Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

13.08.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником вказаної вище квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з рішенням виконкому Прилуцької міської ради від 29 серпня 2000 року №465. Разом з нею в цій квартирі проживає її дочка - [PERSON] , а також зареєстрована [PERSON] , однак більше року остання фактично не проживає за вказаною адресою. Оскільки на сьогоднішній день у відсутності [PERSON] позивачка не може у позасудовому порядку зняти її з реєстрації, що обмежує її у вільному розпорядженні своєю власністю - нерухомим майном, в тому числі і через надмірну сплату комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, то вона і змушена звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивачка не з`явилася, проте завчасно подала заяву до суду, згідно з якою позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с.25). Відповідач в судове засідання також не з`явився також, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та вчасно. У зв`язку з цим суд на підставі ст.280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З копії свідоцтва про право власності на житло від 29.08.2000 року, виданого згідно з рішенням виконкому Прилуцької міської ради №465 від 29 серпня 2000 року, вбачається, що [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] та [PERSON] дійсно належить на праві спільної приватної власності квартира загальною площею 37,4 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Відповідно до довідки №024/03-09 №3709 від 05.08.2020 року, виданої комітетом самоорганізації населення №3 мікрорайону Рокитний Прилуцької міської ради Чернігівської області, [PERSON] , 1964 року народження, дійсно зареєстрована в належній їй квартирі за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується копією паспорта позивачки (а.с.15). Разом з нею у вказаній квартирі також зареєстровані: її дочка [PERSON] , 2001 року народження, та [PERSON] , 1983 року народження (а.с.5). Згідно з актом про фактичне місце проживання або не проживання №3702, складеним 04.08.2020 року комітетом самоорганізації населення №3 мікрорайону Рокитний Прилуцької міської ради Чернігівської області, [PERSON] зареєстрована та проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою зареєстровані [PERSON] , 1964 року народження, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , але фактично проживають лише [PERSON] , 1964 року народження, та [PERSON] , [INFO] . Зі слів сусідів, [PERSON] фактично ніколи не проживала за вказаною адресою (а.с.6). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 150 Житлового кодексу України\~передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В силу\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2\~ст.405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а частиною 1 ст.317 ЦК України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Відповідно до ст.7 Закону України\~«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~від 11.12.2003 року №1382-VII401 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про оголошення особи безвісно відсутньою або померлою. У судовому засіданні достовірно було встановлено, що відповідачка хоч і значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає за вказаною адресою, чим\~створює перешкоди позивачці у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм житлом, тому суд беззаперечно вважає відповідачку такою, що втратила право користування зазначеною вище квартирою. На підставі ст.150 ЖК України, ст.316, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.7 Закону України\~«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» \~від 11.12.2003 року №1382-VII401,

Outcome: approved