Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

14 червня 2018 року позивач звернулася до суду з означеним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 22 жовтня 2015 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають дитину доньку, [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач не допомагає утримувати дитину. Місце проживання та роботи відповідача позивачу не відоме, коштів на утримання дитини він не дає, батьківські обовязки по відношенню до дитини не виконує. Інших осіб на утриманні не має. В судове засідання позивач не зявилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач у судове засідання також не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав повністю. У зв'язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши позовну заяву, матеріали справи, дійшов такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали шлюб 22 жовтня 2015 року /а.с.7/, є батьками неповнолітньої дитини - доньки, [PERSON], [INFO] /а.с.6/. На момент розгляду справи сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, дитина проживає з матір`ю /а.с. 4, 10/. Надані суду докази свідчать про наявність спору щодо способу та розміру утримання дитини батьком, який проживає окремо від них. Вирішуючи спір, суд виходить з таких норм законодавства. Статтею 48 Конституції України гарантовано право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141 СК України, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. За ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. ст. 183, 184 СК України. Так, за ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Доказів на підтвердження домовленості між сторонами щодо способів виконання обов`язку утримувати дитину матеріали справи не містять. Наданими доказами підтверджено, що станом на день розгляду справи дитина, яка не досягла повноліття проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача на утримання дитини повинні бути стягнуті аліменти. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що позивачем суду не надано доказів на підтвердження негативного стану здоров`я дитини, наявності у власності дитини нерухомого майна, витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, наявності у відповідача на праві власності, володіння та/або користування будь-якого майна та майнових прав, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав. Не містять матеріали справи і доказів негативного стану здоровя та матеріального становища відповідача, наявності у відповідача інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, працевлаштування відповідача та достатності його заробітку (доходу). Позивач просив визначити розмір аліментів в частці від заробітку. З огляду на викладені вище норми законодавства, суд приходить до висновку, що ненаданням допомоги відповідачем на утримання дитини в добровільному порядку порушуються майнові права позивача та дитини і з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини повинні бути стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Інших даних про матеріальний стан платника аліментів, а також стан здоровя дитини і інших обставин, що враховуються при визначенні судом розміру аліментів суду не надано, що не позбавляє в майбутньому позивача чи відповідача звертатися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. У відповідності до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з того, що позивача звільнено від сплати судового збору, а тому, за ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved