Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

14 серпня 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що за нею та [PERSON], померлим 13 квітня 1994 року, зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23 червня 1993 року виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядження від 23 червня 1993 року №К-434. З 16 квітня 1991 року позивач проживає і зареєстрована за адресою вищевказаної квартири, будучи при цьому з квітня 1991 року піклувальником [PERSON], з яким мешкала у вказаній квартирі однією сімєю, доглядаючи на той час вже хворого [PERSON] Після смерті останнього, відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема на ? частки у праві спільної сумісної власності на згадану квартиру. Заповіту [PERSON] не складав, родичів у нього не залишилось, а тому позивач 28 березня 2016 року, вважаючи себе спадкоємцем померлого, звернулась до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину у вигляді ? частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. Однак у видачі такого свідоцтва нотаріусом було відмовлено із розясненням позивачу її права на звернення до суду. Як зазначає позивач, вона з дня смерті [PERSON], тобто більше 20 років, по теперішній час безперервно, відкрито та добросовісно володіє і користується часткою у справі спільної сумісної власності померлого мешкає весь цей час у вказаній квартирі, сплачує комунальні платежі, здійснює поточний ремонт тощо, а сумнівів у неї щодо правомірності цього ніколи не було, бо немає інших осіб, які б претендували на цю частку у праві власності на квартиру, а померлий, з яким позивач проживала однією сімєю, за життя казав, що залишає свою частку квартирі позивачу. З викладених підстав позивач вважає, що набула право власності на таку частку у праві спільної сумісної власності на квартиру за набувальною давністю, а тому просила суд визнати за нею таке право власності, одночасно припинив таке право за померлим [PERSON] (а.с.2-7) В судовому засіданні позивач, її представник позов підтримали, наполягали на його задоволенні в повному обсязі з викладених вище підстав. Представник відповідача в останнє судове засідання не зявилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, в ході розгляду справи проти задоволення позовних вимог заперечувала. Вислухавши учасників розгляду цивільної справи та дослідивши її матеріали, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач після розірвання свого шлюбу рішенням виконкому Кіровської районної ради народних депутатів від 05 квітня 1991 року №367 була призначена опікуном [PERSON], в звязку із чим для догляду за підопічним стала мешкати разом із ним за адресою місця його проживання в квартирі [ADDRESS]. (а.с.20-31) З 09 липня 1993 року за позивачем та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 23 червня 1993 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно розпорядження №К-434, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. (а.с.10, 46, 73-76, 81) 13 квітня 1994 року помер [PERSON], в звязку із чим відкрилась спадщина на належне останньому майно, в тому числі на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. (а.с.19, 52, 82) Після смерті [PERSON] позивач продовжила по теперішній час мешкати у вищевказаній квартирі, співвласником якої є, утримуючи дану нерухомість за власний рахунок належним чином, зокрема, сплачуючи комунальні послуги та здійснюючи поточний ремонт. (а.с.32-35, 58-59, 72) 28 березня 2016 року позивач, вважаючи себе спадкоємцем померлого [PERSON] з огляду на проживання із ним однією сімєю, звернулась до приватного нотаріуса ДМНО Дніпропетровської області [PERSON] із відповідною заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], а саме на ? частину квартири [ADDRESS]. У видачі такого свідоцтва позивачу було відмовлено постановою від 30 березня 2016 року на підставі неподання документів, що підтверджують родинний зв'язок позивача із спадкодавцем. При цьому матеріали справи не містять даних щодо наявності заповіту [PERSON], а також звернень до нотаріуса інших спадкоємців [PERSON] із заявами щодо оформлення своїх спадкових прав. (а.с.56, 82) Квартира [ADDRESS] на даний час має наступні технічні характеристики, які є незмінними з моменту смерті [PERSON], а саме: розташована на третьому поверсі будинку, загальна її площа 30,8 м2, житлова площа 15,9 м2, допоміжна площа 13,8 м2, площа літніх приміщень 1,1 м2, складається з: коридору площею 5,3 м2, санвузлу площею 2,9 м2, кухні площею 5,3 м2, житлової кімнати площею 15,9 м2, кладової площею 0,3 м2, балкону площею 1,1 м2. (а.с.11-16, 47-51) Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За змістом ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 355, 368, 372 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно, зокрема нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які здійснюються ним на власний розсуд. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, а також акти цивільного законодавства. Нормами ст.41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положеннями ст.335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України. За змістом ст.182 ЦК України, ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Нормою ст.16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст.25 ЦК України цивільна правоздатність особи припиняється у разі її смерті. Даному положенню кореспондує норма ст.346 ЦК України, відповідно до якої право власності припиняється, зокрема, у разі смерті власника. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті приведених норм законодавства, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду спору сторін по суті, заснована на наступному. Так, позивач, звертаючись до суду із даним позовом, заявив фактично дві позовні вимоги про визнання за собою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та про припинення права власності у звязку із цим за титульним власником спірного нерухомого майна. У відповідності ж до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, зокрема на нерухоме майно, в тому числі за набувальною давністю. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, зясуванню судом та, відповідно, доведенню позивачем перед судом підлягають факти тривалості (не менше десяти років для нерухомого майна) та безперервності (володіння не переривалось протягом всього строку набувальної давності) володіння позивачем майном, а також добросовісність (особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності) і відкритість володіння майном (особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна). Щодо обчислення строку набувальної давності, то він, з огляду на Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, має обчислюватись не раніше, ніж з 01 січня 2001 року, навіть, якщо фактично володіння майном почалося раніше. Право власності за набувальною давністю може бути набуто також і на безхазяйну річ, при цьому взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Наведені правові висновки суду узгоджуються із правовою позицією Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в п.9-14 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року. Між тим, в ході розгляду даної цивільної справи судом на підставі наданих стороною позивача належних, допустимих та достатніх доказів достеменно встановлено, що після смерті [PERSON] 13 квітня 1994 року позивач на законній підставі, як співвласник, продовжила постійно та по теперішній час проживати у [INFO], сплачувати за оформленими вже на своє імя особовими рахунками житлово-комунальні послуги, що надаються за адресою цієї квартири, а також проводила поточний ремонт цієї квартири. Такі обставини дають суду достатні підстави вважати, що володіння позивачем нерухомим майном, право власності на яке вона просить визнати за собою, а саме володіння позивачем ? часткою у праві спільної власності на вищевказану квартиру, яка (частка) належала померлому [PERSON], було і є відкритим, безперервним та триває значно більше 10 років. Про добросовісність же володіння позивачем означеним нерухомим майном свідчать ті обставини, що у померлого [PERSON] не виявилось спадкоємців за заповітом чи законом, інші осіб, які б предявляли права на майно, що увійшло у спадщину останнього, також відсутні. Також про добросовісність володіння позивачем нерухомим майном свідчать і відносини, які снували між позивачем та померлим, оскільки позивач була призначена органом місцевого самоврядування піклувальником [PERSON] для догляду за ним, в звязку із чим стала мешкати в одній квартирі з останнім та набула із ним право спільної сумісної власності на квартиру, на частину якої наразі претендує з підстав набувальної давності. Оскільки ж наразі титульний власник спірного нерухомого майна помер, і жодна особа не прийняла спадщину після нього, в тому числі така спадщина у встановленому законом порядку не перейшла у комунальну власність (ст.ст.335, 1277 ЦК України), спірне нерухоме майно, право власності на яке за собою просить визнати позивач, фактично є безхазяйною річчю (нерухомим майном). Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що в судовому засіданні підтверджено всі ті заявлені позивачем фактичні обставини, які є необхідними елементами для утворення юридичного складу, з яким чинне законодавство повязує набуття особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд приходить до висновку, що позов в частині вимоги про визнання права власності є обґрунтованим, доведеним, а тому позов підлягає задоволенню в означеній частині. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині позовної вимоги про припинення права власності [PERSON] на ? частку у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], оскільки, як встановлено судом та вказано вище, [PERSON], як титульний власник такого нерухомого майна, помер, а відповідно до ст.346 ЦК України право власності на нерухоме майно припиняється внаслідок смерті фізичної особи-власника цього нерухомого майна, не зважаючи на існування відповідного запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно за померлим. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останньою при зверненні до суду судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 640 гривень (а.с.1). На підставі викладеного та

Outcome: partial