Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

13 серпня 2020 року позивач звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В позові зазначила, що відповідач, який є батьком [PERSON] , перебував з позивачем у фактичних шлюбних стосунках, які припинені в 2004 році, коли відповідач пішов з сім`ї. З означеного часу сторони проживають окремо, син сторін мешкає з позивачем, відповідач повністю усунувся від участі у вихованні та утриманні дитини, не відвідує її, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, з вказаного часу взагалі не цікавиться життєвими обставинами сина. Протягом вказаного періоду відповідач почав виказувати інтерес до сина лише в 2007 році, іноді телефонуючи хлопчику та купуючи йому подарунки, після чого у стосунках батька та сина знову виникла пауза, яка тривала до 2011 року, коли позивач, її новий чоловік та син запланували поїздку за межі держави, що потребувало надання нотаріально посвідченої згоди батьком дитини на поїздку за кордон. Після відвідування з цією метою нотаріуса, яке відбулося 28 квітня 2011 року, позивач і дитина з батьком хлопця не бачилися, відповідач не виказував наміру підтримувати з хлопцем стосунки, не телефонував, не відвідував, не вітав з днем народження. Позивач повністю утримує сина, створює необхідні для його гідної життєдіяльності умови. Вона ніколи не чинила перешкод у спілкуванні батька з сином, підстав для чого не могло і виникнути через відсутність у батька намірів поновити контакт з сином. У зв`язку з безтурботним ставленням відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків і цілковитою байдужістю до життя хлопчика просить позбавити його батьківських прав. На підставі ухвали судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.08.2020 року позов переданий до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. Ухвалою суду від 19.01.2021 року закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду. Позивач та її представник до суду не з`явились, надавши письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, вирішення справи без їхньої участі, згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою звернувсь до суду представник третьої особи. Вказані обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили вирішення справи у відсутність вказаних учасників. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явився з невідомих причин. Відзиву на позов, клопотання про вирішення справи без його участі суду не надав. Зазначені обставини в силу ст. 280 ЦПК України є підставою для вирішення справи при заочному розгляді на підставі згоди позивача і її представника, висловленої в їх письмових зверненнях. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а. с. 14). В силу ст. ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Наведені положення сімейного законодавства, а також законодавства про охорону дитинства свідчать про беззаперечну важливість виховання дитини у формуванні її особистості, значення якого є не меншим, ніж значення утримання дитини, а закон не містить лише рекомендації щодо участі батьків у вихованні дітей, а покладає на них обов`язок вчинення цих дій. Навмисне невиконання цього обов`язку, про що свідчить ухилення від виховання дитини, тягне за собою наслідки, передбачені статтею 164 СК України. Як випливає з роз`яснень п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Висновок органу опіки та піклування, наявність якого в силу ст. 19 СК України є обов`язковою при розгляді справ цієї категорії (а. с. 80-82) і який містить посилання на повну відсутність проявів батьківського піклування щодо сина з боку відповідача, що виражається у відсутності спілкування між дитиною та батьком, відсутності з боку батька піклування про духовний та фізичний розвиток хлопця, ненаданні дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, відсутності сприяння у засвоєнні сином загальновизнаних норм моралі, відсутності інтересу до внутрішнього світу сина, суд приймає на користь доводів позову. Означений висновок також містить умовивід про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Надані суду фактичні дані, а саме: характеристика позивача з місця проживання, в якій зазначено, що син сторін постійно з 2011 року проживає разом з матір`ю, та відсутні згадування про біологічного батька (а. с. 220; характеристика сина сторін за місцем навчання, з якої випливає, що вихованням дитини займається виключно мати і вітчим (а. с. 23); нотаріально посвідчена заява відповідача про згоду на поїздку сина сторін у супроводі матері за кордон (а. с. 29) та інші - підкріплюють міркування суду щодо можливості вирішення спору на користь позивача, оскільки свідчать про свідоме невиконання батьком своїх обов`язків з виховання сина. За вказаних обставин у суду немає сумніву в тому, що відповідач не відіграє жодної ролі у життєдіяльності та формуванні особистості дівчинки. Встановлені судом фактичні обставини також свідчать про те, що відповідач не вчиняє жодних дій з захисту своїх батьківських прав шляхом звернення до органу опіки та піклування або до суду з вимогами про визначення способу участі у вихованні сина, а на виклики органу опіки та піклування за місцем проживання відповідача, що обумовлені метою з`ясування його ставлення до вимоги позивача про позбавлення батьківських прав, не з`являється. Процесуальна поведінка відповідача, за якої він не відвідав жодного з чотирьох призначених в справі засідань, що і зумовило заочний розгляд справи, також беззаперечно свідчить про його байдуже ставлення до інтересів і долі своєї дитини, що не дає підстав для ухвалення рішення на його користь. Судовий збір, попередньо оплачений позивачем, відповідно до правил цивільного процесуального законодавства має бути стягнутим на її користь з відповідача.

Outcome: approved