Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

14.08.2018 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення, а саме загибелі її сина - [PERSON] , при виконанні обов`язку військової служби 14.06.2014 року в місті Луганськ, Луганської області, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Вказана заява була обґрунтована тим, що наказом командира військової частини [NUMBER] № 209 від 10.10.2013 року [PERSON] , як солдата військової служби за контрактом, який прибув із Ленінського РВК м. Дніпропетровськ, було зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] на всі види забезпечення з 10.10.2013 року. Пізніше 14.06.2014 року російськими бойовиками вночі було збито військово-транспортний літак Іл-76 25-ї військово-транспортної авіаційної бригади Повітряних Сил Збройних Сил України. У результаті вказаної авіаційної катастрофи загинув весь екіпаж літака та особовий склад, який знаходився на борту, серед яких був син заявника [PERSON] . Відповідно до медичної та військової документації травма і причина смерті [PERSON] пов`язані з виконанням ним обов`язків військової служби. 20.06.2014 року Указом Президента України останнього було посмертно нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України. На думку заявника, саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, її син [PERSON] загинув у м. Луганськ 14.06.2014 року. Встановлення вказаного юридичного факту можливе лише в судовому порядку, оскільки діючим законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, що необхідно заявнику з метою визначення статусу [PERSON] \~як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права (а.с. 1-18). Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. від 15.08.2018 року справу відкрито в порядку окремого провадження та призначено судове засідання (а.с. 138). 18.01.2019 року ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Кухтіна Г.О. вказану цивільну справу прийнято до провадження у зв`язку із тимчасовим відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя (а.с. 167). Представник заявника у судовому засіданні заяву підтримав та просив задовольнити, посилаючись на викладені в ній обставини. Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не з`явились, про причини неявки не повідомили. Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 06.10.1995 року Новоолександрівською сільською Радою народних депутатів Синельниківського р-ну Дніпропетровської області, серії [NUMBER] , заявник [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 24). Згідно із копією витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] від 10.10.2013 року [PERSON] солдата військової служби за контрактом [PERSON] , призначеного наказом командира військової частини [NUMBER] від 10.10.13 № 122-ПМ на посаду стрільця регулювальника комендантського відділення комендантського взводу, який прибув із Ленінського РВК м. Дніпропетровськ, було зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] на всі види забезпечення з 10.10.2013 року (а.с. 25). Відповідно до довідки № 5916 від 25.12.2014 року, підписаної ТВО Командира військової частини [NUMBER] полковником [PERSON] , старший солдат [PERSON] в період з 13.06.2014 року по 14.06.2014 року приймав участь у антитерористичній операції на території Луганської та Донецької області. Загинув 14.06.2014 року через порушення анатомічної цілості тіла, розтрощення тіла, авіа травми, ушкоджень внаслідок військових операцій, спричинених аварією літака Іл-76 МД під час участі у антитерористичній операції, що також підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть № 399/ЛЕ-30 від 24.07.2014 року та копією свідоцтва про смерть, виданого 29.07.2014 Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області (а.с. 26, 99, 101). За змістом копії витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] № 156 від 25.07.2014 року, копії витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 2161 від 01.08.2014 року старшого солдата військової служби за контрактом [PERSON] , який загинув [INFO] , було виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення. Травма і причина смерті [PERSON] пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 102, 103). Указом Президента України № 543/2014 від 20.06.2014 року [PERSON] було нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня (а.с. 116). 28.07.2014 року [PERSON] отримала в Управлінні соціального захисту населення Синельниківської р.д.а безтермінове посвідчення серії [NUMBER] на право щодо отримання пільг, встановлених законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни (а.с. 114). Положенням\~ст. 3 Конституції України\~встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно із\~ст. 27 Конституції України\~кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже,\~Конституцією України\~зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів. Крім того,\~Конституцією України\~визначено,\~що Президент\~України як\~глава держави,\~гарант державного\~суверенітету,\~територіальної цілісності\~України є\~Верховним Головнокомандувачем\~Збройних Сил\~України;\~призначає на\~посади та\~звільняє з\~посад вище\~командування Збройних\~Сил України,\~інших військових\~формувань;\~здійснює керівництво\~у сферах\~національної безпеки\~та оборони\~держави;\~ очолює Раду національної безпеки і оборони України; вносить до\~Верховної Ради\~України подання\~про оголошення\~стану війни\~та у\~разі збройної\~агресії проти\~України приймає\~рішення про\~використання Збройних\~Сил України\~та інших\~утворених відповідно\~до законів\~України військових\~формувань; приймає\~відповідно до\~закону рішення\~про загальну\~або часткову\~мобілізацію та\~введення воєнного\~стану в\~Україні або\~в окремих\~її місцевостях\~у разі\~загрози нападу,\~небезпеки державній\~незалежності України; приймає у разі необхідності рішення про введення в Україні або в окремих її місцевостях надзвичайного стану, а також оголошує у разі необхідності окремі місцевості України зонами надзвичайної екологічної ситуації - з наступним затвердженням цих рішень Верховною Радою України (стаття 106 Конституції України). До повноважень Верховної ради України, відповідно до п. 9 ч. 1\~ст. 85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Відповідно до\~статті 4 цього Закону, у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховної Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Згідно\~ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Так, 15.04.2014 року Верховна Рада України прийняла\~Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. 27.01.2015 року Верховна Рада України своєю постановою затвердила Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). В подальшому Верховна Рада України Постановою від 21.04.2015 року схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці 1 пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року. У вказаній Заяві також зазначено, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України; крім того, наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом. Крім того,\~Президент України Указом від 24.09.2015 року № 555\~ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Верховною Радою України прийнято постанову від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~статтею 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Статтею\~\~55 Конституції України\~визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~\~ст. 124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з ч. 1 та п. 5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою\~статті 315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні і тому, на підставі ч. 3\~ст. 82 ЦПК України, не потребують доказуванню. За таких обставин, суд вважає встановленим, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації загинув син заявника [PERSON] , а тому порушено його невід`ємне право на життя. Враховуючи, що факт смерті [PERSON] під час виконання обов`язку військової служби встановлений у визначеному законом порядку та підтверджений відповідними доказами, які були досліджені у судовому засіданні та що його встановлення необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved