Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

13.02.2017 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, та просить: визнати недійсним Договір Ревардингу № 76887-34 від 25 січня 2017 року, укладений між нею та ТОВ «Національна лізингова компанія «Люкскар». Стягнути з відповідача на її користь 76 520 грн. на відшкодування коштів, сплачених за вказаним договором Ревардингу, 500 грн. у повернення затрачених коштів по сплаті банківської комісії по перерахуванню коштів, 10\~000 грн. моральної шкоди, 5000 грн. витрат, повязаних з правовою допомогою та покласти на відповідача судові витрати, оскільки постачальник не виконав свої зобовязання, не надав транспортний засіб за договором. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею і відповідачем 25 січня 2017 року був укладений договір Ревардингу № 76887-34 з метою набуття позивачем права власності на автомобіль Toyota Rav 4 2.2 D AT (4 WD). На виконання умов спірного договору, позивачем того ж дня сплачено на рахунок відповідача 76\~520 грн. адміністративного платежу відповідно до договору та 500 грн. комісії банку за приймання платежу. Позивачка вказує, що після підписання договору та сплати коштів, представник відповідача запевнив її, що забрати вказаний автомобіль вона зможе 26 січня 2017 року, але наступного дня повідомили про затримку доставки і дата передачі автомобіля буде відкладена на кілька днів. Звернувшись в офіс відповідача в м. Київ позивач дізналася, що передача їй автомобіля буде здійснена лише після оплати 50% вартості транспортного засобу. Тому позивач вважає, що укладений договір порушує її права, суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та містить ознаки недійсного правочину. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала. У судове засідання відповідач не зявився, будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Заперечень на позов не надано. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, 25 січня 2017 року між позивачем і Товариством з обмеженою відповідальністю «Національна лізингова компанія «Люкскар» був укладений договір Ревартдингу № 76887-34. Відповідно до п. 2.1 Договору, постачальник зобовязується придбати та передати на умовах Ревардингу у користування майно автомобіль Toyota Rav 4 2.2 D AT (4 WD), чорного кольору, а отримувач зобовязується прийняти Товар та сплачувати Ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Основні умови договору: товар автомобіль Toyota Rav 4 2.2 D AT (4 WD), чорного кольору, вартість предмета ревардингу 382\~600, 00 грн, відсоток платежів 50%, щомісячний платіж 15941,67 грн., строк ревардингу 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання - передачі Товару та в останню дату платежу, зазначену в додатку до договору. Відповідно до розділу І договору, Ревардинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору Ревардингу. Однак сьогодні в цивільному праві відсутні поняття «ревардингу», «договір ревардингу». З огляду на системний аналіз умов спірного договору, можна співвіднести спірний договір із договором фінансового лізингу, і вважати його саме таким, оскільки Договір Ревардингу містить в собі ознаки, притаманні Договору фінансового лізингу. Крім того договір Ревардингу, як і договір фінансового лізингу, містить у собі ознаки договорів купівлі-продажу. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізінгоодержувачем сертифікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату. На виконання умов спірного договору, позивачем сплачено 76 520 грн. як адміністративний платіж відповідно до договору, що підтверджується банківською квитанцією. Як комісія банку за приймання платежу було сплачено 500,00 грн., що підтверджується банківською квитанцією. Договір Ревардингу № 76887-34 від 25 січня 2017 року суперечить нормам діючого законодавства України, має недоліки, що тягнуть за собою правові наслідки щодо визнання його недійсним. Згідно із вимогами ч.1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Верховний суд України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі №6-40цс13 зазначив, що аналізуючи норму ст. 18 «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Крім того, Постачальник (лізингодавець) займається нечесною підприємницькою практикою та порушує ст. 19 «Про захист прав споживачів». Постачальник не виконав свої зобовязання, не надав транспортний засіб за договором, а за це він не тільки не сплачує санкції, а навпаки ще й отримує прибуток. Внаслідок порушення відповідачем вимог чинного законодавства, було порушено права позивача. Відповідно до ч. 1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитись від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобовязань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ст. 1212 ЦК України). Положення ст. 1212 застосовується також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; З) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Так як відповідач передані йому кошти добровільно не повертає, не виконує умов договору, тому кошти підлягають поверненню. Що стосується вимог позивача що стягнення з відповідача моральної шкоди, розмір якої позивачем визначено в 10\~000 грн., то суд підстав не вбачає. В обґрунтування та оцінки моральної шкоди позивач не надала суду жодних доказів. В судовому засіданні пояснила, що вона їх не має. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи позивачка понесла витрати у звязку з наданням правової допомоги в сумі 5000 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Оскільки позивач по даній категорії справ звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», то з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір повязаний з розглядом даної цивільної справи.

Outcome: partial