Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

14 грудня 2020 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Позивач є єдиною спадкоємицею свого чоловіка. 06 лютого 2020 року позивач подала заяву до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Лубякової Г.М. про прийняття спадщини, згідно з якою заведено спадкову справу №8/2018. За життя чоловіка позивача на його картковому рахунку, відкритому в АТ «Райффайзен Банк Аваль» знаходяться кошти в сумі 415,80 грн, що бути виплачені Житомирським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області, як додаткова пенсія. Вказані кошти в сумі 415,80 грн були зараховані на рахунок чоловіка позивача 08 грудня 2017 року, тобто ще за його життя. Протягом тривалого часу позивач зверталась до відповідача із заявами про повернення їй зазначених коштів, які належать їй після смерті чоловіка, однак відповідач відмовляється виплатити ці кошти, не визнає за нею право власності на них та змушує до дій, які не передбачені чинним законодавством, а саме: отримати свідоцтво про право на спадщину. У свою чергу, витрати пов`язані з отриманням свідоцтва про право на спадщину у спірних правовідносинах перевищують розмір самої спадщини (грошових коштів, які знаходяться на рахунку в АТ «Райффайзен Банк Аваль»). Чинне законодавство не містить норм, які зобов`язують спадкоємців отримувати свідоцтво про право на спадщину на кошти та нести додатковий фінансовий тягар по його отриманню. Вказаний обов`язок (отримати свідоцтво про право на спадщину) встановлений виключно на майно, перелік якого зазначений в ст. 1297 ЦК України, до якого не входять кошти, що знаходяться на рахунках в установах банків. Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, позивач фактично набула право спадкоємця після смерті її чоловіка та має право на кошти, що знаходяться на його рахунку у відповідача. Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею право власності на кошти в сумі 415,80 грн, що належать її померлому чоловіку та знаходяться на банківському рахунку в АТ «Райффайзен Банк Аваль». Ухвалою судді від 17 грудня 2020 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 11 лютого 2021 року від АТ «Райффайзен Банк Аваль» надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що 12 грудня 2017 року до Банку від Управління соціального захисту населення в Житомирській області надійшли грошові кошти у сумі 415,80 грн. В той же день кошти були зараховані на рахунок [PERSON] , тобто вже після його смерті. Станом на 04 лютого 2021 року залишок коштів на рахунку [PERSON] складає 412, 80 грн. 09 лютого 2018 року до Банку надійшов запит від приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Лубякової Г.М. про надання відомостей про наявність та вид грошових рахунків, суми заощаджень з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями та індексаціями, а також час внесення їх в банківську установу на ім`я [PERSON] , який помер [INFO] для оформлення спадкової справи. Тому твердження позивача про те, що вона подала заяву про прийняття спадщини 06 лютого 2020 року не відповідають дійсності або дата вказана з помилкою. 20 лютого 2018 року банк надав відповідь нотаріусу про те, що станом на 19 лютого 2018 року на картковому рахунку, відкритому на ім`я померлого [PERSON] залишок коштів становить 413 грн. У лютому 2019 року позивач звернулась до банку із заявою про видачу зазначених коштів. 19 лютого 2019 року банк надав позивачу відповідь про те, що видача коштів з рахунку померлого пенсіонера [PERSON] може бути здійснена лише спадкоємцю на підставі документів, передбачених чинним законодавством України, а тому позивачу було рекомендовано отримати у встановленому законом порядку свідоцтво про право на спадщину та на його підставі отримати грошові кошти з рахунку померлого [PERSON] у будь-якому відділенні Банку. Однак позивач декілька раз зверталась до відповідача із вимогами про видачу їй коштів не погоджуючись з відмовою банку видати їй кошти. У травні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання незаконною відмови у виплаті суми пенсії члену сім`ї померлого та зобов`язання вчинити дії. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року у справі №757/26851/19-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. При цьому, суд дійшов висновку про те, що позивач не позбавлена права отримання коштів після отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті свого чоловіка. В той же час, звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилається на норми статей 392, 1268, 1296 ЦК України вказуючи, що власник може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Однак позивач не є власником зазначених коштів, а є спадкоємицею власника спірних коштів, а банк лише виконує функції з обслуговування банківського рахунку клієнта, відповідно до умов укладеного договору з власником рахунку. При цьому, право члена сім`ї на отримання пенсії, які не були отримані спадкодавцем за життя розповсюджуються лише на випадки, коли пенсія або інша соціальна виплата була нарахована, але не виплачена на відповідний рахунок в Банк одержувача. В той же час, кошти після зарахування на рахунок отримувача стали його власність, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат) та набули статус вкладу, а відповідно до статті 1228 ЦК України право на вклад входять до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. За таких обставин, задля отримання зазначених коштів, позивач може отримати свідоцтво про право на спадщину та отримати зазначені кошти. 10 березня 2021 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що чоловік позивача отримував пенсію до 10 числа кожного місяця, тому посилання відповідача на те, що спірні кошти надійшли лише 12 грудня 2017 року не відповідають дійсності, тому [PERSON] набув їх у власність за життя. Позивач, як єдина спадкоємиця за законом після смерті свого чоловіка прийняла спадщину, що підтверджується матеріалами спадкової справи, тому право власності на кошти в сумі 415,80 грн перейшло від [PERSON] до позивача, при цьому спадкоємець не зобов`язаний отримувати свідоцтво про право на спадщину, це є його правом. Таким чином, оскільки право власності [PERSON] на кошти в сумі 415,80 грн припинилось у зв`язку з його смертю, то позивач, як спадкоємець, є власником зазначених коштів з дня відкриття спадщини - з 10 грудня 2017 року. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповіднодо норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. [PERSON] та [PERSON] з 25 січня 1975 року перебували в зареєстрованому шлюбі. [INFO] [PERSON] помер. 12 грудня 2017 року на банківський рахунок [PERSON] зараховано пенсію у сумі 415,80 грн. 06 лютого 2018 року за заявою [PERSON] приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Лубякової Г.М. завела спадкову справу №8/2018 після смерті [PERSON] . Згідно зі статтею 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідно достатті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті. Разом з тим постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596 затверджено Порядок виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банківських установах. Судом встановлено, що виплати пенсії [PERSON] здійснювалися через поточний рахунок, відкритий ним в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Відповідно до пункту 13 Порядку сума пенсії, що належала одержувачу і не була зарахована на поточний рахунок у зв`язку з його смертю, виплачується згідно зі статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відносини між банком та клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо укладення договору банківського рахунка та здійснення операцій за рахунком клієнта урегульовано положеннями глави 72 ЦК України. Відповідно до частин першої, третьої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (частина друга статті 1068 ЦК України). Згідно з пунктом 1.3статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»дата валютування - це зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача. Отже, кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк у свою чергу в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів. Відповідно до статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом чи договором між банком і клієнтом. Пунктом 1.39 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»передбачено, що списання примусове - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом. Тобто примусове списання коштів із рахунку клієнта на підставі рішення суду та виконавчих документів визначає обов`язок банку виконати судове рішення, прийняте за наслідком захисту прав стягувача щодо особи - володільця рахунку, незалежно від його волевиявлення. Банк не є набувачем спірних коштів і не має повноважень з розпорядження особистими коштами клієнта, які є власністю останнього, поза межами договору між банком і клієнтом; будь-яке рішення, прийняте судом відносно володільця рахунку або його спадкоємців, яке б зобов`язувало банк здійснити списання коштів з особового рахунку, відсутнє. Кошти після зарахування на рахунок [PERSON] стали його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат), та набули статус вкладу. При цьому перерахування (видача) вкладу можливе лише в порядок та спосіб, визначений законодавством, шляхом отримання спадщини спадкоємцями померлого вкладника. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року в справі № 6-535цс15. В той же час, частинами 1, 2 статті 1228 ЦК України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 06 лютого 2018 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Лубякової Г.М. Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Крім того, за змістом частини другої статті 48 Закону України «Про нотаріат» на підтвердження права на спадщину за законом або заповітом нотаріусом видаються відповідні свідоцтва. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що право прийняти спадщину належить виключно спадкоємцю. У разі прийняття спадщини спадкоємець подає заяву про прийняття спадщини і як наслідок отримує свідоцтво про право на спадщину за законом або за заповітом, що є підтвердженням такого права спадкоємця. При цьому, витрати по отриманню свідоцтва про право на спадщину несе саме спадкоємець. У зв`язку з чим, посилання позивача на те, що витрати на отримання свідоцтва про право на спадщину значно перевищують розмір самої спадщини не заслуговують на увагу, оскільки саме спадкоємець відповідно до вимог чинного законодавства несе такі витрати. У зв`язку з чим, позивач не позбавлена права отримання коштів після отримання свідоцтва про право на спадщину, тому позов є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed