Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

13.12.2012 року позивач [PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із позовом до Харківської міської ради, про встановлення факту сумісного проживання та визнання права користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу із [PERSON], проживала з останнім у кімнаті [ADDRESS]. Позивач просила встановити факт проживання однією сім'єю з [PERSON] з моменту розірвання шлюбу (22 листопада 1994 року) до його смерті ([INFO] року) та визнати за нею право користування зазначеною вище кімнатою. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.06.2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 20.08.2013 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] право користування житловим приміщенням кімнатою [ADDRESS]. 11.12.2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційна скарга Харківської міської ради була задоволена частково. Зазначеною ухвалою рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.06.2013 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 20.08.2013 року були скасовані, та справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. В ухвалі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2013 року зазначив, що суд першої інстанції, в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, вирішуючи спір по суті позовних вимог суд послався на пояснення свідків, надані ними у ході судового розгляду та акт, складений останніми 12 грудня 2012 року (а.с. 13), тобто безпосередньо перед початком звернення позивача до суду із вказаним позовом, не перевіривши належним чином чи була зареєстрована позивач у спірному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем її проживання, чи вела вона з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, адже як вбачається з матеріалів справи позивачем на підтвердження факту проживання з [PERSON] надано лише докази його поховання. Суд не з'ясував чи була між ними письмова угода на вселення позивача, не врахувавши, що позивач має інше житло, а саме частину іншої квартири на праві власності де і зареєстрована відповідно до вимог чинного законодавства, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про те, що позивач вселилась у спірну квартиру як член сім'ї наймача, та відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР набула прав та обов'язків, що випливають з договору найму житлового приміщення. Одночасно, встановлюючи факт проживання позивача із колишнім чоловіком однією сім'єю суд першої інстанції не навів жодних доводів, що підтверджують такий факт. Справа була направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. 31.03.2014 позивачка [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву про встановлення факту сумісного проживання та визнання права користування жилим приміщенням, яка була прийнята судом до розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник з'явились, позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. В судових засіданнях представник відповідача Санькова Ю.В. проти задоволення позовних вимог позивача заперечувала, просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, надала суду письмові заперечення. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали цивільної справи та докази, надані сторонами, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню виходячи з наступного. 31.03.2014 позивачка [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву про встановлення факту сумісного проживання та визнання права користування жилим приміщенням, яка була прийнята судом до розгляду. Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу із [PERSON], проживала з останнім у кімнаті [ADDRESS] в м. Харкові, була членом його сім'ї. Зазначала, що її чоловік [PERSON] зловживав спиртними напоями, на її прохання полишити цю шкідливу звичку не реагував, тому намагалася його змусити кинути пити, розірвавши з ним шлюб. Позивачка, згідно позовної заяви, надіялася, що її чоловік, таким чином, який кохав її та їх синів, зрештою, полишить цю шкідливу звичку. Щодо місця реєстрації позивачка в квартирі [ADDRESS] в ході судових засідань позивачка зазначала, що ніколи до цієї квартири не вселялася та не проживала там, оскільки там мешкав її син [PERSON] з дружиною [PERSON], квартира була куплена на її ім'я оскільки сімейною радою було вирішено продати кімнату № 91 та придбати ізольовану квартиру для сина. А для того, щоб квартира [ADDRESS] не ввійшла до складу сумісної власності подружжя, оскільки вона була придбана на власні кошти родини [PERSON], квартира була придбана на ім'я позивачки. Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав суду письмові заперечення, в яких зазначав, що, на його думку, позовні вимоги не підлягають задоволенню через те, що позивачка зареєстрована за іншим місцем проживання та не перебуває на черзі осіб, що потребують поліпшення житлових умов, відсутня письмова згода наймача на вселення, відсутні письмові докази постійного проживання позивачки у спірному приміщенні, ведення з наймачем спільного господарства та інші докази того, що позивачка була членом сім'ї наймача. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до 22 листопада 1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 22 листопада 1994 року (а.с. 6). Як вбачається з довідки КП «Жилкомсервіс» за №5390/2/07-05 від 15 березня 2013 року в кімнаті [ADDRESS] проживав та був зареєстрований [PERSON] з 06 листопада 1981 року до [INFO] року (дня смерті) на підставі ордеру №01609 серії ЖС-1 від 29 жовтня 1997 року (а.с. 67). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] року (а.с. 7). 09 вересня 2011 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу кімнати [ADDRESS] (а.с. 18-19). Відповідно до договору дарування квартири, укладеного того ж дня 09 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], останні отримали у дар квартиру за [ADDRESS] яка належить їм на праві приватної власності (а.с. 14-15), де і зареєстровані, про що свідчить довідка ОСББ «Наш Дім» від 12 листопада 2012 року (а.с. 8). З листа КП «Жилкомсервіс» за №5390/2/07-05 від 15 березня 2013 року вбачається, що вказана кімната не була приватизована. Після смерті [PERSON], кімната була опечатана дільницею №48 КП «Жилкомсервіс» та подана як вільне житло, а [PERSON] самовільно зірвала печатку та проникла у державне житло (а.с. 62). Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно з ч. 1 ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як вбачається з роз'яснень викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Враховуючи вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, для встановлення обставин проживання позивачки з померлим [PERSON], для встановлення істини у справі шляхом визначення з питаннями чи вела позивачка з наймачем спільне господарство, яка була тривалість часу їх проживання, чи була спірна кімната постійним місцем проживання позивачки в судове засідання були викликані та допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які надали пояснення на підтвердження обставин, зазначених в позовній заяві. Свідок [PERSON], що доводиться позивачці сином, 1980 року народження, в судовому засіданні пояснив, що дізнався про розлучення батьків, коли йому було 20 років. Зазначав, що їх родина проживала у кімнатах [ADDRESS], там були міжкімнатні двері, потім двері заклали цеглою, одну кімнату продали. Продали приватизовану кімнату. Зазначав, що його батьки - позивачка [PERSON] та наймач [PERSON] проживали разом та вели спільне господарство. Свідок [PERSON] надав аналогічні пояснення, зазначив, що його батьки - позивачка [PERSON] та наймач [PERSON] проживали разом та вели спільне господарство. Зазначав, що після продажу кімнати [ADDRESS], по [ADDRESS] разом зі своєю дружиною, мати залишилася проживати разом з батьком. Свідок [PERSON] пояснила суду, що була знайома з сім'єю [PERSON], що позивачка та [PERSON] проживали разом однією сім'єю, вели сумісне господарство, про розлучення [PERSON] дізналась тільки на похороні чоловіка [PERSON]. Щодо місця реєстрації позивачка в ході судових засідань не заперечувала, що зареєстрована в кв. [ADDRESS]. Проте зазначала, що ніколи до цієї квартири не вселялася та не проживала там, оскільки в зазначеній квартирі мешкав її син [PERSON] з дружиною [PERSON], квартира була куплена на її ім'я оскільки сімейною радою було вирішено продати кімнату № 91 та придбати ізольовану квартиру для сина. А для того щоб квартира [ADDRESS] в м. Харкові не ввійшла до складу сумісної власності її сина та його дружини, квартира була придбана на ім'я позивачки на власні кошти родини [PERSON]. Зазначене підтверджується довідкою ОСББ «Наш Дім» від 12 листопада 2012 року (а.с. 12), в якій зазначається, що позивачка [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживала, особистих речей, що їй належать в квартирі не має, а також квитанціями на сплату комунальних послуг кімнати [ADDRESS] виписаними на ім'я позивачки вже після реєстрації за новою адресою - у 2011 році (а.с. 25-27). Щодо відсутності письмової згоди наймача на вселення позивачки [PERSON], про яку зазначав відповідач, суд звертає увагу, що відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України N 2 від 12.04.1985 року відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. В даному випадку факт згоди наймача на вселення позивачки підтверджується безспірно, оскільки в ході судових засідань факти сумісного проживання та ведення сумісного господарства знайшли своє підтвердження та підтверджені як показаннями свідків, так і письмовими доказами. На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про проживання позивачки однією сім'єю з наймачем, що є підставою для набуття нею права на користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS]. З огляду на обґрунтованість уточнених позовних вимог позивача суд ухвалює рішення про їх задоволення. На підставі викладеного та наявних у справі матеріалів,

Outcome: approved