Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

13.12.2017р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] та визначення за відповідачем права власності на іншу 1/2 частку цієї квартири. В обґрунтування позову зазначив, що з відповідачем він перебував у шлюбі з 04 серпня 2007 року, під час шлюбу сторонами була придбана вищезазначена квартира, а тому він є її співвласником, однак реалізувати своє право власності він позбавлений можливості, оскільки титульним власником є його колишня дружина - відповідач, проте остання відмовляється вирішити це питання в добровільному порядку, а тому позивач просить поділити майно з визначенням його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідач проти позову заперечувала. У своєму відзиві зазначила, що спірна квартира дійсно була придбана 25.12.2012р. у шлюбі з позивачем, між тим слід враховувати участь кожного з подружжя у придбанні такого майна коштами або працею. Так, як зазначає відповідач, при купівлі квартири нею був внесений авансовий внесок в розмірі 59000 грн. Ці кошти були надані як батьками позивача, так і батьками відповідача, а тому, за переконанням останної, такі є спільними. Залишок вартості квартири в загальному розмірі 49000 грн. відповідач сплачувала самостійно з власних коштів та остаточно розрахувалася з продавцем 21.07.2014р. При цьому, невдовзі після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири відносини між сторонами погіршились, позивач відмовлявся надавати кошти для проведення ремонту у придбаній квартирі та його за власні кошти проводила відповідач. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинились, вони перестали вести спільне господарство, не мали спільного бюджету. Позивач ніде не працював, зловживав спиртними напоями та відмовлявся приймати участь у сплаті комунальних послуг, у зв`язку з чим весь тягар утримання майна був покладений на відповідача. Також за змістом свого відзиву відповідач висловила свою незгоду зі звітом оцінки спірної квартири, проведеної на замовлення позивача, посилаючись на те, що експерт, який таку оцінку проводив, до квартири, що є об`єктом оцінки, не приходив, фотозйомку не проводив, а тому вартість квартири визначена таким звітом в розмірі 222280 грн. суттєво завищена. Відповідач вважає, що дійсна вартість спірної квартири становить 158000 грн., як зазначено у звіті про оцінку нерухомого майна від 06.02.2018р., виконаної на її замовлення відповідно до вимог законодавства. В подальшому з доповненим відзивом на позов звернулась представник відповідача. У вказаному відзиві, крім обставин викладених відповідачем, представник додатково зазначила, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності. Позивачем у справі взагалі не доведено, що він своєю працею з відповідачем та за їх спільні кошти придбав квартиру та проводив в ній ремонт. Акцентує увагу на тому, що визначаючи статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, необхідно враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю. Так, особисто відповідачем були понесені витрати на проведення ремонтних робіт у вказаній квартирі на загальну суму 76609 грн 37 к., на підставі викладеного вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, приведених у ньому, зазначив, що в період проживання у шлюбі з відповідачем вони придбали квартиру, у цьому їм допомогли його батьки, надавши подружжю 30000 грн., батьки відповідача допомогти не мали змоги, сама вона працювала в ательє та отримувала незначний дохід. Натомість, за словами позивача, він багато працював, отримував дохід, інколи виїжджав на заробітки. Переважно своїми силами та матеріальними затратами робив у спірній квартирі ремонт. Наразі позивач не має іншого житла, окрім квартири, придбаної у шлюбі з відповідачем. Відтак позивач просить визнати за ним право власності на половину спірної квартиру в порядку поділу спільного майна подружжя. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала. Пояснила суду, що майже все подружнє життя сторін позивач зловживав спиртними напоями, участі в утриманні спірної квартири та ремонті не приймав. Відповідач є приватним підприємцем, займається пошивом одягу, основна частина вартості квартири при її купівлі була внесена саме нею та 30000 грн. надали батьки позивача. Крім того, саме за рахунок відповідача у спірному житлі проведені ремонті роботи, що призвели до збільшення вартості такого майна, а тому спірна квартира не підлягає поділу. Відповідач підтримала позицію свого представника. Заслухавши сторін, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 04.08.2007р., що підтверджується відповідним свідоцтвом /а.с.6/. За змістом ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12.12.2017р. у справі № 589/2381/17 шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу 25.12.2012р. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Данильненком Г.В., за реєстровим №3438, набула у власність квартиру [ADDRESS] /а.с. 7/. Відповідно до наявних у матеріалах справи розписки /а.с. 26/ і квитанцій /а.с. 33-34/, показів допитаної в якості свідка [PERSON] (продавця квартири) плата за квартиру була проведена наступним чином: 59000 грн. було сплачено в день укладення договору купівлі-продажу, а решту вартості квартири в розмірі 49000 грн. сплачено частинами до 21.07.2014р. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Пунктами 22 - 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, тощо. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В ході розгляду справи домовленості про поділ майна сторони не дійшли. Шлюбного договору, яким би були визначені частки майна подружжя при розірванні шлюбу, сторони не укладали. Конструкція наведеної вище норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Верховного Суду від 05.12.2019р. у справі № 341/2616/13-ц та ін. Разом з тим, відповідачем, якою оспорюється належність квартири до спільної сумісної власності, в ході розгляду даної справи із дотриманням приписів ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76, 80, 81 ЦПК України не спростовано презупцію спільності права власності подружжя на спірне майно. Крім того, не доведено нею і підстав для відступлення судом від принципу рівності часток подружжя у спільному майні та збільшення її частки у спірному майні через збільшення вартості об`єкта за рахунок проведеного нею ремонту. Так, за доводами сторони відповідача спірна квартира хоча й була придбана в період перебування у шлюбі з позивачем, проте поділу не підлягає, з огляду на те, що окрім 30000 грн., наданих на її придбання батьками позивача, всю вартість цієї квартири виплачувала особисто відповідач, також остання за власні кошти проводила ремонт, при цьому позивач у цьому участі не приймав, зловживав спиртними напоями. Зважаючи на таку позицію відповідача слід зазначити, що в судовому засіданні відповідачем визнано, що 30000 грн. подружжю були надані батьками позивача для придбання квартири. Інша частина зі сплачених 25.12.2012р. за розпискою 59000 грн. була сплачена подружжям з власних заощаджень, що підтверджується як поясненнями самої відповідачки в судовому засіданні, так і показами свідка [PERSON] (батька відповідача), який суду повідомив, що при першому внеску гроші в розмірі 30000 грн. на придбання спірної квартири надали батьки позивача, іншу частину грошей сплатило за рахунок вказаних накопичень подружжя (сторін у справі). При цьому, з довідок про доходи /а.с. 45-54/, вбачається, що [PERSON] у період перебування у шлюбі з 2007 року по травень 2011року, а також з липня 2015 року по лютий 2018 років отримував дохід, який мав стабільний характер. Протягом цього часу [PERSON] працював водієм вантажного автомобіля та періодично перебував на обліку Шосткинського міськрайонного центру зайнятості, у зв`язку з чим також отримував виплати. Вказані обставини підтверджуються і наявною в матеріалах справи копією трудової книжки [PERSON] /а.с. 55-61/. Крім того допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що знає позивача близько 20 років, майже весь час останній працював водієм та задовго до придбання спірної квартири близько півроку перебував на заробітках в м. Москва Російської Федерації, працював на пілорамі на заводі Свема, возил металобрухт, в останній час працював за зерновозі. Свідок [PERSON] дав покази про те, що він особисто разом з позивачем двічі виїздив на заробітки в м. Москва у 2011 році та 2015-2016 роках (більш точної дати свідок не пам`ятає), деякий час десь біля 3-4 років вони працювали на хлібокомбінаті та на пілорамі. Наведені документи та покази свідків підтверджують пояснення позивача, що за час шлюбу він працював, та мав хоч і незначний, але регулярний дохід. В свою чергу, як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] /а.с.27/ остання також працювала у період шлюбу: з 2007р. по 31.01.2016р. у приватного підприємця [PERSON] закройником, а з 31.01.2016р. по 09.02.2016р. перебувала як безробітна на обліку Шосткинського міськрайонного центру зайнятості; з 09.09.2016р. [PERSON] має статус фізичної особи-підприємця. Дані про розмір доходу відповідача суду не надані. У контексті викладеного, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача, що за приписами ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Наведене безспірно свідчить про те, що спірна квартира була придбана за рахунок спільних коштів подружжя, в тому числі отриманих кожним із них як заробітна плата чи інший дохід. Доказів, які підтверджували б використання для придбання квартири коштів, які є особистою приватною власністю лише відповідача, суду не надано. При цьому, пояснення свідка [PERSON] про те, що він з дружиною також при змозі допомогли донці (відповідачу) виплачувати борг за квартиру, надавши 4000 грн і 5000 грн, а в 2017 році дали 8000 грн для встановлення вікон, цього висновку суду не спростовують. Як не спростовують цього і покази інших свідків. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] , кожна окремо, суду повідомили, що знайомі з відповідачем близько 2 та 5 років відповідно. При їх відвідуванні житла сторін неодноразово спостерігали, що позивач перебував у нетверезому стані, висловлювався образливо на адресу відповідача. Свідки кожен окремо підтвердили, що в спірній квартирі проводився ремонт, однак хто його оплачував та кому належали гроші, за які була придбана спірна квартира свідкам не відомо. Свідок [PERSON] (колишня власниця спірної квартири) пояснила, що вона продала належну їй квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , з якою працювала разом в ательє. Зазначила, що при купівлі квартири відповідач спочатку надала свідку лише частину вартості близько 60000 грн, а залишок коштів в подальшому виплачувала протягом повтора року на ощадний рахунок. Про джерело коштів не обізнана. Свідки [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, повідомили, що допомагали на прохання відповідача з ремонтом у спірній квартирі. При цьому походження коштів, витрачених на ремонт та придбання самої спірної квартири, свідкам не відоме. Крім того, свідок [PERSON] зазначив, що ані відповідач, ані позивач при виконанні ремонтних робіт йому особисто не допомагали, останнього свідок бачив в нетверезому стані. Свідок [PERSON] підтвердив, що придбав у батька відповідача - [PERSON] гараж за 12000 грн. десь восени 2013р., які зі слів останнього той планував віддати доньці для оплати квартири. Таким чином зміст цих показів не спростовує вже встановлені судом обставини справи, відомостей, які б свідчили про належність спірного майна або коштів, за які таке майно було придбане, до особистої приватної власності дружини чи чоловіка, свідки не повідомили. Слід зазначити, що надані відповідачем квитанції про придбання будівельних матеріалів та побутової техніки, також не свідчать на користь таких доводів відповідача, зокрема тому, що з їх змісту неможливо встановити використання цих товарів під час виконання ремонтних робіт саме у спірній квартирі та/або дані про особу покупця, крім того, переважна кількість таких квитанцій також датована ще під час перебування сторін у шлюбі. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, протилежного стороною відповідача не доведено. При цьому, реєстрація спірного майна на ім`я відповідача та проведення саме нею платежів за це майно таких обставин не спростовує. Крім того, судом відхиляються доводи сторони відповідача про те, що саме за рахунок грошових та трудових затрат останньої істотно збільшилась вартість спірної квартири, оскільки такі обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи. У цьому контексті також слід зазначити, що висновки про оцінку вартості майна, надані сторонами, про такі обставини беззаперечно не свідчать, адже оцінки проводилися в 2017 та 2018 роках, тобто збільшення вартості майна відбувалося в тому числі і через зміни ринкової вартості житла, а збільшення вартості житла внаслідок проведеного в ньому ремонту не було предметом експертного дослідження. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог п.п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У даному випадку невизначеність частки позивача у спільному майні подружжя, позбавляє останнього можливості належним чином реалізувати його права щодо належного йому майна, отже таке право позивача має бути захищено в судовому порядку. Враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя відповідачем не надано, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Підсумовуючи наведене позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved