Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

14.12.2018 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування РА ЗМР по Комунарському району про усунення перешкод у користуванні власністю (квартирою), шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначили наступне. Згідно зі свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 16.01.2009 року позивачам належить по Ѕ частині квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який 28.02.2013 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя Розірваний. У квартирі за вище вказаною адресою, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання осіб в квартирі, зареєстровані: позивачі - [PERSON] , [PERSON] , відповідач - [PERSON] , та її неповнолітні діти - [PERSON] , [PERSON] . Відповідач [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] зареєстровані, але більше року, з червня 2017 року в квартирі не проживають, що підтверджено актом про не проживання осіб за місцем реєстрації від 01.10.2018 року, складеним комісією в складі сусідів: [PERSON] , [PERSON] . На звернення позивача до ТОВ «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ», йому було відмовлено у складанні акту про фактичне проживання (не проживання) осіб за місцем їх реєстрації. Реєстрація відповідача та її дітей у належній позивачам квартирі створює останнім перешкоди у розпорядженні їх майном, на зареєстрованих у квартирі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , щомісяця нараховуються комунальні платежі, які доводиться сплачувати позивачам. Тому, за захистом своїх порушених прав позивачі вимушені звернутися до суду. Посилаючись на зазначене, просять суд усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] (а.с. 2-4). Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2018 року суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а також відповідно до ст. 274 ЦПК України вирішив розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам в порядку ст. 178 ЦПК України було надано право на надання відзиву на позовну заяву (а.с. 18). 16.01.2019 року представник третьої особи - РА ЗМР по Комунарському району, як орган опіки та піклування, надав суду письмові пояснення, в яких просить відмовити в задоволені позовних вимог позивачам у повному обсязі, посилаючись на те, що задоволення позовних вимог призведе до суттєвого порушення права неповнолітніх на збереження житлових прав (у тому числі на проживання) (а.с. 24-25). 30.01.2019 року представник відповідача - адвокат Красних К.М. надала суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач з неповнолітніми дітьми зареєстровані, але не проживають у спірній квартирі з червня 2017 року з поважних причин, оскільки саме з цього часу позивач [PERSON] вигнав їх з квартири, тому вони вимушені проживати за іншою адресою. В квартирі залишилися речі відповідача та її дітей, а саме дитячі ліжка, шафи, телевізор, та інше. Позивачі, вищевказані предмети та речі на неодноразові прохання відповідача, не віддають. Відповідач не має у власності нерухомого майна, у якому була б можлива її реєстрація та реєстрація її дітей. Натомість позивач [PERSON] є власником Ѕ частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення, мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Позивач [PERSON] є власником Ѕ частини вищевказаної квартири, в якій зареєстровано проживання його неповнолітніх дітей, які проживали у спірній квартирі з народження і до червня 2018 року, до тих пір, поки їх не вигнав з квартири дідусь - [PERSON] . Також зазначила, що шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем було розірвано 28.02.2013 року та навіть з моменту розірвання шлюбу і до червня 2018 року позивач [PERSON] , відповідач та її неповнолітні діти проживали разом у квартирі. Вказує, що неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірному житлі з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між батьками, виселення їх дідусем без їх волі у червні 2018 року та визначення їх місця проживання разом з матір`ю. Враховуючи неповнолітній вік дітей, останні не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування належним їх батьку житлом. Представник відповідача також зазначила, що позивач [PERSON] порушує свої обов`язки як батька щодо забезпечення інтересів неповнолітніх дітей, за рішенням суду не сплачує аліменти на їх утримання, має заборгованість з аліментних зобов`язань станом на 01.09.2018 року у розмірі 128 339 грн. 29 коп. Позивачу [PERSON] відомо про те, що у власності відповідача не має нерухомого майна, куди б вона могла зареєструватися та зареєструвати свої неповнолітніх дітей. Також, у спірній квартирі зареєстрована ще одна неповнолітня особа [PERSON] , [INFO] , яка має такі ж права на житло і проживання у спірній квартирі,як і неповнолітні діти за даним позовом (а.с. 26-29). Позивачі надали суду відповідь на відзив, в якому просять суд критично оцінити відзив відповідача та пояснення третьої особи, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень у відзиву на позовну заяву. Зазначили, що надана [PERSON] довідка про несплату позивачем [PERSON] аліментів, не стосується предмету доказування по зазначеній справі. Крім того, через реєстрацію відповідача у квартирі, позивачі-власники вимушені оплачувати комунальні послуги у великому розмірі самостійно, відповідач [PERSON] , яка не мешкає у квартирі з 2017 року разом з дітьми, участі в оплату комунальних послуг не бере. Реєстрація відповідачів в квартирі виключає отримання позивачами субсидії на оплату комунальних послуг (а.с. 36). 26.02.2019 року до суду надійшло клопотання представника відповідача - адвоката Красних К.М. про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, оскільки дана справа потребує детального розгляду спору по суті та з`ясування всіх обставин по справі (а.с. 37). Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.02.2019 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження цивільної справи № 333/6987/18, в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (а.с. 40). Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 54-55). У судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] , їх представник - адвокат Кадуліна І.С. підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиву на позовну заяву. Додатково пояснила, що у травні 2018 року, в той час коли вона перебувала на роботі, їй зателефонувала донька та повідомила, що дідусь - [PERSON] збирає їх речи. Приїхавши вечором до дому, у прихожій вона побачила пакети, у яких знаходилися її речі та речі дітей. Вона була вимушена разом із дітьми залишити квартиру, оскільки позивач [PERSON] сказав, щоб їх у квартирі не було. Зараз вона мешкає разом із дітьми у свого цивільного чоловіка, оскільки належного їй житла не має. Зазначила, що останній час перед тим, як позивач зібрав їх речі, стосунки між ними поступово погіршивалися, вона бачила, що останнього дратують онуки, він постійно був незадоволений тим, як вона веде господарство, виховує дітей. Але вона намагалася ужитися із колишнім свекром, оскільки орендувати інше житлове приміщення у неї не було фінансової можливості, діти відвідували школу поряд з адресою реєстрації, їх кімната у квартирі була облаштована для проживання дітей. Зазначила, що дитячі меблі позивачі їй не віддали, пояснюючи це тим, що останні були придбані за кошти позивача [PERSON] та залишаться у квартирі. Повернутися до квартири вона не має можливості, у зв`язку з неприязними відносинами, що існують між нею та позивачами. У судовому засіданні представник третьої особи заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні викладеним у письмових поясненнях. Суд, вислухавши думку осіб, які приймають участь у справі, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної часткової власності в рівних долях позивачам [PERSON] , [PERSON] , по Ѕ частки кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 29952 від 15.10.2007 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 7, 8). Відповідно до відомостей Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 26.11.2018 року, у вище зазначеній квартирі зареєстровані позивачі - [PERSON] , з 28.09.1995 року по теперішній час та [PERSON] , з 18.09.1995 року по теперішній час. Даний факт також підтверджується відповідною відміткою у графі «місце проживання» у паспортах позивачів (а.с. 9, 13, 14. 15). У спірній квартирі також з 11.06.2018 року по теперішній час зареєстрована донька [PERSON] - [PERSON] , [INFO] (а.с. 11, 16). Крім того, як зазначено позивачами та не заперечується відповідачем, у вказаній спірній квартирі зареєстровані також [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до листа ТОВ «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ» № 388725 від 11.09.2018 року з приводу розгляду звернення [PERSON] щодо підтвердження факту проживання/не проживання, даний перелік робіт не входить до переліку складових тарифу послуги з управління будинком, виконавцем якої є ТОВ «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ» (а.с. 5). Згідно з актом від 01.10.2018 року, складеного сусідами [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , починаючи з червня 2017 року фактично не проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Проте, в даному акті не наведено причин їх не проживання, тому суд критично відноситься до даного доказу (а.с. 6). Так саме, суд не приймає до уваги пояснення допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON] , оскільки останній лише підтвердив той факт, що відповідач та її діти останні півтора-два роки у спірній квартирі не мешкають, але що передувало їх переїзду йому не відомо. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 05.02.2019 року, відомості про нерухоме майно [PERSON] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , відсутні (а.с. 52). Судом встановлено, та сторонами по справі не заперечується, що відповідач [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] , [PERSON] за адресою своєї реєстрації: [ADDRESS] , мешкали до травня 2018 року. Як вбачається з пояснень, наданих позивачем [PERSON] у судовому засіданні, останній відповідача та її дітей з квартири не виганяв, [PERSON] зібрала речі та добровільно залишила квартиру, переїхавши до свого цивільного чоловіка. Однак надаючи пояснення останній також пояснив, що у травні 2018 року він сказав відповідачу фразу «Забирайте свої речі та ідіть звідси». В спірній квартирі залишилися речі відповідача та її неповнолітніх дітей, а саме дитячі меблі. Як вбачається з пояснень допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , між [PERSON] та відповідачем існували неприязні стосунки, останній постійно висказував відповідачу намір вигнати її разом з дітьми зі своєї квартири, ображав їх, чинив моральний тиск. Відповідач разом з дітьми на теперішній час проживає у свого цивільного чоловіка, який надав їм своє житло, іншого нерухомого майна відповідач не має, куди б могла сама прописатися та прописати своїх дітей. Крім того, свідок [PERSON] суду пояснив, що у травні 2018 року він був очевидцем подій, коли приїхавши з відповідачем до неї до дому, побачив у прихожій зібрані [PERSON] речи відповідача та її дітей. Враховуючи таке неприязне відношення позивача до [PERSON] та онуків, він запропонував їм жити у нього, розуміючи, що моральна обстановка, як склалася у квартирі, є нестерпною для останніх. До цих подій вони лише зустрічалися та жити разом не планували. Зважаючи на зазначене, суд приходить до висновку, що через протиправні дії позивача по справі [PERSON] , відповідач [PERSON] не може реалізувати своє право та право своїх неповнолітніх дітей на проживання в зазначеній квартирі. Перешкоджання в доступі до житла з боку позивача [PERSON] , [PERSON] істотно порушує права її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , передбачені як вітчизняним так і міжнародним законодавством. Ці причини не проживання є поважними, оскільки позбавляють відповідача права користування житлом, оскільки іншого житла відповідач та її неповнолітні діти ані у власності, ані у користуванні не мають. Факт не проживання відповідача разом з дітьми у спірній квартирі, носить вимушений характер. Наявність неприязних стосунків, які унеможливлюють спільне проживання відповідача з дітьми з позивачами, а саме з [PERSON] , останніми фактично не спростовано. Крім того, відповідач [PERSON] пояснила, що дійсно будь-яких витрат на утримання квартири не несе, оскільки має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на утримання яких позивач [PERSON] коштів не надає. Відповідно до розрахунку заборгованості від 28.08.2018 року, складеного державним виконавцем Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, боржник [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів за виконавчим листом № 812/11631/12 від 25.02.2013 року, виданий Комунарським районним судом м. Запоріжжя, перед [PERSON] станом на 01.09.2018 року у розмірі 128 339 грн. 29 коп. (а.с. 30). Тобто, як пояснила, відповідач, якби позивач [PERSON] сплачував аліменти, допомагав їй в утриманні дітей, то вона звичайно мала б можливість допомогами позивачам сплачувати комунальні послуги. Згідно з ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Згідно з ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 405 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом і підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Власник має право на звернення до суду за захистом свого порушеного майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у володінні, користуванні, розпорядженні власністю, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності своїм майном. Разом з тим, відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року (ст. 10). Згідно з п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Разом з тим, відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року (ст.10). Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Конституція України у ст. 47 ЦК України проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. На підставі вищезазначеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач, яка є колишньою дружиною позивача [PERSON] , з червня 2018 року разом зі своїми неповнолітніми дітьми не мешкає за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , з поважних причин, а саме: в силу неприязних особистих стосунків, які склались між нею та батьком колишнього чоловіка [PERSON] , його дій, які полягали в провокуванні конфліктів, постійних погрозах виселення відповідача з дітьми із квартири, збиранні речей, внаслідок чого були створені перешкоди відповідачу в користуванні вищезазначеним житловим приміщенням. Доказів наявності у відповідача іншого постійного житла позивачами суду надано не було, тому суд з огляду на невід`ємне право відповідача та його неповнолітніх дітей на житло приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази і вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed