Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

13 березня 2020 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу передано до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області за підсудністю. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, передано до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за підсудністю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що шлюб між ним та [PERSON] був зареєстрований 13 червня 2017 року Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області за актовим записом № 1221. Вказує на те, що від шлюбу вони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Спільне життя в них не склалося тому, що у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння та повага один до одного. Подружні відносини між ними фактично припинені більше року. З цього часу спільне господарство не ведеться. На теперішній час вони проживають окремо. Спільної сумісної власності в них немає. Між ними існує домовленість, щодо місця проживання дитини із відповідачкою. Позивач переконаний, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачкою є неможливим, у зв`язку із чим, просить суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачкою 13 червня 2017 року Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області за актовим записом № 1221. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій розгляд справи просив проводити у його відсутності, на задоволенні позову наполягав. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, 13 серпня 2020 року подала до суду заяву в якій розгляд справи просила проводити у її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. В ході розгляду справи судом були розв`язані заяви та клопотання сторін та прийняті процесуальні рішення. Ухвалою від 14 липня 2020 року у справі відкрито спрощене провадження та призначено справу до судового засідання. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 13 червня 2017 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області за актовим записом № 1221, що стверджується свідоцтвом про шлюб виданим 13 червня 2017 року, серія: [NUMBER] (а. с. 9). Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] . Його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є громадянином Республіки Гамбія та має посвідку на тимчасове проживання на території України від 25 липня 2019 року. Дата закінчення строку дії посвідки є 25 липня 2020 року(а.с.4). Спільне життя між подружжям не склалося. Сімейні стосунки між ними припинені рік тому, на теперішній час сторони проживають окремо. Спір з приводу поділу спільного майна між сторонами відсутній. Спір з приводу місця проживання дитини відсутній, між сторонами існує домовленість про подальше місце проживання дитини разом із матір`ю. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачкою не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв`язку із цим, суд, відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 56 ЗУ «Про міжнародне приватне право», форма і порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, а також між іноземцями або особами без громадянства визначаються правом України. Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Відповідно до ст. 16 вказаного законодавчого акта, особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Виходячи з аналізу згаданих норм, суд вважає, що на вказані правовідносини розповсюджується сімейне законодавство України, оскільки як видно із представлених суду матеріалів, відсутній особистий закон обох з подружжя, у зв`язку з тим, що відповідачка є громадянкою України, а відповідач - громадянином Республіки Гамбія, сторони уклали шлюб в України, де подружжя мало останнє спільне місце проживання. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачкою [PERSON] до суду було подано письмову заяву, зі змісту якої видно, що остання позов [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідачки у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача з огляду на їх законність та обґрунтованість. Так, відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. Дитина залишається із відповідачкою, оскільки між сторонами існує про це домовленість. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі наведеного,

Outcome: approved