Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

13 травня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Позов мотивований тим, що на підставі ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 13.03.2018 року у справі №554/726/17 Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області було призначено адвоката [PERSON] для надання йому правової допомоги, здійснення захисту, представництва у кримінальному провадженні, в якому підзахисного визнано потерпілим та складення документів процесуального характеру, про що видано відповідне доручення. 02 травня 2018 року позивач звернувся до КДКА Полтавської області зі скаргою про притягнення [PERSON] до відповідальності, яка була розглянута 08 червня 2018 року на засіданні дисциплінарної палати та за результатами її розгляду ухвалено рішення про відмову у порушенні дисциплінарної справи. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року задоволено позов [PERSON] до КДКА Полтавської області та вищевказане рішення відповідача було визнано протиправним і скасовано, зобов`язано КДКА Полтавської області повторно розглянути скаргу про притягнення адвоката [PERSON] до відповідальності від 02 травня 2018 року. Крім того, не погодившись із рішенням суду позивачем були подані апеляційна та касаційна скарги, у задоволенні яких йому було відмовлено, а рішення суду у вказаній справі залишено без змін. Зрештою, лише 24 лютого 2020 року дисциплінарною палатою КДКА Полтавської області прийнято рішення про порушення дисциплінарної справи відносно адвоката [PERSON] у зв`язку з наявністю в його діях ознак дисциплінарного проступку, передбаченого ч.2 ст.34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Однак 12 березня 2020 року дисциплінарною палатою було прийнято рішення про закриття дисциплінарної справи відносно адвоката [PERSON] у зв`язку зі сплином строку притягнення до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку. Зазначає, що кримінальне провадження за його обвинуваченням, яке розглядається Полтавським апеляційним судом, в якому адвокат [PERSON] був призначений йому захисником, має для позивача виняткове значення, оскільки обвинувачення, яке інкримінується, передбачає покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Упродовж тривалого часу в ході розгляду справи адвокатом не надавалась якісна правова допомога, внаслідок чого [PERSON] вимушений був терпіти знущання над собою та особистими правами, неодноразово заявляти відводи тощо. Вважає, що 08 червня 2018 року відповідачем було прийнято протиправне рішення про відсутність підстав для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності, що встановлено рішенням суду, але останній уникнув відповідальності за порушення права позивача на якісну правничу допомогу. Окрім того, відповідачем судове рішення про зобов`язання розглянути скаргу від 02 травня 2018 року на дії адвоката було виконано більше як через п`ять місяців після набрання ним законної сили. Протягом зазначеного періоду часу відповідач без будь-якої поважної причини безпідставно зволікав у повторному розгляді скарги. Все це, на думку позивача, вплинуло на його моральний стан, оскільки зазнав душевних страждань та переживань внаслідок того, що його законні очікування на ефективну реалізацію державних гарантій з надання якісної правової допомоги виявилися марними, а так само виявилися марними його надії на об`єктивний та неупереджений розгляд скарги дисциплінарною палатою КДКА Полтавської області. Близько 2-х років він відчував негативні переживання, нервував, докладав значних зусиль для відновлення порушеного права, внаслідок чого був порушений звичний спосіб життя, і останній вимушений був витрачати велику кількість часу на написання скарги, позовної заяви, клопотань, підготовки до судових засідань та участі в них тощо. Враховуючи перелічені фактори, виходячи із глибини душевних страждань, їх тривалості та ін. заподіяну шкоду [PERSON] оцінює в розмірі 5000 грн. На підставі викладеного, посилаючись на положення ст.ст.23, 1167 ЦК України, звернувся за судовим захистом. 25 травня 2020 року ухвалою Октябрського районого суду м.Полтави від 25 травня 2020 року позовна заява прийнята до провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами. Ухвалою також задоволено клопотання позивача, зокрема, про відстрочення сплати судового збору, залучення адвоката (а.с.49-50). 18 червня 2020 року ухвалою судді задоволено клопотання позивача та судом вирішено проводити розгляд цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; судове засідання призначено у режимі відеоконференції за участю [PERSON] (а.с.59-60). 18 червня 2020 року на адресу суду надійшов відзив від представника Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області, у якому відповідач вимоги не визнав та заперечує проти позову з таких підстав. Посилається на те, що під час прийняття рішення від 08 червня 2018 року про відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно адвоката [PERSON] дисциплінарна палата не приймала рішення про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю адвоката [PERSON], а відтак не здійснювала повноваження КДКА Полтавської області. Стосовно постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року, якою визнано протиправним та скасовано вищевказане рішення, зазначає, що воно приймалося саме дисциплінарною палатою, а не КДКА Полтавської області. Зурахуванням положень п.2 ч.2 ст.23 та ч.1 ст.1167 ЦК України, оскільки при прийнятті рішення про відмову в порушенні дисциплінарної справи дисциплінарна палата КДКА Полтавської області діяла в межах повноважень, визначених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та ухвалила колегіальне рішення, що вказує на відсутність винних дій або бездіяльності при ухваленні цього рішення. Причинний зв`язок між вказаними елементами складу цивільного правопорушення відсутній. До того ж, після надходження на адресу відповідача постанови Верховного Суду від 30 січня 2020 року дисциплінарною палатою КДКА Полтавської області 24 лютого 2020 року було прийнято рішення про порушення дисциплінарної справи відносно адвоката [PERSON] у зв`язку з наявністю в його діях ознак дисциплінарного проступку, а саме неналежного виконання своїх професійних обов`язків, який вчинено ним у березні 2018 року. З огляду на вказані обставини, враховуючи вимоги ч.5 ст.35 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дисциплінарну справу відносно адвоката закрито. З урахуванням викладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позову (а.с.66-73). У судовому засіданні, призначеному в режимі відеоконференції, позивач [PERSON] та його представник - адвокат Руль М.І. повністю підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити. Представник відповідача Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи. На адресу суду надійшла письмова заява про розгляд справи за відсутності представника (а.с.161). За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу без участі представника відповідача на підставі наявних у справі матеріалів. Заслухавши пояснення позивача, його представника, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, врахувавши позицію відповідача, викладену в письмовому відзиві на позовну заяву, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Установлено, що 02 травня 2018 року [PERSON] , який засуджений за вироком Октябрського районного суду м.Полтави за ст.ст.115 ч.2 п.п.6, 13, ст.187 ч.4, ст.263-1, ст.263 ч.1 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі, звернувся до Голови КДКА Полтавської області зі скаргою, в якій просив притягнути адвоката [PERSON] до відповідальності й позбавити його ліцензії за порушення закону і адвокатської етики. У скарзі зазначив, що вказаний адвокат відвідав його в СІЗО і під час побачення почав вимагати від нього написати відмову від нього, зовсім не цікавився обставинами кримінального провадження і повідомив йому, що не збирається писати йому скарги та будь-які інші правові документи тощо, чим допустив порушення його прав на кваліфіковану правову допомогу. На думку скаржника, у судовому засіданні [PERSON] підтримував сторону обвинувачення, що виражалося в тому, що не підтримав жодного процесуального документа, який подано обвинуваченим, не підтримував його думку і не навів жодних доводів за законом, щоб дані заяви були задоволені в суді, а на його питання щодо правової позиції знизував плечима і все засідання мовчав. Вважає, що таким чином адвокат не виходив з переваги його інтересів, а навпаки погіршував його становище своєю непрофесійною поведінкою. Вказує на відсутність рівня професійної підготовки та ґрунтовних знань чинного законодавства, практики його застосування, опанування тактики, методів і прийомів адвокатської діяльності. Крім того, вказав на конфлікт інтересів з директором Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги Черчатим О.І., до якого він подав позов до суду, а також про те, що він бажає залучити по справі для представництва своїх інтересів в суді адвоката Буглак В.В., яку безпідставно не призначають, про що також подано відповідну заяву, при цьому адвокат [PERSON] при вирішенні даного питання покладався на розсуд суду, і судом прийнято рішення відмовити у задоволенні такої заяви тощо (а.с.75-77). 08 червня 2018 року Дисциплінарною палатою Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області прийнято рішення, яким у задоволенні скарги [PERSON] на дії адвоката [PERSON] відмовлено; в порушенні дисциплінарної справи відносно адвоката [PERSON] (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю [NUMBER], виданого КДКА Полтавської області 26.11.2009 року) відмовлено (а.с.101-106). [PERSON] з даним рішенням не погодився та оскаржив його в судовому порядку. 03 грудня 2018 року рішенням Полтавського окружного адміністративного суду позов [PERSON] задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області від 08 червня 2018 року про відмову у порушенні дисциплінарної справи відносно адвоката [PERSON] ; зобов`язано Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури Полтавської області повторно розглянути скаргу [PERSON] про притягнення адвоката [PERSON] до відповідальності від 02 травня 2018 року (а.с.4-10, 112-118). Також зазначене рішення суду залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 30 січня 2020 року (а.с.11-14, 15-22, 120-123, 124-131). Таким чином, рішення суду набрало законної сили. Згідно з твердженнями [PERSON] , відповідачем було прийнято протиправне рішення про відсутність підстав для притягнення адвоката [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. Внаслідок того, що адвокат уникнув відповідальності за порушення його права на якісну професійну правничу допомогу, а також усіх перелічених у позові факторів наполягає на тому, що йому завдано тривалі моральні страждання. З матеріалів судової справи слідує, що 13 березня 2018 року згідно з ухвалою Апеляційного суду Полтавської області Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області для надання правової допомоги у кримінальному провадженні (здійснення захисту, здійснення представництва інтересів особи у кримінальному провадженні, у якому підзахисного визнано потерпілим та складання документів процесуального характеру) у межах процесуальних прав і обов`язків, визначених статтями 46, 47 КПК України, на підставі доручення від 16.03.2018 року №016-0000999 призначено адвоката [PERSON] (а.с.83, 84, 85). 18 квітня 2018 року адвокат [PERSON] ознайомився з матеріалами кримінального провадження відносно [PERSON] в Апеляційному суді Полтавської області, що підтверджується відомостями, зазначеними у листі судді Полтавського апеляційного суду В.М. Герасименко від 02.01.2019 року №554/726/17/28/2019 про те, що 18 квітня 2018 року адвокат [PERSON] у повному обсязі ознайомився з матеріалами кримінального провадження зі зняттям фотокопій (а.с.86, 108, 109, 110, 111). Під час розгляду матеріалів за скаргою [PERSON] на вимогу КДКА Полтавської області адвокатом [PERSON] були надані письмові пояснення по суті скарги від 05 червня 2018 року з копіями документів. За змістом пояснень адвокат вказував, що наведені підзахисним [PERSON] твердження про порушення вимог чинного законодавства та правил адвокатської етики не відповідають дійсності та до них потрібно ставитися критично. Зокрема, зазначив, що на виконання доручення після вивчення матеріалів провадження 19 квітня 2018 року ним проведено конфіденційне побачення з підзахисним [PERSON] , який знаходиться в ДУ «Полтавська УВП №23». В ході побачення [PERSON] в категоричній формі заявив вимогу про підготовку адвокатом скарги на незаконні, на його думку, дії директора Регіонального центру з надання БВПД у Полтавській області Черчатого О.І. , які виразились в ненаданні [PERSON] захисника Буглак В.В., на що роз`яснив останньому порядок, відповідно до якого з об`єктивних причин неможливе про призначення за дорученням саме адвоката Буглак В.В., оскільки розподіл доручень здійснюється відповідно до рейтингу навантаження адвокатів, разом із тим, має право користуватися правовою допомогою будь-якого адвоката на підставі укладеної між ними угоди. Після цього [PERSON] заявив вимогу про те, щоб [PERSON] відмовився від надання йому правової допомоги у зв`язку з тим, що, на його думку, існує конфлікт інтересів, через нібито залежність адвоката від керівництва Регіонального центру, більше того, він не довіряє жодному адвокату, крім адвоката Буглак В.В. На це роз`яснив його право відмовитися від отримання безоплатної правової допомоги. При цьому жодного тиску на підзахисного не чинив, будь-яких вимог стосовно визнання ним вини в скоєнні злочинів, за які його було засуджено, до нього не висувалось, підзахисний [PERSON] взагалі відмовився обговорювати обставини кримінальної справи та свою позицію в ній. Крім того, пояснив про обставини заявлення [PERSON] відводу йому як адвокату, та клопотання про залучення іншого адвоката, у задоволенні яких судом було відмовлено. Після цього підзахисний [PERSON] почав себе вести так, як веде себе людина під час нападу епілепсії, у зв`язку з чим у судовому засіданні оголошено перерву. В подальшому адвокатом заявлено два клопотання до адміністрації ДУ «Полтавська УВП №23» про надання інформації про стан здоров`я [PERSON] , відповіді на які до цього часу не надано (а.с.78, 81-82, 87-92). Так, із ухвал Апеляційного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року вбачається, що у задоволенні заяви [PERSON] про відвід адвоката [PERSON], а також у задоволенні його заяви про залучення до участі в кримінальному провадженні захисника Буглак В.В. для здійснення захисту за призначенням судом було відмовлено (а.с.88, 89). В матеріалах справи також містяться копії запитів адвоката [PERSON] від 03 та 30 травня 2018 року, адресовані начальнику ДУ «Полтавська УВП №23» щодо надання відповіді про стан здоров`я [PERSON] , і чи хворіє він на будь-яке хронічне захворювання, чи звертався він з відповідними скаргами та чи знаходився на лікуванні; копія письмового узгодження правової позиції в кримінальній справі №554/726/17, які надані стороною відповідача (а.с.90, 91). Вбачається, що Головою дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області було видано доручення від 14 травня 2018 року в порядку п.2 ст.38 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» про проведення перевірки відомостей, викладених у скарзі [PERSON] у зв`язку з порушенням вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Правил адвокатської етики (а.с.80). За результатами перевірки скарги позивача членом дисциплінарної палати КДКА Полтавської області Карнаух С.В. складено довідку щодо відсутності в діях адвоката [PERSON] ознак дисциплінарного правопорушення, у зв`язку з чим запропоновано відмовити у порушенні дисциплінарної справи (а.с.97-98). В подальшому, 08 червня 2018 року відповідачем прийнято спірне рішення, яке скасовано судом, та з яким [PERSON] пов`язує виникнення підстав для звернення з даним позовом до суду та стягнення моральної шкоди на його користь. У своїй постанові від 30 січня 2020 року Верховний Суд зазначив, що спірне рішення відповідача не містить оцінки обсягу наданої правової допомоги та її якості, крім цього, будь-які заходи для перевірки викладених в скарзі відомостей, крім відібрання пояснення від адвоката [PERSON], передбачені ч.2 ст.38 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідачем не здійснювались. Матеріали перевірки в межах дисциплінарного провадження не містять доказів, які б свідчили про належне чи неналежне виконання своїх професійних обов`язків адвокатом [PERSON], надання якісної та в необхідному обсязі вторинної правової допомоги та дотримання адвокатом порядку надання безоплатної правової допомоги, зокрема, протоколів узгодження правових питань щодо представництва за дорученням, наявність яких є одним із джерел інформації для перевірки дотримання Стандарту якості надання безоплатної вторинної правової допомоги у цивільному, адміністративному процесах та представництва у кримінальному процесі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 21 грудня 2017 року №4125/5. У даному випадку, матеріали перевірки містять копію заяви адвоката [PERSON] про надання побачення з підзахисним [PERSON] від 19 квітня 2018 року, що свідчить про проведення адвокатом першого конфіденційного побачення з клієнтом з порушенням семиденного строку, що є порушенням Стандарту якості надання безоплатної вторинної правової допомоги. Втім, Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Полтавської області зазначеній обставині не надано оцінки при ухваленні спірного рішення (пункти 55-59). Також Верховний Суд за змістом пункту 63 згаданої постанови відзначив, що надання висновків щодо наявності чи відсутності в діях [PERSON] складу дисциплінарного проступку та дослідження обставин стосовно цього не є повноваженнями суду, оскільки такого висновку має право дійти орган, до дискреційних повноважень якого належить вчинення таких дій, а саме: Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Полтавської області (а.с.129-130). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також установлено, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року дисциплінарною палатою Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області прийнято рішення від 24 лютого 2020 року про задоволення скарги [PERSON] на дії адвоката [PERSON] ; порушено дисциплінарну справу відносно адвоката [PERSON] ; та призначено розгляд дисциплінарної справи, про що повідомлено адвоката та скаржника (а.с.26-30). 12 березня 2020 року дисциплінарною палатою Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області прийнято рішення дисциплінарну справу відносно адвоката [PERSON] у зв`язку зі сплином строку притягнення до дисциплінарної відповідальності з дня вчинення дисциплінарного проступку закрити; про прийняте рішення повідомлено заінтересованих осіб (а.с.31-39). Виходячи з перерахованих обставин, позивач вважає, що у даному випадку має місце делікт - правопорушення, за яке має настати цивільна відповідальність, а саме сплата відповідачем компенсації за спричинення моральної шкоди, яку він визначає сумі 5000 грн. Відповідно до положень ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 5 ЦПК України регламентовано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній і чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п.3). Згідно з п.п. 4, 5 зазначеної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до частини першої ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Виходячи з приписів ст.