Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

14 березня 2018 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» про захист прав споживача. В обґрунтування таких вимог позивач зазначила, що 10 червня 2015 року між нею та Відповідачем - товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» в особі представника [PERSON], діючої на підставі довіреності № 103 від 01.10.2014 року був підписаний договір № Д 01672 (далі - Договір). В пункті 3.1.1 пункту 3.1 Договору встановлено, що: «Лізиногодавець зобов'язаний придбати Предмет Лізингу, який визначено Лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного договору та інших погоджень між сторонами.» При укладенні та підписанні договору зі сторони товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» в особі представника [PERSON], допущені шляхом обману неприпустимі порушення Правил укладення та підписання укладення на умовах Лізингоодержувача. Так, при підписанні Договору [PERSON] зобов'язалась уточнити відомості в окремих пунктах Договору, посилаючись на необхідні уточнення, щоб не припуститись помилки. Замість того, щоб правильно записати автомобіль Шевроле Авео, який ми погодили внести в пункт 1.1. Договору, [PERSON] скориставшись не заповненими даними внесла без погодження з нами інший автомобіль - КІА Sportage з модифікацією Limited Edition з об'ємом двигуна дизель тип: МТМ з приводом 2WD. [PERSON] також мала після уточнення записати в пункт 8.2. вартість автомобіля Шевроле Авео - 252000 гривень з відповідним перерахуванням цієї суми в доларах на день укладення договору за даними НБУ, а в пункт 10.3. [PERSON] після уточнення мала записати розмір щомісячного лізингового платежу з розрахунку 60 календарних місяців (5років) виходячи з суми 252000 гривень з відповідним перерахуванням щомісячного лізингового платежу в доларах на день укладення договору за даними НБУ. [PERSON] використовуючи наперед роздрукований шаблон Договору з незаповненими вищезазначеними пунктами та з незаповненими додатками № 1 та 2, заповнила лише реквізити Договору та зобов'язалась заповнити ці графи та підписані і заповнені договори надіслати по Новій пошті. Позивачем через ПАТ «Діамантбанк» за реквізитами ТОВ «Євролізинг Україна», було оплачено адміністративний платіж в сумі 30400 грн. згідно договору фінансового лізингу №01672 від 10.06.2015 року. Решта адміністративного платежу в сумі 20000 грн. була оплачена позивачем 12.06.2015 року. Цього ж дня, 12 червня 2015 року, після перевірки оплати платежу цей договір [PERSON] надіслала [PERSON] по «Новій пошті» через відділення № 64 по вулиці Васильківській, 55 міста Києва на адресу місто Іллінці, відділення Ворошилова, 82 експрес - накладною № 59000114715013. З урахуванням викладеного позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № Д 01672 від 10.06.2015 та стягнути на її користь адміністративний платіж в розмірі 50400 грн., які були сплачені нею на рахунок відповідача. В судове засідання позивач та її представник [PERSON] не з'явились, представник подав до суду заяву, в якій позов підтримав повністю, просив його задовольнити. Також просив розглянути справу у відсутність позивача та його представника, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Оскільки від відповідача не надійшла заява про розгляд справи у його відсутність чи відкладення розгляду справи та не повідомлено суд про причини неявки, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, це дає підстави суду відповідно до положень ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 10 червня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» в особі представника [PERSON], діючої на підставі довіреності №103 та [PERSON] укладено договір № Д01672. За яким позивачка здійснила платіж у розмірі 50 400,00 грн. з урахуванням комісійного збору банку, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій. Після ознайомлення позивачкою з договором, було виявлено, що представником ТОВ «Євролізинг Україна» внесено в договір відомості, які були не погоджені з позивачкою. Отже, між сторонами не досягнуто згоди щодо марки автомобіля, ціни автомобіля та щомісячного лізингового платежу. Відповідач зобов'язувався придбати предмет договору у власність та передати у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 12-17). На виконання п. 9.7 договору позивачем сплачений адміністративний платіж в сумі 50400 грн., що підтверджується копіями квитанцій про здійснення касової операції № N6781020053 та №0.0.396411407.1 (а.с. 18-19). Разом з тим стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору, які встановлюють жорсткий обов'язок споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання продавцю права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору, визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 10 червня 2015 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.2.6, розділ 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, як встановлено судом, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що такі положення угоди № Д 01672 від 10.06.2015 з додатками є несправедливими по відношенню до споживача, внаслідок чого утворюється істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві. Однак, за змістом частини п'ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Водночас позивач як на одну із підстав недійсності договору фінансового лізингу від 10.06.2015 посилається на недотримання вимог закону при його укладенні, а саме недотримання вимоги про його нотаріальне укладення. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди ( найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи N 6-2766цс15 від 16.12.2015 року і згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України є обов'язковою для врахування при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 10.06.2015, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було, повного виконання договору не відбулось, з огляду на обставини зазначені у позові та встановлені судом, у позивача після укладення спірного договору виникли обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача. Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що оскільки договір фінансового лізингу № Д01672 від 10.06.2015 року є нікчемним, вимога позивача про визнання його недійсним задоволенню не підлягає. Разом з тим, стаття 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тому кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч. 2 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відтак суд вважає позовні вимоги позивача в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки, в силу ч.3 ст.22 Закону України «Про судовий збір» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушеннями їх прав, з відповідача підлягає стягненню 1762,00 грн. судового збору в дохід держави, що відповідає положенням частини 6 статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial