Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

13 серпня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Вірнопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності на ј частки земельної ділянки в порядку спадкування за законом. В позовній заяві зазначає, що [INFO] в селі Вірнопілля Ізюмського району помер її вітчим [PERSON] . Після смерті вітчима відкрилася спадщина на ј частки земельної ділянки на території Вірнопільської сільської ради. Єдиною спадкоємицею померлого є його донька [PERSON] ,яка відмовилася від своїх прав на спадкування. Після звернення заявника у справі [PERSON] до приватного нотаріуса для оформлення спадщини, стало відомо про необхідність встановити факт родинних відносин зі спадкодавцем. Просила її позовні вимоги задовольнити. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила ухвалити рішення про задоволення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] до суду не з`явилася. Скерувала суду заяву про розгляд справи без участі представника сільської ради, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористався представники позивача та відповідача. За правилами ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що [INFO] в селі Вірнопілля Ізюмського району Харківської області помер [PERSON] у віці 78 років, про що зроблено відповідний актовий запис №10, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 07 листопада 2016 року виконавчим комітетом Вірнопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області. (а.с.12). [INFO] у с. Вірнопілля Ізюмського району Харківської області померла мати Позивача - [PERSON] у віці 84 роки, про що зроблено відповідний актовий запис №08, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 10 жовтня 2016 року виконавчим комітетом Вірнопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області. (а.с.13). Згідно Свідоцтва про народження [PERSON] її матір`ю є [PERSON] .(а.с.32, 33, 34) Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 листопада 2018 року [PERSON] призначено додатковий строк два місяці для подачі нею заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.35-36). Відповідно до довідки № 02-30/05 від 09.01.2018 року, виданої виконавчим комітетом Вірнопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, гр. [PERSON] , до дня смерті [PERSON] , проживала з ним та вела спільне господарство за адресою: [ADDRESS] . (а.с.15) Приватним нотаріусом Чистовим С. було повідомлено [PERSON] про необхідність звернутися до суду для вирішення питання щодо встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем [PERSON] (а.с.14). Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія Р1 №718601 [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка 8.1380 га, яка розташована на території Вірнопільської сільської ради, КСП ім.. Петровського.(а.с.16). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12, 229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Положення ст.ст.81,131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Приймаючи до уваги вищенаведене, визнання позову відповідачем, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved