Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

14.07.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України» (надалі - «НЄЛЦУ) у якому просить усунути йому перешкоди у користуванні житлом шляхом його вселення до квартири [ADDRESS] та стягнути з Відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 2014 року по 13 травня 2021 року він займав посаду Єпископа Церковного Управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України та з 24.01.2019р. його місце проживання було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , проте 29 червня 2021 року на території Церковного Управління за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, буд. 68 з`явились невідомі особи, які зламали двері до згаданої квартири, перешкоджали вільному пересуванню Позивача та позбавили його доступу до квартири, де він зареєстрований. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 15.07.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження на 30.07.2021 року. 30.07.2021 року у зв`язку з відсутністю відомостей щодо вручення судової повістки відповідачу, підготовче судове засідання відкладене на 22.09.2021 року. 14.09.2021 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якої просить відмовити у задоволенні позову. 22.09.2021 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим підготовче судове засідання відкладене на 12.10.2021 року. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 10.10.2021 року закрито підготовче провадження по вказаній цивільній справі, та справу призначено до судового розгляду по суті на 22 жовтня 2021 року. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та надав пояснення ідентичні доводам позовної заяви. Представник Відповідача проти задоволення позову заперечував та пояснив наступне. Між [PERSON] та його прибічниками і чинним керівником НЄЛЦУ Павлом Шварцом та його прибічниками існує давній внутрішньоцерковний спір щодо керівництва НЄЛЦУ та розпорядження належним йому майном. 31 жовтня 2020 року, шляхом волевиявлення більшості релігійних громад-членів НЄЛЦУ Павла Шварца було обрано Єпископом та призначено керівником Релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України», затверджено нову редакцію Статуту. 13 травня 2021 року державним реєстратором Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустовою Марією Євгенівною було зареєстровано П. Шварца, як керівника Релігійної Організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України, а також зареєстровано Статут в новій редакції. [PERSON] будучи незгодним з вказаним рішенням відмовився передавати чинному керівництву НЄЛЦУ наявну в його розпорядженні документацію НЄЛЦУ та надати доступ до приміщень Церковного Управління за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, буд. 68 . 29 червня 2021 року представники НЄЛЦУ прибули до адміністративної будівлі Церковного Управління за вищевказаною адресою з метою отримання доступу до документів НЄЛЦУ та проведення аудиту діяльності Церковного Управління, проте [PERSON] чинив їм перешкоди та порушував громадський порядок, у зв`язку з чим представники НЄЛЦУ викликали поліцію та подали декілька заяв про кримінальні правопорушення. Позивач маючи вільний доступ до приміщень Церковного Управління, де останній самовільно, на думку Відповідача, улаштував собі квартиру, зібрав усі свої особисті речі, які вважав за необхідне, та добровільно покинув квартиру, яка є власністю НЄЛЦУ. Представник Відповідача заявив, що НЄЛЦУ не чинить [PERSON] перешкод у користуванні спірною квартирою та Позивачем не надано суду жодних доказів, що свідчать про наявність у нього речового права на спірну квартиру, а також наявності перешкод у користуванні нею. Крім того, зазначив, що НЄЛЦУ вважає дії [PERSON] щодо поділу будівлі за адресою м. Одеса, вул. Новосельського, будинок 68 та зміни функціонального призначення її частини з нежитлової будівлі призначеної для задоволення релігійних потреб громадян в рамках статутної діяльності НЄЛЦУ на об`єкт житлової нерухомості, що призначений для постійного проживання у ньому, а також реєстрацію місця проживання [PERSON] та його сім`ї у спірній квартирі незаконними та наразі звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з відповідною позовною заявою. Дослідивши доводи сторін та наявні в матеріалах справи докази, судом встановлені наступні фактичні обставини. Так, з матеріалів справи вбачається, що Релігійна організація «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно - Лютеранської Церкви України» (надалі- «НЄЛЦУ») є власником нежитлових будівель церкви Святого Павла (Одеської Кірхи) за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS]. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в період з 2014 року по 13 травня 2021 року [PERSON] був керівником (Єпископом) НЄЛЦУ. 31 жовтня 2020 року, на Синоді НЄЛЦУ згідно протоколу № 31/10 Шварца Павла Миколайовича було обрано Єпископом та призначено керівником Релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України», затверджено нову редакцію Статуту. 13 травня 2021 року державним реєстратором Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустовою Марією Євгенівною було зареєстровано П. Шварца, як керівника Релігійної Організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України», шляхом проведення реєстраційної дії № 1005561070020001082 «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу», якою було змінено найменування, керівника та інформацію про здійснення зв`язку з релігійною організацією, а також зареєстровано Статут в новій редакції. 17 травня 2021 року [PERSON] , Релігійна організація «Німецька Євангелічно-Лютеранська релігійна громада Святого Павла в м. Одеса» та Релігійна організація «Євангелічно-Лютеранська релігійна громада Святого Духа» подали ідентичні скарги на дану реєстраційну дію до Офісу протидії рейдерству (Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції). 28 травня 2021 року Центральна колегія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції сформувала висновки по цих скаргах, якими відмовила у задоволенні скарг зважаючи на законність реєстраційної дії. 02 червня 2021 року Міністром юстиції видано накази за № 1819/7, 1820/7 та 1821/7, якими у задоволенні скарг [PERSON] , Релігійної організації «Німецька Євангелічно-Лютеранська релігійна громада Святого Павла в м. Одеса» та Релігійної організації «Євангелічно-Лютеранська релігійна громада Святого Духа» відмовлено у зв`язку із тим, що державним реєстратором Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустовою Марією Євгенівною прийнято рішення (проведено реєстраційну дію) відповідно до законодавства. Рішення, що оформлені протоколом засідання Синоду НЄЛЦУ № 31/10 від 31.10.2020р. були оскаржені Релігійною громадою Святої Катерини Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви в м. Дніпропетровську до Господарського суду міста Києва та ухвалою від 29.06.2021 року по справі № 910/9479/21, що залишена в силі постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2021 року та ухвалою Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 05.10.2021 року, відмовлено у відкритті провадження у зв`язку з тим, що спори щодо ієрархічної та інституційної структури Церкви та порядку формування органів управління Керівництва є внутрішньоцерковними спорами, на які не поширюється судова юрисдикція, відтак вказаній спір не підлягає розгляду судами України. Отже, на сьогоднішній день П.Шварц є законним Єпископом та керівником Релігійної Організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України». До 22.08.2018 року НЄЛЦУ на праві приватної власності належала нежитлова будівля загальною площею 1556,2 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Новосельського, будинок 68 , що вбачається з наявних в матеріалах справи свідоцтва право власності від 04 жовтня 2004 року серії [NUMBER] та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5854505 від 15.12.2004р. 22.08.2018р. на підставі висновку ТОВ «Бюро консалт сервіс» щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна № 16608-18 від 17.08.2018р. вищевказану будівлю було поділено на 2 об`єкти нерухомого майна та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності НЄЛЦУ на нежитлову будівлю загальною площею 1319,7 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, будинок 68 та квартиру загальною площею 236,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 24.01.2019 року, [PERSON] звернувся до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з заявою про реєстрацію місця свого проживання за адресою: [ADDRESS] . До вказаної заяви були долучені: - витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 236,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та - виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що містить інформацію про Релігійну організацію «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України», зокрема про те, що її керівником на той час був [PERSON]. 29 червня 2021 року представники НЄЛЦУ прибули до адміністративної будівлі Церковного Управління за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, буд. 68 з метою отримати доступ до приміщень Церковного Управління та документації НЄЛЦУ. В цей день між [PERSON] та представниками НЄЛЦУ виникли суперечки у зв`язку з чим на місце були викликані співробітники поліції та кожна з Сторін звернулась з заявами про вчинення іншою кримінальних правопорушень. Суд не вдається в дослідження даних обставин, оскільки вони не відносяться до предмету позову та належну оцінку їм мають надати відповідні правоохоронні органи в рамках досудового розслідування. Разом з тим, при вирішенні даного судового спору суд бере до уваги неприязні відносини, що склались між Сторонами та враховує їх під час оцінники доказів у їх сукупності. Підсумовуючи вищевикладене, суду належить встановити чи наявне у Позивача речове право на чуже майно, а саме право користування квартирою [ADDRESS] , що належить НЄЛЦУ, а також чи чинять представники останнього перешкоди Позивачу в користуванні вказаним майном. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Так, ані Позивач по тексту позовної заяви, ані його представник в судовому засіданні, не змогли надати суду чіткої відповіді на запитання на підставі якого саме правочину у [PERSON] виникло відповідне право користування нерухомим майном НЄЛЦУ. З цього приводу суд приймає до уваги доводи представника Відповідача про те, що згідно п. 4.3. чинного на час реєстрації місця проживання Позивача Статуту НЄЛЦУ від 2005 року, Синод НЄЛЦУ має юридичне право вирішувати усі питання, які стосуються законодавчо-встановленої синодальної території округу (Єпископату, Єпархії України) в межах України. Отже з вищевикладеного вбачається, що належним документом, що підтверджував би право [PERSON] зареєструвати своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] є рішення вищого керівного органу Релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України» - Синоду про надання згоди на таку реєстрацію (що має бути оформлено у вигляді протоколу засідання Синоду, адже цей орган є колегіальним, та з подальшим укладенням між НЄЛЦУ та [PERSON] відповідного договору, що містить істотні умови користування спірною квартирою). Натомість подана до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради заява про реєстрацію проживання [PERSON] від 24.02.2019 року не містить у собі відомостей про згоду НЄЛЦУ на реєстрацію місця проживання Позивача (пункт 2 заяви) та до неї не долучено жодного документу, що підвереджував и таку згоду. При цьому суд критично ставиться до наданого Позивачем протоколу № 35/2 засідання Синодального комітету ЦУ (Єпископату) НЄЛЦУ від 02.11.20218р. оскільки вказаний протокол не було подано серед документів що стали підставою для реєстрації місця проживання [PERSON] у спірній квартирі. Також суд враховує правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 04.11.2020 року у справі № 916/3530/19, яка є актуальною на сьогодні та відступів від якої не було, що зводиться до того, що всі питання, пов`язані із діяльністю релігійної організації та прийняттям нею рішень в межах її компетенції, відносяться до її внутрішньої статутної діяльності, тому при незгоді окремих членів релігійної організації з прийнятими нею рішеннями, вони можуть оспорити їх в межах процедур, встановлених Статутом організації. Отже суд приймає до уваги доводи Відповідача про те, що НЄЛЦУ вважає відповідне рішення оформлене протоколом № 35/2 засідання Синодального комітету ЦУ (Єпископату) НЄЛЦУ від 02.11.20218р. про зобов`язання [PERSON] зареєструватися за місцем служіння і фактичного проживання в [ADDRESS] таким, що не відповідає положенням Статуту НЄЛЦУ та, відповідно, нікчемним та зауважує, що вказане питання є внутрішньоцерковним і суд позбавлений можливості надати йому правову оцінку як з огляду на непідсудність судам України даного питання, так і з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів наявності повноважень членів Президії Синоду у осіб, вказаних у відповідному протоколі осіб (згідно пункту 3.5. Статуту НЄЛЦУ від 2005 року). Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не надав суду належних та достатніх доказів наявності у нього права користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на ст. 396 ЦК України, згідно якої особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. При цьому згідно ст. 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Очевидно, що в даному спорі йде мова саме про право користування Позивача на квартиру, що знаходиться у власності Відповідача, тож суд застосовує до правовідносин між Сторонами положення глави 32 ЦК України. Так, згідно ст. ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Статтею 402 ЦК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Договором, згідно ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Оскільки згідно ст. 208 ЦК України, правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі, суд вважає, що право користування спірною квартирою у Позивача в законний спосіб могло виникнути лише на підставі укладеного в письмовій формі договору найму (оренди) житла згідно положень глави 59 ЦК України або договору позички згідно положень глави 60 ЦК України. Проте в матеріалах справи відсутні відповідні договори, що містили б передбачені вимогами законодавства істотні умови, відтак суд дійшов висновку про недоведеність Позивачем самого факту наявності в останнього права користування квартирою [ADDRESS] . Суд не погоджується і з доводами Позивача щодо наявності перешкод у користуванні спірною квартирою з огляду на наступне. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже НЄЛЦУ, як власник спірної квартири, має виключне право на власний розсуд вславлювати порядок та умови її використання для третіх осіб, які зобов`язані виконувати вимоги власника щодо використання майна. Як стверджує Позивач, він не чинить Відповідачу перешкод у користуванні житлом, проте вважає реєстрацію місця його проживання у спірній квартирі незаконним та таким, що чинить НЄЛЦУ перешкоди у здійсненні права власності, у зв`язку з чим звернувся з окремим позовом до суду. Судом досліджено наявні в матеріалах справи відеозаписи подій, що відбувались 29 червня 2021 року в будинку Церковного Управління за адресою: м. Новосельського, будинок 68 , та встановлено, що [PERSON] мав можливість вільного пересування приміщеннями Церковного Управління, декілька разів заходив до квартири [ADDRESS] , збирав власні речі та добровільно покинув спірну квартиру. З вказаних відеозаписів не вбачається наявності будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою з боку представників НЄЛЦУ та суд враховує присутність під час вказаних подій співробітників поліції, які забезпечували охорону громадського прядку, відтак [PERSON] мав можливість залишитись у спірній квартирі, проте прийняв добровільне рішення її покинути. В аспекті стверджуваного Позивачем порушення його права на житло, суд бере до уваги наявні в матеріалах справи довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається, що у [PERSON] та його дружини [PERSON] у власності наявні декілька квартир, відтак [PERSON] та його сім`я забезпечені житлом, отже суд вважає, що спір у даній справі стосується не права Позивача на житло, а його речового права на користування власністю НЄЛЦУ. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed