Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

13 травня 2015 року, позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила та в остаточній редакції якого від 16.07.2015 р. просила суд, стягнути з відповідача на свою користь загальну суму боргу у розмірі 115893 грн., яка складається основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції 106213 грн. та 3% річних 9680 грн. та судові витрати по справі, посилаючись на неповернення відповідачем грошей, які останній отримав для закупівлі будівельних матеріалів згідно підписаного договору підряду № 41 від 04.02.2010 р. на виконання робіт ПП «Іва-Строй», засновником та директором якого він є, а також з посиланням на розписку від 23.07.2010 р., яку відповідач написав у присутності слідчого Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області та його поясненнями від 04.08.2010 р., написаними власноруч відповідачем у РВ ОМУ ГУМВС України в Київському районі м. Одеси, в яких він зобовязався повернути борг та на заочне рішення Київського райсуду м. Одеси від 05.08.2014 р. про часткове стягнення з ПП «Іва-Строй» на її користь грошову суму за невиконані роботи у розмірі 64500 грн., інфляційні збитки 8356 грн. та 3% річних 5645,96 грн., з виконавчим листом по якому вона звернулася до ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області, де було відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного рішення. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свої уточнені позовні вимоги. Відповідач в судове засідання повторно, без поважних причин не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до ст.ст. 74,76,77 ЦПК України, за останньою відомою судові та позивачці адресу його проживання (перебування) та адресою реєстрації, що підтверджується довідкою Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області № 1676 від 19.05.2015 р. та поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відміткою листоноші «за зазначеною адресою не проживає», причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 20,25,26,48-53). Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, або якщо причини неявки відповідача на думку суду є неповажними, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13) - письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Статтями 837,846 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другою сторони (замовника), а останній зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Згідно із ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобовязаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк, або за згодою замовника достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором. Суд встановив, що заочним рішенням Київського райсуду м. Одеси від 05.08.2014 р., яке набрало законної сили 15.09.2014 р., був частково задоволений позов [PERSON] до ПП «Іва-Строй», 3-тя особа [PERSON] про стягнення боргу за договором підряду, стягнуто з ПП «Іва-Строй» на користь [PERSON]грошову суму за невиконані роботи у розмірі 64500 грн., інфляційні збитки 8356 грн. та 3% річних 5645,96 грн. Позивачка, отримавши виконавчий лист, звернулася з ним до ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області, якими було відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного рішення (а.с. 33-37). Зі змісту вищевказаного рішення суду випливає, що між сторонами виник той самий спір, що й за даним позовом з приводу невиконання ПП «Іва-Строй», засновником і директором якого є відповідач [PERSON], який підписував вищевказаний договір підряду № 41 від 04.02.2010 р. від імені ПП «Іва-Строй» своїх договірних підрядних зобовязань (а.с. 7-9). Таким чином, Київським райсудом м. Одеси вже було ухвалене рішення з приводу цього ж спору, на суму неповернутих відповідачем грошей 64500 грн., які останній отримав для закупівлі будівельних матеріалів згідно підписаного ним договору підряду № 41 від 04.02.2010 р. на виконання робіт ПП «Іва-Строй», засновником та директором якого він є. Судом не приймається до уваги як належний та допустимий доказ посилання позивачки на розписку відповідача від 23.07.2010 р., в якій він посилається на те, що в рахунок закупки матеріалів отримав гроші для виконання будівельних робіт, і зобовязується повернути грошову суму 66500 грн. 30.07.2010 р., враховуючи, що у вказаній розписці не вказана особа, якій [PERSON] зобовязується повернути гроші, а також той факт, що умови вищевказаної розписки повністю випливають з умов зазначеного вище договору підряду (а.с. 10). Таким чином, вказаним позовом позивачка намагається повторно (подвійно) стягнути з відповідача, як фізичної особи суму боргу, яка вже була стягнута вищевказаним рішенням суду по тим самим договірними відносинам і за тих ж умов з ПП «Іва-Строй» що є неприпустимим та незаконним, враховуючи що вказане рішення набуло законної сили і на даний час знаходиться на виконанні у ВДВС і ще не виконане, що підтвердила сама позивачка в суді та підтверджується постановою ВДВС Овідіопольського РУЮ про відкриття виконавчого провадження від 30.09.2014 р., а також з урахуванням того факту, що договір підряду укладався не з відповідачем, як фізичною особою, а з юридичною особою ПП «Іва-Строй», директором якого є відповідач [PERSON], який підписав договір саме як директор підприємства (а.с. 33). В силу ст.ст. 57-60 ЦПК України, суд не приймає до уваги як належний доказ по справі, посилання позивачки на пояснення відповідача від 04.08.2010 р., які він надав на ім`я о/у СГСБЕП Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, вважаючи його недопустимим (а.с. 11-12). Квитанції на придбання матеріалів, надані позивачкою суду вже були предметом дослідження Київським райсудом м. Одеси і їм вже була надана належна оцінка у рішенні суду від 05.08.2014 р., яке набрало законної сили 15.09.2014 р. і на даний час знаходиться на виконанні у ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області (а.с. 13-15). З урахуванням викладеного вище, суд вважає позов безпідставним, в задоволенні якого слід відмовити.

Outcome: dismissed