошти, які були надані сімї [PERSON], були спільними коштами подружжя, тому позивач та відповідачка за первісним позовом вважаються солідарними кредиторами, відповідно частина суми, яку відповідачка отримала від [PERSON] в розмірі 65000 грн. також є спільним майном позивача та відповідачки. Підтвердив, що між позивачем та відповідачкою не укладалося будь-яких договорів щодо зазначеної суми. Пояснив, що 10 відсотків від суми позики (які зазначені в розписці) виплачуються Кретовими незалежно від строку користування позикою та сплачуються одноразово. Відповідачка за первісним позовом, в судове засідання зявилася, проти первісного позову заперечувала в повному обсязі. Зустрічний позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Суду підтвердила, що розписку від імені [PERSON], та подальші записи про часткове повернення суми позики робила вона. Пояснила, що при поверненні Кретовими залишку боргу в сумі 65000 грн. позивач не був присутнім, але гроші залишалися на столі, тому позивач їх побачив після повернення до дому, безпосередньо він поклав гроші в портфель та в подальшому ці гроші не були предметом поділу, оскільки залишилися у позивача. Представник-1 відповідача за первісним позовом в судове засідання зявився, первісний позов не визнав в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. В судовому засіданні пояснив, що позивач за первісним позовом надає суду неправдиві відомості щодо відносин позивача з відповідачкою та обставин отримання та повернення позики Кретовими. Представник-2 відповідача за первісним позовом в судове засідання зявився, первісний позов не визнав в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. В судовому засіданні пояснив, що між позивачем та відповідачкою не було укладено будь-яких договорів позики, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача за первісним позовом суми в розмірі 32000 грн. з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. Зазначав, що з боку позивача за первісним позовом звернення до суду є певною помстою відповідачці за те, що вона пішла від нього та подала на розлучення. Вказував, що вся родина [PERSON] спільними зусиллями збирала гроші для повернення боргу. Третя особа за первісним позовом: [PERSON], в судове засідання не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Третя особа за первісним позовом та зустрічним позовом: [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час, день та місце судового засідання повідомлена належним чином. Суд, заслухавши позивача за первісним позовом, представника позивача за первісним позовом, відповідача за первісним позовом, представників відповідачів за первісним позовом, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, пришов до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Судом встановлено, що\~\~ [PERSON], та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.11.1977 року та заочним рішенням Верхньодніпровського районного суду від 24.01.2014 року шлюб між [PERSON] до [PERSON] розірвано (а.с. 49-50). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2014 року, апеляційну скаргу [PERSON], - відхилено; заочне рішення Верхньодніпровського районного суду від 24.01.2014 року, - залишено без змін (а.с.51). Як встановлено в заочному рішенні Верхньодніпровського районного суду від 24.01.2014 року [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини та спільне проживання 29.10.2013 року. Відповідно до\~ ч. 3 ст. 61 ЦПК України\~ обставини, встановлені\~ судовим рішенням у\~ цивільній, господарській або адміністративній\~ справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді\~ інших справ, у\~ яких беруть участь ті\~ самі особи,\~ або особа, щодо якої встановлені дані\~ обставини. Таким чином, час припинення шлюбних відносин та спільного проживання - 29.10.2013 року, встановлено рішенням суду, яке набрало чинності, та доведенню не підлягає 07 жовтня 2012 року подружжя [PERSON] взяли в борг у [PERSON] та [PERSON] гроші в сумі 120000 грн. зі сплатою 10% від зазначеної суми, та зобовязалися повернути 132000 грн. в строк до 01.04.2014р. (а.с.7). Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та\~ [PERSON] про\~\~\~ стягнення\~ в солідарному\~ порядку\~ суми боргу -72959.38 грн. та про стягнення з [PERSON] 1000 грн., незаконно отриманих в\~ якості\~ погашення боргу [PERSON] та [PERSON], - відмовлено в повному обсязі. Зазначеним рішенням встановлено, що грошові кошти, які були надані в борг подружжю [PERSON] в сумі 120000 грн. є спільним майном подружжя [PERSON] та були надані в період перебування сторін у шлюбі. Подружжя [PERSON] повернули частину боргу у розмірі 67000 грн. [PERSON], коли останні перебували у шлюбі та станом на 15.10.2013р. залишок заборгованості складав 65000 грн. Також рішенням встановлено, що відповідачка - [PERSON] отримала від [PERSON] залишок боргу в сумі 65000грн. та заволоділа цими грошовими коштами, частина яких належала [PERSON], а саме належною йому сумою 32000 грн. (а.с. 8-12; 102-108). В силу ч.3 ст. 61 ЦПК України, отримання відповідачкою одноособово грошових коштів від [PERSON] в сумі 65000 грн., які були сумісною власністю подружжя [PERSON], встановлено рішенням суду та доказуванню не підлягає. Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст. ст. 68, 69, 70, 71 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. встановлено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно з ч. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р., спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.2 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р., у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи, що спірні грошові кошти були спільною власністю подружжя сторін по справі; відповідачка за первісним позовом одноособово отримала зазначені кошти від подружжя [PERSON] разом з нарахованими відсотками; доказів передачі позивачеві частини грошей, що належала йому, суду не надано, а також не надано доказів щодо досягнення сторонами згоди про подальше розпорядження зазначеними коштами виключно відповідачкою, то позивач має право на частину грошей в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя в сумі 32500 грн. (65000грн.:2), проте враховуючи принцип диспозитивністі цивільного судочинства суд задовольняє позовні вимоги в межах заявлених позивачем, а саме в сумі 32000 грн. Не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача за первісним позовом в частині стягнення з відповідачки інфляційних та трьох відсотків річних, заявлених на підставі ст. 625 ЦК України, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Згідно зі ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже із аналізу зазначених норм випливає, що відповідальність, яка передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України виникає у разі порушення грошового зобовязання, яке є цивільним зобовязанням та виникло з підстав, зазначених в ст. 11 ЦК України. Проте, як встановлено судом, між сторонами виникли правовідносини, зокрема щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, які регулюються сімейним законодавством Сімейним кодексом України, який не передбачає відповідальність у вигляді стягнення інфляційних та трьох відсотків річних від суми, яка є предметом поділу спільного сумісного майна подружжя. Доказів, що між сторонами укладені граждансько-правові договори, які передбачають наявність грошових зобовязань відповідачки перед позивачем щодо спірних грошей, суду не надано. За такими обставинами, позовні вимоги позивача за первісним позовом в частині стягнення з відповідачки інфляційних та трьох відсотків річних на загальну суму 16269,50 грн.- задоволенню не підлягає. Суд відхиляє доводи представника-2 відповідача за первісним позовом щодо безпідставності позовних вимог, зокрема в частині стягнення суми у розмірі 32000 грн., з посиланням на відсутність укладених між сторонами договорів позики, виходячи з наступного. Як вже зазначалося вище, право позивача за первісним позовом на поділ спірної суми виникло на підставі 68, 69 СК України, та обставини виникнення цього права та наявність цього права були предметом судового розгляду в різних справах, а само по собі не зазначення в позовній заяві відповідних положень Сімейного кодексу України, або помилкове посилання на норми Цивільного кодексу України позивачем, ні є підставною для відмови в задоволення позову в частині стягнення 32000 грн., оскільки в силу ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд самостійно вирішує питання, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] До [PERSON] суд керується наступним. Як встановлено Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року, станом на 15.10.2013 року [PERSON] повернули подружжю [PERSON] частину боргу в сумі 67000 грн. та ці кошти були витрачені в інтересах сімї [PERSON]. Зазначена обставина встановлена рішенням суду та не підлягає доказуванню в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України. Враховуючі, що грошові кошти в сумі 67000 грн. були повернути Кретовими та отримані подружжям [PERSON] під час перебування останніх у шлюбі, а в подальшому витрачені в інтересах сімї, то зазначені гроші ні є предметом поділу спільного майна подружжя Залишок заборгованості в сумі 65000 грн. від [PERSON] отримала безпосередньо позивачка за зустрічним позовом [PERSON] (що встановлено Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 27 травня 2015 року та не заперечується сторонами) та будь-яких доказів передачі позивачкою за зустрічним позовом - [PERSON] відповідачеві - [PERSON] зазначених грошових коштів або їх частки суду не надано. Таким чином, позивачкою за зустрічним позовом не доведено, отримання відповідачем за зустрічним позовом грошових коштів, які були спільним майном подружжя, та/або подальше розпорядження цими коштами відповідачем - [PERSON] на власний розсуд, що є підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову. Інші доводи позивача за зустрічним позовом та її представників не є суттєвими та не спростовують вищевикладених висновків суду. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача витрати за надання правової допомоги, суд встановив наступне. Згідно з Квитанцією від 22 червня 2015р. позивач сплатив адвокату [PERSON] суму гонорару в розмірі 3000 грн. за надання правової допомоги в Верхньодніпровському районному суді Дніпропетровської області в т.ч. (за складання позовної заяви про стягнення з солідарного кредитора частини грошових коштів, одержаних ним в якості виконання від боржника 500 грн., за надання правової допомоги 2500 грн.) (а.с. 13). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом Згідно зі статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Проте в наданій суду квитанції не зазначена кількість часу, який затратив адвокат на надання правової допомоги, та вартість одної години наданих послуг, в звязку з чим витрати в загальному розмірі 3000 гривень на надання правової допомоги не знайшли свого підтвердження. Згідно з ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При подачі позову позивачем за первісним позовом сплачений судовий збір в сумі 482,70 грн., позов задоволений частково, тому, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, щодо пропорційності розподілу судових витрат, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню - судовий збір в розмірі 320 (триста двадцять) грн. Позивачеві за зустрічним позовом відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав не обґрунтованості позовних вимог, що виключає стягнення судових витрат з відповідача за зустрічним позовом в силу ст. 88 ЦПК України, тому зазначені витрати відносяться за рахунок позивача за зустрічним позовом.

Outcome: partial