Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

12 серпня 2014 року позивач звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовом до відповідачки та третіх осіб про визнання заповіту недійсним. В позові зазначив, що [NUMBER] померла його мати [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина на земельні ділянки та інше майно, яке належало їй на праві власності. У встановлений законом строк він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, оскільки є спадкоємцем першої черги. В липні 2014 року від нотаріальної контори отримав листа про те, що його заява зареєстрована та повідомлення, що в спадковій справі є заповіт, посвідчений на користь відповідачки. 24 липня 2014 року він отримав витяг зі Спадкового реєстру, з якого дізнався, що його матір'ю було складено заповіт 12 квітня 2013 року, посвідчений виконкомом Нововолодимирівської сільської ради Березнегуватського району. Вважає, що заповіт є недійсним, оскільки матір з жовтня 2012 року по березень 2013 року знаходилася на стаціонарному лікуванні у Миколаївській обласній психіатричній лікарні №1 з діагнозом атеросклеротичне слабоумство, внаслідок чого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В судове засідання позивач не з'явився, направив заяву про слухання справи у його відсутність та підтримання позовних вимог. Крім того направив клопотання про призначення у справі судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану матері на момент складання заповіту. Відповідачка в судовому засіданні проти позовних вимог позивача заперечувала, пояснила, що дійсно її матір останнім часом хворіла та перебувала на лікуванні в психіатричній лікарні. Після лікування вона вирішила скласти заповіт та заповісти їй земельну ділянку, оскільки вона за нею доглядала. На час складання заповіту матір все розуміла та усвідомлювала значення своїх дій. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, направили заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник виконкому Нововолодимирівської сільської ради Березнегуватського району вважав вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню через адекватну поведінку [PERSON] на час складання заповіту. Заслухавши пояснення відповідачки та дослідивши докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [NUMBER] померла матір позивача [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про смерть, виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березнегуватського районного управління юстиції у Миколаївській області 27 лютого 2014 року (а.с.7). За життя, 12 квітня 2013 року, [PERSON] склала заповіт, посвідчений [PERSON], секретарем Нововолодимирівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, реєстровий № 90, за яким все своє майно заповідала відповідачці. Зазначене підтверджується копією заповіту та копією витягу зі Спадкового реєстру, виданого першою миколаївською державною нотаріальною конторою 24 липня 2014 року (а.с.8,21). За прийняттям спадщини за законом позивач звернувся із заявою до Березнегуватської державної нотаріальної контори Миколаївської області та з відповіді нотаріуса дізнався про існування заповіту матері не на його користь (а.с.6,25). Однак, за даними висновку судово-психіатричної експертизи № 629 від 25 грудня 2014 року, [PERSON] з жовтня 2012 року страждала стійким хронічним психічним захворюванням у вигляді судинної (атеросклеротичної) деменції та за психічним станом здоров'я розуміти значення своїх дій і керувати ними на час складання заповіту - 12 квітня 2013 року не могла (а.с.59-64). Вказаний висновок експертизи узгоджується з довідкою Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 від 02 вересня 2014 року, за якою померла [PERSON] з 29 жовтня 2012 року до 01 березня 2013 року та з 02 вересня 2013 року до 31 грудня 2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні в зазначеній лікарні (а.с.29). Суд вважає, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини щодо правових наслідків недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону. Відповідно до ст.ст.1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно ч.2 ст.1257 зазначеного Кодексу за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Частина 1 ст.225 вказаного Кодексу передбачає, що правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У відповідності до роз'яснень п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст.255 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] на час складання заповіту за своїм психічним станом здоров'я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд дійшов висновку, що позовна заява позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Згідно ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідачку обов'язок по відшкодуванню позивачу витрат на оплату судового збору та судово-психіатричної експертизи.

Outcome: approved