ст.23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Як регламентовано частиною третьою статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на це зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; в) причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювача шкоди. Позивач [PERSON] , як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що він зазнав душевних страждань та переживань через неправомірне рішення відповідача, що вплинуло на його моральний стан і призвело до порушення звичного способу життя, а також порушення своїх прав, які він міг би реалізувати, не витрачаючи час на написання скарги, позовної заяви, клопотань, підготовки до судових засідань та участі в них. Однак такі доводи позивача суд вважає необгрунтованими, оскільки позивачем не надано суду достовірних та достатніх доказів з приводу порушення його прав відповідачем. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч означеній нормі позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, а так само й моральних або фізичних страждань у зв`язку з рішенням відповідача, не обґрунтував з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується, не підтвердив наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними рішенням, діями чи бездіяльністю відповідача, а також вини останнього в її заподіянні. Варто зазначити, що деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. При цьому, зважаючи на характер спору, позивач не звільнений від обов`язку доведення позовних вимог про стягнення суми на відшкодування моральної шкоди. Таким чином, відповідно до вимог ч.1 ст.1167 ЦК України у співвідношенні з вимогами ст.ст.12, 81 ЦПК України, позивач мав би довести: наявність моральної шкоди; наявність неправомірних рішень, дій чи бездіяльності відповідача; наявність причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, діями чи бездіяльністю відповідача та завданою позивачу моральною шкодою, а також наявність вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди у визначеному ним розмірі. Проте позивачем не наведено чітких та конкретних підстав на відшкодування моральної шкоди в розмірі заявлених позовних вимог, наявності причинно-наслідкового зв`язку між вказаним рішенням і завданою моральною шкодою, а також вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди. Позивач у поданій позовній заяві лише декларує і перераховує ті фактори, в яких, як він вважає, виражається завдана йому моральна шкода, однак не вказує чим саме підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Так, окрім копій судових рішень, якими скасовано рішення відповідача від 08 червня 2018 року, а також винесених після цього з урахуванням висновків суду подальших рішень відповідача за результатами розгляду скарги від 02 травня 2018 року, [PERSON] , не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання будь-яких душевних страждань, переживань або психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали, яких він міг зазнати у зв`язку з прийняттям відповідачем спірного рішення, не визначив якими доказами це підтверджується. Разом з тим, зазначені позивачем документи не підтверджують погіршення його стану здоров`я та не свідчать про порушення звичайних життєвих зв`язків їх тривалість, характер тощо саме в результаті описаної ним діяльності відповідача під час розгляду його скарг. Натомість, зазначені обставини ґрунтуються лише на викладеному в позовній заяві та поясненнях позивача в судовому засіданні. Крім того, зі змісту мотивувальної частин рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року, залишеного без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019 року та постановою Верховного Суду від 30.01.2020 року, що набрало законної сили, вбачається, що спірне рішення відповідача було скасоване з підстав проведення неповної перевірки за дисциплінарною скаргою позивача. Отже, позивачем не надано суду належних доказів дійсного спричинення відповідачем моральної шкоди і причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану здоров`я та морального стану позивача за наведеними вище критеріями їх оцінки. Судом не встановлено наявності вини відповідача в тривалій нервовій напрузі, порушенні звичного способу життя та психічного стану позивача, що нібито призвели до моральних страждань, втрат немайнового характеру та посилили душевні страждання, про які він зазначає у позові. Також позивачем не доведено такого рівня страждань, що він їх оцінив у грошовому виразі в сумі 5000 грн., які б вказували на необхідність відшкодування шкоди та визначення судом відповідної компенсації. Крім того, позивачем не надавались докази та навіть не зазначалось про те, що він звертався, наприклад, до будь-яких установ з приводу свого самопочуття, фізичного чи психічного стану здоров`я тощо. Аналізуючи зазначені обставини, суд вважає, що доводи позивача про завдання йому моральної шкоди з вини відповідача не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами під час судового розгляду. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, перевірених в судовому засіданні, а також представлених суду доказів, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved