Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

14.06.2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. Із позову вбачається, що з 16.08.2003 року позивачка перебуває з відповідачем по справі в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу з відповідачем вони мають неповнолітніх дітей: синів - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На даний час відповідач мешкає разом з родиною, але ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини його заробітку щомісяця, але не менш ніж 50%прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 14.06.2017 року й до повноліття дітей. У судовому засіданні позивачка суду пояснила, що десь на протязі місяця вона разом з дітьми проживає окремо від відповідача, вона подала до суду позов про розірвання шлюбу, однак справа про розірвання шлюбу ще не розглянута. Відповідач ніякої допомоги на виховання дітей не надає, тому просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, Відповідач у судовому засіданні суду пояснив, що на теперішній час він дійсно проживає окремо з позивачкою. Він бажає зберегти родину. На теперішній час він офіційно не працевлаштований. Дітям допомагає, купує одяг, їжу. Позов визнає частково. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, що об'єктивно підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб 16 серпня 2003 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8) Як вбачається з копії свідоцтв про народження дітей у позивача та відповідача від шлюбу народилися - сини [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. (а.с. 3,4). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч. 2 ст. 51 Конституції України й ст. 180 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) і виплачуються щомісячно. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги позивача в частині стягнення з нього аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини його заробітку щомісяця визнав, але враховуючи положення статті 182 Сімейного Кодексу України, вимогами якої встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку задоволенню не підлягають. При таких обставинах, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволення та з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини його заробітку щомісяця, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для однієї дитини відповідного віку,починаючи з 14.06.2017 року й до досягнення старшою дитиною повноліття. Обговорюючи питання про судові витрати, приймаючи до уваги ті обставини, що позивач при пред'явлені позову була звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. 00коп.

Outcome: partial