Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

14.07.2016 року [PERSON] звернулась до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання доньки, посилаючись на те, що 09.03.2002 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від подружнього життя 25.07.2002 року у них народилася донька [PERSON]. 27.04.2010 року шлюб між ними було розірвано рішенням Пологівського районного суду Запорізької області. Після розірвання шлюбу відповідач запропонував їй перераховувати кошти на утримання їх спільної доньки [PERSON], [INFO], починаючи з літа 2010 року та вони домовилися про перерахування відповідачем щомісячно кошів на утримання їх дитини, але на сьогоднішній день перераховані кошти є мізерними, так як ціни з того часу значно виросли. Коштів, які перераховує відповідач не вистачає на повноцінне утримання доньки. Відповідач сплачує третину від прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, яка становить 1455,00 грн. На неодноразові звернення до відповідача про збільшення розміру коштів, він категорично не погоджується. У відповідача обовязків по утриманню інших осіб немає, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей у нього немає. Крім того, позивачка зазначає, що 09.11.2013 року вона вдруге вийшла заміж та народила сина [PERSON]. У звязку з недосягненням згоди з відповідачем щодо щомісячного розміру кошів на утримання їх доньки, з метою врегулювання спору та встановлення чіткого розміру кошів на утримання їх спільної дитини, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь кошти на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO] в розмірі ? (однієї четвертої) часини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня предявлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, проте надала суду заяву, в якій просить розглянути справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити за викладеними у позовній заяві підставами. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, проти позовних вимог [PERSON] не заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи, повно та всебічно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цивільної справи, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає, що заявлені [PERSON]А позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 09.03.2002 року сторони - [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 12.01.2010 року було розірвано. Дане судове рішення сторонами не оскаржено та набрало законної сили 23.01.2010 року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.7). Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], у свідоцтві про народження якої батьком записаний [PERSON], відповідач у справі, а матірю - [PERSON] (а.с.6). Неповнолітня дитина [PERSON] [INFO], зареєстрована та фактично проживає з позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Василівської міської ради Запорізької області за № 853 від 18.07.2016 року, що відповідачем не оспорюється. Позивачка [PERSON] на теперішній час не працює, оскільки перебуває у відпустці та здійснює догляд за малолітньою дитиною сином [PERSON], 08.11.2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.9). Відповідач [PERSON] на теперішній час належним чином неповнолітню доньку [PERSON] не утримує, чіткої домовленості між сторонами щодо утримання дитини на теперішній час між сторонами не досягнуто, тому позивачка [PERSON] вимушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно положень статті 181 Сімейного кодексу України способами виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ч.4 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу батька (матері) та/чи в твердій грошовій сумі. Згідно до положень ст.182 Сімейного кодексу України та п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, при визначені розміру аліментів суд враховує:стан здоров»я та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього кодексу. Відповідно до положень ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно вимог статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст.8 Закону України „Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.2 ст.16 ЦК України визначено загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.59 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів). У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Відповідно до вимог ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. В силу вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевикладеного, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі, крім того, визнані відповідачем [PERSON], тому відповідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню, та враховуючи матеріальне та сімейне становища відповідача, який на теперішній час на обліку в центрі зайнятості не перебуває, статусу безробітного немає, є фізично здоровою та працездатною особою, на обліку у вузьких спеціалістів медичних закладів не перебуває, непрацездатних батьків та інших неповнолітніх дітей на утриманні немає, та оскільки вищевикладені обставини належними та допустимими доказами відповідачем не спростовані та в суді не доведені, крім того відповідач [PERSON] заявлені [PERSON] позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання доньки у визначеному позивачкою розмірі визнав у повному обсязі, тому суд вважає необхідним позов [PERSON] задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу (заробітку) відповідача щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня предявлення позову до суду, тобто з 14 липня 2016 року та до досягнення дитиною - [PERSON], [INFO] - повноліття. Крім того, відповідно до положень ст.ст.79,88 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, а саме: з відповідача [PERSON] підлягають стягненню в дохід держави судовий збір за предявлення до суду позову майнового характеру, розмір якого з 01.01.2016 року становить 551,20 грн., оскільки позивачка [PERSON] по даній категорії справ про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору.

Outcome: approved