Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

15.01.2014 року позивач звернувся з позовом до суду до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю посилаючись на те, що 16.06.2007 року вони уклали шлюб. 30.07.2007 року позивач та відповідач придбали квартиру під [ADDRESS]. Вказана квартира знаходиться у спільній частковій власності по 1/2 частки кожному. В зазначеній квартирі позивач зареєстрований, там знаходяться його речі. 23.08.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. Позивач працює у м. Макіївка, Донецької області, та за специфікою своєї роботи він не завжди ночує за адресою місця реєстрації. Наприкінці 2013 року відповідач змінила замок від вхідної двері, ключ йому не дала, перебувати у квартирі не дає можливості, додому не пускає. На теперішній час позивач вимушений ночувати у друзів або у родичів, інколи брати квартиру в оренду подобово. Позивач просить суд зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні приватною власністю, а саме 1/2 часткою квартири [ADDRESS]. Зобов'язати відповідача надати дублікат ключів від замків вхідної двері квартири [ADDRESS]. Вселити позивача в квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, додатково пояснила, що між нею та позивачем існує конфлікт, але вона не змінювала замки на вхідній двері квартири, а тому не має можливості усунути такі перешкоди. Позивач не звертався до неї з приводу отримання ключів від квартири, у нього є оригінал ключів. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні ним правовідносини Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до частини 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 321 ЦК України, ст. 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2007 року є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS], власником іншої 1/2 частини квартири є [PERSON]. Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 29.01.2013 року, [PERSON] зверталась до Шахтарського МВ УМВС України в Донецькій області з приводу того, що 25.11.2012 року приблизно о 18 год. 30 хв. [PERSON], знаходячись за адресою свого мешкання: [ADDRESS] влаштував сварку зі своєю дружиною - [PERSON]. В ході проведення досудового слідства встановлено, що 25.11.2012 року приблизно о 18 год. 30 хв. [PERSON] прийшов додому за адресою: [ADDRESS] в стані алкогольного сп'яніння, де знаходилась його дружина [PERSON] , з якою він став лаятись з причини розподілу квартири. В ході лайки [PERSON], штовхнув [PERSON], в результаті чого остання вдарилась обличчям о стіну. У зв'язку з відсутністю ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, а саме: грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства - кримінальне провадження закрито. Рішення щодо спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] не приймалось. Відповідно до частини 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не доведено, а судом не встановлено, що відповідач [PERSON] порушує право позивача на користування квартирою, не пускає його до спірної квартири, відповідач не змінювала замки на вхідній двері квартири та у судовому засіданні належних та допустимих доказів цього факту надано не було. Навпаки, у своїх поясненнях на ім'я начальника Шахтарського МВ УМВС України в Донецькій області від 15.03.2014 року, [PERSON] стверджує, що вхідні двері були придбані в 2007 році та після цього замок на вхідній двері не мінявся. Судом оглянуто у судовому засіданні висновок за повідомленням [PERSON] щодо противоправних дій [PERSON] (ЖЄОЗПКП: № 1894 від 15.03.2014 року), який і містить вищезазначені пояснення [PERSON]. Правила Житлового кодексу України про вселення не поширюються ні на власника, ні на учасників спільної власності на жилі будинки чи квартири. У таких випадках захист прав учасника спільної власності може здійснюватися іншим способом, передбаченим ст. 16 ЦК України, наприклад, покладенням зобов'язання усунути перешкоди у користуванні зазначеним майном, відшкодуванням моральної шкоди.

Outcome: dismissed