Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

12 жовтня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування належним йому житлом - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказував, що є власником вищевказаного житлового будинку, в якому, окрім нього зареєстровані дружина та їх діти - відповідачі по справі. Натомість відповідачі в його будинку не мешкають вже багато років, витрати з утримання будинку та його ремонту не несуть, їх речей в ньому не зберігається. Перешкод у користуванні цим майном відповідачам ні він ні його дружина не чинили. Оскільки вирішення питання щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку за її адресою в добровільному порядку не вирішено, а через їх реєстрацію, він змушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг на утримання будинку, не має можливості отримати соціальні пільги, тобто фактично позбавлений можливості у повній мірі розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд, тому єдиним захистом його прав як власника вказаного будинку зі здійснення дій щодо можливого користування та його розпорядження можливе лише в судовому порядку. Позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій свої позовні вимоги підтримав та просив справу розглянути за його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином (а.с.37), у зв'язку із чим суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності. Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 04.09.2014 року, [PERSON] є власником домоволодіння - земельної ділянки та житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 11-12). За даними будинкової книги за цією адресою зареєстровані, окрім власника, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15-20). Натомість, зі змісту акту щодо непроживання від 08 травня 2015 року, відповідач [PERSON] не мешкає за вказаною адресою з травня 2013 року (а.с. 23). За даними акту про непроживання від 02 квітня 2015 року, також підтверджено, що [PERSON] не мешкає за вказаною адресою з травня 2013 року, комунальні послуги не сплачує, її речей у будинку немає (а.с. 24). За даними актів про не проживання від 29.12.2014 року та 27 січня 2015 року, [PERSON] не мешкає за вказаною адресою з квітня 2014 року, його особистих речей у будинку немає, комунальні послуги не сплачує (а.с. 28-29). Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України, ст.391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статті 150,156 ЖК України, ст. 405 ЦК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України - Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі тривалий час, [PERSON] з квітня 2014 року, а [PERSON] - з травня 2013 року, у вказаному будинку не проживають, тобто не використовують житло за цільовим призначенням без поважних причин, тому вимоги позивача законні та обґрунтовані. Враховуючи викладене,

Outcome: approved