Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

13.06.2017 р. [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, з урахуванням поданих змін від 11.12.2017, до [PERSON] про надання дозволу на вивіз дитини за межі України. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з відповідачем по справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 02.07.2007 року, рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. В даний дитина проживає з позивачем й повністю перебуває на його утриманні. У зв'язку зі складною економічною ситуацією в Україні, [PERSON] має намір виїхати за кордон з метою влаштування на роботу, та лікування сина до Республіки Чехія. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, бо відповідач не відповідає на дзвінки позивача. На підставі викладеного просить суд надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий вивіз сина [PERSON] за межі України, а саме з 01.08.2018 р. по 01.02.2019 р. до Республіки Чехії, без згоди батька дитини [PERSON] В судовому засіданні позивач не зявилась, надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та в подальшому надав заяву про розгляд без його участі, та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся у встановленому Законом порядку, в т.ч. шляхом розміщення оголошення на інтернет-сайті Тернівського районного суду м. Кривого Рогу. Провадження у справі відкрито ухвалою судді від 27.09.2017 року та справу призначено до судового розгляду. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. В свою чергу, відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Враховуючи положення ст.ст.19, 274 ЦПК України, суд вважає, що справа повинна бути розглянута за правилами загального позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в порядку заочного розгляду справи зі згоди позивача, позов підлягає задоволенню частково. Встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 02.06.2007 року перебували у шлюбі, а.с. 9, [INFO] року від даного шлюбу у них народився син [PERSON], а.с.10, батьком якого є [PERSON] На даний час дитина проживає з позивачем, та через відсутність відповідача за місцем проживання позивач не може отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Оцінка суду. Відповідно до ч.ч.7,8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Частиною 3 ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п.1 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152 (далі - Порядок), документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Згідно п.п.2 п.7 Порядку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини, затвердженої Резолюцією 1386 (ХІV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності, при виданні з цією метою законів головним міркуванням повинно бути найкраще забезпечення інтересів дитини. У ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, вказано, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на це та права батьків, закріплені в ст.ст.141,153,157 СК України, законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому, дозвіл може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, враховуючи, що дитина постійно проживає разом із матір'ю - позивачкою [PERSON], знаходиться на її вихованні та утриманні, її тимчасовий виїзд за межі України не зашкодить її інтересам та є доцільним з точки зору її виховання, розвитку, а відповідач своєю бездіяльністю чинить перешкоди та унеможливлює отримання необхідних для цього документів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. Разом з тим, суд враховує, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. В зв'язку з цим, з метою недопущення позбавлення батька дитини на спілкування з дитиною, позовні вимоги слід задовольнити частково та надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі території України громадянину України, неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері без згоди та без супроводу батька [PERSON], починаючи з 01.08.2018 року по [INFO] року. В іншій частині в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: partial