Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

14 жовтня 2014 року позивач [PERSON] звернувся в суд із даним позовом, який мотивував тим, що йому згідно свідоцтва про право власності на житло від 30 грудня 1999 року належить квартира, що знаходиться в [ADDRESS]. Разом із ним у квартирі зареєстровані дочки [PERSON], [PERSON] та колишня дружина [PERSON] Відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з 15 грудня 2011 року і по даний час, що підтверджується відповідними актами, проте з реєстрації не знімається, що спричиняє йому певні проблеми у стосунках з місцевими органами влади при отриманні відповідних довідок і сплати комунальних платежів. Оскільки в добровільному порядку [PERSON] не бажає зніматися з реєстрації у вказаній квартирі, просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати Маневицький районний сектор управління державної міграційної служби України у Волинській області виписати [PERSON] із зазначеного житла. 6 листопада 2014 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити та усунути перешкоди їй у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення, оскільки відповідач змінив замок до вхідних дверей та розпочав ремонт квартири, який і на даний час не завершений, що унеможливлює її проживання у спірному житлі. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] свій позов підтримав із наведених у ньому підстав та просив задовольнити, зустрічну позовну заяву [PERSON] заперечив. [PERSON], відповідач за зустрічним позовом, та її представник [PERSON], кожен зокрема, первісний позов заперечили повністю, просили відмовити у його задоволенні, зустрічну позовну заяву підтримали та просили задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить висновку про відмову у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів із наступних підстав. Статтею 41 Конституції України кожному гарантовано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. ст. 319 ч. 1, 321 ч. 1, 391 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК) України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, згідно з якими власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом установлено, що рішенням Маневицького районного суду від 5 грудня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], під час якого в них народилося двоє дітей - [PERSON] та [PERSON], було розірвано (а.с. 5). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 4 січня 2000 року, виданого згідно розпорядження від 30 грудня 1999 року №80, квартира [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім»ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.4). Із довідки, виданої виконкомом Маневицької селищної ради №4345 від 24 вересня 2014 року встановлено, що склад сім»ї [PERSON] наступний: колишня дружина [PERSON] та дочки [PERSON], 2000 року народження, [PERSON], 2005 року народження, зареєстровані в [ADDRESS] (а.с.11). Як пояснили сторони в судовому засіданні, під час перебування у шлюбі вони проживали разом в [ADDRESS], де зареєстровані і на даний час. Позивач [PERSON] суду також пояснив, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає з 15 грудня 2011 року, на підтвердження чого надав відповідні акти обстеження умов проживання від 6 травня 2014 року, 4 червня 2014 року, 10 липня 2014 року, 7 серпня 2014 року, 18 вересня 2014 року (а.с.6-10). Проте, із пояснень сторін в судовому засідання, також установлено, що [PERSON] припинила проживати разом із дітьми у квартирі [ADDRESS], після конфлікту із [PERSON], після чого він змінив замки вхідних дверей у житло та розпочав там ремонт, який триває і на момент розгляду справи. Даний факт не заперечив сам позивач [PERSON] та підтвердив допитаний в якості свідка співвласник спірного житла [PERSON], який пояснив, що на даний час він проводить ремонтні роботи в квартирі [ADDRESS], та одночасно там проживає, хоча належні умови для проживання ще не створені. Під час ремонту вони також замінили всі двері та замки, включаючи вхідні. Крім того, досліджені судом акти обстеження умов проживання підтверджують лише факт відсутності [PERSON] за місцем реєстрації з 6 травня 2014 року по 18 вересня 2014 року. А тому, беручи до уваги вищевикладене та вимоги ч. 1 ст. 11 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи ту обставину, що сторони на даний час перебувають між собою у неприязних стосунках та [PERSON] не може користуватися спірним житлом, оскільки [PERSON] чинить їй відповідні перешкоди, суд приходить висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є безпідставним та задоволенню не підлягає. Щодо зустрічного позову [PERSON], то суд відмовляє і у його задоволенні, оскільки вимога про вселення пред»явлена лише до відповідача [PERSON], проте згідно дослідженого судом свідоцтва про право власності на житло, співвласниками квартири [ADDRESS], є також [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], і в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив щодо залучення вказаних співвласників в якості співвідповідачів.

Outcome: dismissed