Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

13.11.2019 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про звільнення його від сплати аліментів на неповнолітню дитину та стягнення з неї на його користь аліментів на утримання дитини у зв`язку з перебуванням дитини на його вихованні. В обґрунтування вимог вказав, що з відповідачкою [PERSON] він перебував у юридичному шлюбі з 28.10.2005 по 19.02.2018. У шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] . 22.01.2018 з нього на користь матері дитини відповідно до судового наказу Димитровського міського суду були стягнуті аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини його доходу, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.01.2018 і до досягнення дитиною повноліття. 19.02.2018 Мирноградським МВ ДВС було відкрито виконавче провадження. Рішенням Димитровьского міського суду Донецької області від 08.10.2019 року місце проживання дитини було визначено разом з ним, з огляду на що позивач вважає безпідставним подальше стягнення з нього аліментів на утримання сина на користь відповідачки і просить суд стягнення аліментів з нього припинити та стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини її доходу, так як вона нарівні з ним має нести обов`язок з утримання дитини. Cторони, які належним чином повідомлені про час, місце та дату судового розгляду, до судового засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про перенесення дати судового розгляду не надали. Позивачем на адресу суду подана заява про розгляд справи у його відсутність. Відповідач і її представник таких заяв не надали. Приймаючи до уваги положення ч.1 ст.223 ЦПК України, згідно яких неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів. З письмового відзиву відповідачки, доводи якого є суперечливими, вбачається, що дитина з нею не проживає. Рішенням Димитровського міського суду від 08.10.2019 місце проживання дитини визначено разом з батьком. Разом з тим вона 14.01.2020 звернулася до Центру надання адміністративних послуг із заявою від 14.01.2020 про визначення місця проживання дитини з нею та до Мирноградського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді для відновлення родинного зв`язку із сином. Син з батьком не проживає, бо влаштований до Полтавської школи-інтернат спортивного профілю №1, у зв`язку з чим вважає, що він не має права отримувати від неї аліменти. До того ж, вказує, що виконавче провадження зі стягнення аліментів з позивача на її користь відсутнє, тому фактично його права не порушені. Разом з тим у відзиві просить суд стягувати з неї аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України відповідно до ч.3 ст.193 Сімейного Кодексу України. В подальшому, не виявляючи бажання бути присутньою при розгляді справи, відповідачка у письмових поясненнях, отриманих судом 15.04. 2020, висловила іншу позицію, вважаючи, що є всі підстави для відмови у задоволенні позову, так як дитина перебуває у навчальному закладі на безкоштовному утриманні. Вказує на те, що позивачем не надано жодного документального підтвердження щодо стану її здоров`я та її доходів, а також про стан свого здоров`я та свої доходи. У письмових поясненнях на відзив позивач, не заперечуючи того, що дитина дійсно навчається у школі-інтернат спортивного профілю, зазначає, що дитина перебуває у цьому закладі не постійно, а лише під час навчального процесу, і влаштування дитини до цього закладу спрямоване на розвиток її здібностей та відповідає бажанню сина професійно займатися спортом. Вказує, що дитина перебуває на його утриманні, а не на повному державному утриманні, як зазначає відповідачка, тому її аргументи вважав безпідставними. Не заперечував, щоб аліменти з відповідачки перераховувалися на рахунок дитини, але не в Ощадному банку, а в АТ «Райффайзен Банк Аваль». Надавши правову оцінку з`ясованим обставинам та наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, вихрдячи з такого. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 28.10.2005року (а.с.11). Рішенням Димитровського міського суду від 19.02.2018 їх шлюб розірвано (а.с.13). [INFO] у сторін народився син [PERSON] (а.с.12). Згідно судового наказу Димитровського міського суду від 22.01.2018 року (провадження 2-н/226/9/2018) з позивача на користь відповідачки на утримання сина стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини його доходу щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.01.2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.14). Згідно інформації Мирноградського МВ ДВС Східного МРУ МЮ (м.Харків), на підставі судового наказу Димитровського міського суду від 22.01.2018 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , відкрито виконавче провадження №55832164. 27.03.2018 року винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника та направлення на виконання до Мирноградського міського відділення УВДФСС України. 16.04.2018 року винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника та направлення на виконання до УПФУ м.Димитрова. 20.12.2019 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документва стягувачу на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого листа. Будь-яких інших виконавчих листів про стягнення аліментів з [PERSON] на виконанні у відділі не знаходиться (а.с.42,51). Рішенням Димитровського міського суду від 08.10.2019 року (провадження №2/226/815/2019) місце проживання дитини визначено разом з батьком [PERSON] . Рішення набрало законної сили 11.11.2019 (а.с.16-18). Згідно інформації Комунального закладу «Полтавська спеціалізована школа-інтернат спортивного профілю I-III ступенів Полтавської обласної ради» дитина [PERSON] , [INFO] , навчається у вказаному навчальному закладі і перебуває на неповному державному утриманні. На канікулярний час та святкові дні батько забирає сина додому. Дитина значиться як внутрішньо переміщена особа і разом з батьками зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою ст.7 Сімейного Кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.141 СК мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини. За змістом ст.180 СК батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181 СК ). Відповідно до ст.182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Частиною 3 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України). При розгляді справи на підставі наявних у ній доказів судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка за своїм станом здоров`я чи матеріальним становищем не може виконувати своїх обов`язків із утримання малолітньої дитини. До відзиву таких доказів відповідачкою не додано. За положенням частини 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними відповідно до ст.с.160,161 Сімейного Кодексу може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як встановлено судом, місце проживання дитини відповідно до рішення суду визначено з батьком. Доказів того, що батько дитини не здійснює заходів щодо утримання дитини, як і доказів участі матері в утриманні дитини судом не встановлено. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Тому, при вирішенні питання стягнення аліментів на утримання дитини суд виходить з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, її права на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Так як після стягнення з позивача аліментів на утримання дитини обставини, що впливали на їх призначення змінилися, місце проживання дитини було визначено з батьком, суд вважає за необхідне звільнити його від сплати раніше стягнутих з нього судом аліментів на утримання дитини на користь відповідачки та стягнути з неї на його користь аліменти на утримання дитини. При цьому суд зазначає, що влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. Вирішуючи питання розміру аліментів, які слід стягнути з відповідачки на користь позивача на утримання дитини, суд вважає за необхідне, зважаючи на те, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які у відповідності до ст.182 Сімейного Кодексу України підлягають врахуванню при визначенні розміру аліментів, а саме: стану матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, тощо, визначити їх у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, що у подальшому при зміні матеріального стану відповідачки не позбавляє його права на звернення до суду із позовом про збільшення розміру аліментів. Відповідно до ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову або подання заяви про видачу судового наказу. Позивач звернувся до суду з позовом до про стягнення аліментів 13.11.2019, отже стягнення аліментів має здійснюватися саме з зазначеної дати. Відповідно до ст.179 Сімейного Кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Частиною другою ст.186 Сімейного Кодексу визначено, що у разі нецільового використання аліментів частина аліментів за заявою платника може бути перерахована на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування. Доводи відповідачки, викладені у відзиві, про перерахування аліментів при винесенні рішення щодо їх стягнення на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, не узгоджуються з вимогами Закону і є безпідставними. Вирішуючи питання судових витрат у справі, суд вважає за необхідне відповідно до ст.141 ЦПК України стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial