Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

13 травня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 28 березня 2016 року позивача на підставі розпорядження голови [PERSON] обласної ради №20-КП від 25 березня 2016 року було звільнено з посади в.о. директора КП «Січ» ДОР, однак із наказом про звільнення не ознайомили, особистої заяви про звільнення позивач не писав, вважає що його трудовий договір було пролонговано на невизначений строк, а тому звільнення мало відбуватись на загальних підставах, а не згідно ст.36 п.2 КЗпП України. З цих підстав позивач просив суд визнати вказане розпорядження голови ДОР протиправним та скасувати, поновити позивача на посаді, виплативши середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з викладених вище підстав. Представник відповідача [PERSON] обласної ради в останнє судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду письмові заперечення проти позову (а.с.67-70), в яких послалась на безпідставність на необґрунтованість позовних вимог, оскільки пролонгації трудового договору з позивачем не було, натомість позивача звільняли після закінчення строку трудового договору і одразу ж призначали знову на новий строк, після закінчення якого вже звільнили остаточно. Крім того, як стверджувала представник відповідача, у випадку закінчення строку дії трудового договору роботодавець не зобовязаний видавати працівнику наказ про звільнення, лише на його прохання, якого не було, а також вказала на те, що законом не передбачено необхідність подання працівником заяви про звільнення для звільнення такого працівника у випадку закінчення строку трудового договору. Окрім того, в ході розгляду справи представник відповідача ДОР подала суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.74-75), в якій послалась на пропуск позивачем місячного строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом, який має відраховуватись з 28 березня 2016 року. Представники відповідача КП «Січ» ДОР в судовому засіданні заперечували проти позову з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог. Від в.о. директора КП «Січ» ДОР надійшло до суду письмове заперечення проти позову (а.с.63-65), в якому останній послався на те, що спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, виходячи із субєктного складу відповідачів по справі та змісту першої позовної вимоги (про скасування розпорядження голови ДОР), також послався на пропуск позивачем строку позовної давності, передбаченого ст.99 КАС України, ст.233 КЗпП України, послався в.о. директора КП «Січ» ДОР і на неможливість задоволення позовної вимоги про поновлення позивача на посаді в.о. директора КП «Січ» ДОР через відсутність такої посади в штатному розкладі підприємства, а також вказав на неналежність КП «Січ» ДОР як відповідача по справі. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивача розпорядженням голови [PERSON] обласної ради №55-КП від 19 жовтня 2015 року було призначено виконуючим обовязки директора Комунального підприємства «Січ» [PERSON] обласної ради з 26 жовтня 2015 року строком на дів місяці. (а.с.5-8) В подальшому розпорядженням голови [PERSON] обласної ради №66-КП від 01 грудня 2015 року позивача звільнено з посади виконуючого обовязки Комунального підприємства «Січ» [PERSON] обласної ради з 26 грудня 2015 року на підставі ст.36 ч.1 п.2 КЗпП України і одразу ж цим же розпорядженням позивача знову призначено на ту ж посаду з 28 грудня 2015 року строком на 3 місяці. (а.с.62) Розпорядженням голови [PERSON] обласної ради №20-КП від 25 березня 2016 року позивача звільнено з посади виконуючого обовязки Комунального підприємства «Січ» [PERSON] обласної ради з 28 березня 2016 року на підставі ст.36 ч.1 п.2 КЗпП України. (а.с.6, 9, 61) Трудову книжку у звязку із своїм звільненням позивач отримав 28 березня 2016 року, наказ про звільнення не отримував, із вимогою про отримання такого наказу до роботодавця не звертався (а.с.80). Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про місцеве самоврядування», КЗпП України, Статутом КП «Січ» ДОР, Положенням про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, затвердженим рішення [PERSON] обласної ради від 23 березня 2007 року №123-7/У (далі Положення). Так, за змістом ст.ст.43, 124 Конституції України, ст.5-1 КЗпП України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних у місті судах розглядаються трудові спори за заявами, зокрема, керівника підприємства з питань звільнення. Нормою ст.169 ЦК України визначено, що територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. За змістом преамбули та п.6.2, 6.3 Статуту КП «Січ» ДОР останнє засноване на спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області й перебуває в управлінні [PERSON] обласної ради. Управління КП «Січ» ДОР здійснює керівник, наймання якого здійснюється згідно з чинним законодавством України [PERSON] обласною радою шляхом укладення контракту. Відповідно до ст.43 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників. Пунктом 1.3 Положенням визначено, що питання про призначення на посаду і звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, вирішується виключно на сесіях обласної ради від повідано до ст.43 Закону України «Про місцеве самоврядування» з урахуванням вимог КЗпП України, інших законодавчих та нормативно правових актів України та цього Положення. З метою забезпечення постійного управління підприємствами, установами та закладами, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, голова обласної ради у міжсесійний період на підставі заяви керівника підприємства, установи, закладу про звільнення вирішує це питання шляхом видання відповідного розпорядження. У разі, якщо підприємства, установи та заклади у міжсесійний період залишились без керівників, голова обласної ради своїм розпорядженням на строк до трьох місяців призначає на посаду осіб, що виконують обовязки керівників підприємств, установ або закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області. (а.с.10-зворот) У відповідності до змісту ст.ст.21, 23, 24 КЗпП України трудові відносини між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом оформлюються трудовим договором, особливою формою якого є контракт, який укладається на певний строк в письмовій формі. Пунктом 1.5 Положення визначено, що з керівником підприємства, установи або закладу, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, укладається строковий трудовий договір (контракт) у письмовій формі. (а.с.11) Нормою ст.36 ч.1 п.2 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору (контракту) є закінчення строку його дії (п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Відповідно до ст.39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (п.2 ч.1 ст.23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. За змістом п.5.2, 5.6 Положення дія строкового трудового договору (контракту), укладеного керівником підприємства, установи або закладу, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, припиняється відповідно до ст.36 КЗпП України. Закінчення терміну дії цього договору є підставою для його припинення. При цьому трудові відносини з керівником розриваються на підставі ст.36 ч.1 п.2 КЗпП України. (а.с.12) Згідно ст.47 ч.2 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст.235 КЗпП України У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Нормою ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище положень законодавства, суд приходить до висновку відсутність будь-яких підстав для задоволення позову. Правова позиція суду, покладена в основу вказаного результату розгляду спору сторін, ґрунтується на тому, що чинним на час розгляду справи та виникнення спірних правовідносин сторін законодавством визначено, що призначення на посаду і звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, а таким підприємством є КП «Січ» ДОР, вирішується виключно на сесіях [PERSON] обласної ради. Разом із тим, в міжсесійний період означеними повноваженнями наділений голова [PERSON] обласної ради, який із вказаного питання приймає розпорядження, призначаючи саме в.о. керівника комунального підприємства на строк до трьох місяців, а також видає розпорядження про звільненні такого керівника/в.о. керівника. Розпорядженням голови [PERSON] обласної ради оформлюється і припинення з в.о. керівника комунального підприємства контракту (даним видом трудового договору оформлюються трудові правовідносини з керівником/в.о. керівника) внаслідок закінчення строку дії цього контракту. Саме розпорядженнями голови [PERSON] обласної ради позивача було як призначено на посаду в.о. керівника КП «Січ» ДОР, так і оформлено припинення (звільнено з посади) трудових правовідносин із позивачем, причиною чого був сплив строку дії укладеного з ним контракту. Відтак, оскаржуване позивачем розпорядження голови [PERSON] обласної ради №20-КП від 25 березня 2016 року винесено уповноваженою особою на законних підставах, а відтак не може бути визнано протиправним чи скасовано з визначених стороною позивача підстав. Не підлягає задоволенню і решта позовних вимог про поновлення на посаді та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі позовні вимоги є похідними і ґрунтуються на задоволенні першої позовної вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження голови [PERSON] обласної ради, у задоволенні якої, як вказувалось вище, судом відмовлено. Крім того, підставою для відмови у задоволенні позову в цілому є пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Заяву про застосування строків позовної давності в ході розгляду справи подала представник відповідача [PERSON] обласної ради, і суд вважає цю заяву такою, що підлягає задоволенню, мотивуючи свою правову позицію наступним. Так, як слідує зі змісту та характеру позовних вимог по даній справі, положень наведеного вище законодавства, спір між сторонами є трудовим, предметом спору є правомірність звільнення позивача із займаної посади і, як наслідок цього, можливість поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Строк позовної давності для позивача для звернення до суду із даним позовом законом встановлено згідно ст.233 ч.1 КЗпП України тривалістю в один місяць, і цей строк відраховується з дня вручення працівнику копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки ж, як встановлено судом, копія наказу про звільнення позивачу не вручалась, а трудову книжку позивач отримав 28 березня 2016 року, в той час як із даним позовом до суду звернувся лише 13 травня 2016 року, тобто зі спливом більше одного місяця, суд вважає встановлений законом місячний строк позовної давності пропущеним. При цьому, сторона позивача до суду з приводу поновлення вказаного строку у відповідності до ст.234 КЗпП України не зверталась. В той же час, при вирішенні спору, суд критично ставиться та не приймає до уваги як підставу для задоволення позову посилання сторони позивача на не ознайомлення позивача із наказом про його звільнення, оскільки як слідує зі змісту наведених вище законних та підзаконних актів прийняття особи на посаду в.о. керівника комунального підприємства та звільнення з цієї посади оформлюється не наказом, а розпорядженням голови [PERSON] обласної ради. Крім того, обовязок роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) ознайомити працівника із наказом про його звільнення має місце лише при звільненні цього працівника з ініціативи роботодавця, а підстави для такого звільнення визначені нормами ст.ст.40, 41, 43, 43-1, 45 КЗпП України, жодна із яких не підлягає застосуванню до спірних правовідносин сторін, оскільки звільнення позивача відбулось на підставі ст.36 ч.1 п.2 КЗпП України внаслідок припинення строку дії укладеного з ним контракту. Не приймає суд до уваги і твердження сторони позивача про пролонгацію дії контракту позивача, внаслідок того, що жодна із сторін цього контракту не поставила вимогу про припинення трудових правовідносин, оформлених контрактом, після спливу строку дії цього контракту. [PERSON] твердження суд вважає помилковими через невідповідність їх фактичним обставинам спірних правовідносин, оскільки, як зазначалось вище, судом в ході розгляду справи було встановлено, що після призначення розпорядженням голови [PERSON] обласної ради №55-КП від 19 жовтня 2015 року позивача на посаду в.о. директора КП «Січ» ДОР з 26 жовтня 2015 року строком на два місяці, розпорядженням голови [PERSON] обласної ради №66-КП від 01 грудня 2015 року позивача було звільнено з 26 грудня 2015 року із вказаної посади у звязку з припиненням контракту (закінчення строку його дії) та одразу ж призначено на ту ж посаду з 28 грудня 2015 року із укладенням нового контракту строком на три місяці, зі спливом яких спірним розпорядженням голови [PERSON] обласної ради №20-КП від 25 березня 2016 року позивача звільнено вже остаточно із займаної посади в.о. директора КП «Січ» ДОР з 28 березня 2016 року у звязку із припиненням дії контракту (сплив строку дії контракту). Відтак, у трудових правовідносинах позивача мала місце не пролонгація, а укладення нового, другого контракту після спливу строку дії першого, що в свою чергу, спростовує твердження сторони позивача про перетворення строкового трудового договору (контракту) на безстроковий внаслідок пролонгації, а відтак і виключає можливість припинення трудового договору (контракту) позивача на зальних підставах, що виключало б право роботодавця припинити трудовий договір (контракт) із позивачем на підставі ст.36 ч.1 п.2 КЗпП України. Хибним є твердження сторони позивача про неможливість припинення трудового договору (контракту) із позивачем без його письмової заяви про звільнення, оскільки на підставі системного аналізу положення абзацу 2 п.1.3 Положення в контексті норм ст.ст.36, 38, 39 КЗпП України слідує логічний висновок, що заява працівника на про його звільнення може мати місце лише в тих випадках, коли звільнення працівника відбувається за його ініціативою до закінчення строку дії контакту або ж при розірванні безстрокового трудового договору також за ініціативи працівника. Обовязковість заяви працівника про його звільнення за будь-яких умов звільнення є абсурдною, оскільки за таких умов роботодавець фактично позбавляється права розірвати трудовий договорів із працівником як за своєї ініціативи достроково, так припинити трудові правовідносини із працівником внаслідок спливу строку дії трудового договору (контракту) і при небажанні пролонгувати такий трудовий договір (контракт). Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності та необґрунтованістю і безпідставністю позовних вимог. Не погоджується суд із твердженнями сторони відповідача КП «Січ» ДОР про необхідність розгляду даного позову в порядку адміністративного судочинства, виходячи із субєктного складу відповідачів по справі, одним з яких є [PERSON] обласна рада, оскільки спір між сторонами за своїм характером та нормативним регулюванням є саме трудовим, поданий для захисту трудових прав позивача, і жодна із сторін саме в межах даних правовідносин не виступає як субєкт владних повноважень при призначенні і звільненні позивача з роботи. Крім того, при визначенні виду судочинства, в порядку якого має вирішуватись справа, первинне значення має саме характер спору та правовідносин, з яких він виник, а не субєктний склад, про що розяснив і Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.21 своєї постанови від 01 березня 2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ». З цих же підстав не підлягає застосування і норма ст.99 КАС України при визначення строку позовної давності для звернення до суду. Помилковими є твердження сторони відповідача КП «Січ» ДОР про неналежність даного відповідача, оскільки позивач фактично працював та отримував заробітну плату саме в КП «Січ» ДОР, а відтак очевидним є те, що при звільненні позивача вимоги про поновлення його на роботі та стягнення у звязку із цим середнього заробітку у звязку із вимушеним прогулом мають предявлятись до КП «Січ» ДОР. Абсурдним є твердження сторони відповідача КП «Січ» ДОР про неналежність обраного позивачем такого способу захисту своїх прав як поновлення на посаді в.о. директора КП «Січ» ДОР через відсутність цієї посади в штатному розкладі КП «Січ» [PERSON] оцінка суду тверджень сторони відповідача заснована на тому, вказаний спосіб захисту прямо передбачений нормою ст.235 КЗпП України, саме з цієї посади позивача було звільнено, і саме цю посаду на даний час обіймає [PERSON], яким і підписані заперечення проти позову, в яких міститься означене твердження сторони відповідача КП «Січ» ДОР. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, ст.5 Закону України «Про судовий збір», враховуючи характер спору та результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати у справі покласти на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed