Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

14 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002», в якому просив: -визнати незаконним наказ за № 152-к/тр від 17.10.2018 року про припинення трудового договору; -поновити його на роботі на посаді начальника сторожової охорони Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002»; -стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 9220 грн. за період з 17.10.2018 року по 17.11.2018 року; -стягнути з відповідача спричинену моральну шкоду у розмірі 30000 грн. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що перебував у трудових відносинах з відповідачем. 17.10.2018 року приблизно о 08 годині 30 хвилин він був викликаний до адміністрації товариства, де його примусили негайно написати заяву про звільнення за згодою сторін. Цим обставинам передував випадок, коли декілька працівників товариства було звільнено 12.10.2018 року за те, що вони начебто вивезли 4500 кг соняшника з механізованого зерносховища. Працюючи начальником сторожової охорони позивач повинен був одним з перших провести відповідну перевірку, в тому числі переглянути відеозапис за 21.09.2018 року, однак цього зробити він не міг, його не допустили до перевірки, внаслідок чого виник конфлікт. Його було попереджено, щоб він не перешкоджав діям керівництва, в іншому випадку його також буде чекати доля інших звільнених за недовіру осіб. Оскільки адміністрація підприємства має багато важелів, в тому числі і фінансових, він був змушений написати заяву про розірвання трудового договору за згодою сторін, хоча не мав на меті розривати трудовий договір, хотів продовжувати працювати. Посилаючись, що звільнення відбулось за результатами впливу з боку керівництва, в стані надзвичайного хвилювання, які пов`язані з погрозами, шантажем, примусом до зазначеного у заяві формулювання про звільнення. Трудова суперечка виникла через незаконне обвинувачення у розкрадання соняшника, чого він насправді не вчиняв. Відповідач звинуватив позивача у недбалому ставленні до трудових обов`язків, які привели до крадіжки соняшника. Також позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру заробітної плати, яку він фактично отримував, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 30000 грн., яка була завдана внаслідок незаконного звільнення та примусового написання заяви. Ухвалою суду від 14 листопада 2018 року відкрите провадження по справі (а.с. 12,13). У відзиві на позов відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що наказом № 86-к від 03.05.2013 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду охоронника СТОВ агрофірма «Вільне - 2002», а 10.04.2017 року - переведений на посаду начальника сторожової охорони з 01.04.2017 року, у відповідності до наказу № 16тр. З позивачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. 21.09.2018 року на підприємстві було виявлена крадіжка соняшника, який був вивезений з механізованого току на автомобілі, який був закріплений за водієм [PERSON] відповідним наказом від 09.10.2018 року було призначено службове розслідування, за результатами якого виявлена недостача насіння соняшника. У керівництва підприємства не виникло жодного сумніву щодо причетності [PERSON] до крадіжки насіння, що мало місце 21.09.2018 року, у складі певної групи осіб, тому [PERSON] було запропоновано надати письмові пояснення щодо обставин виявленої недостачі, однак він відмовився. Після цього йому запропонували звільнитися за власним бажанням чи за згодою сторін, і він погодився на розірвання трудового договору за згодою сторін з 17.10.2018 року. У відповіді на відзив позивач звернув увагу суду на наявність порушеного кримінального провадження у якому ні йому, ні будь-якій іншій особі не пред`явлено підозру, керівництво підприємства сфальшувало всі докази щодо викрадення соняшника. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, надав детальні пояснення про обставини написання ним заяви про розірвання трудового договору за згодою сторін. Так, позивач повідом, що 17.10.2018 року вранці його викликали в адміністрацію підприємства, в присутності директора, засновник підприємства звинуватив його в причетності до розкрадання соняшника з механізованого току, що мало місце 21.09.2018 року. Такий висновок керівництвом підприємства був зроблений на підставі фотографій з камер відеоспостережень. Він запропонував розібратися у цій ситуації, повідомив про те, що 21.09.2018 року він взагалі був відсутній на роботі, оскільки хворів та повідомляв директора в телефонному режимі про неможливість виконання своїх трудових обов`язків. Останній дозволив йому не виходити в той день, щоб не оплачувати лікарняний, саме тому обставини розкрадання соняшника потребувало детального вивчення ним, як особою, яка несе повну матеріальну відповідальність. Отримавши таку відповідь засновник підприємства почав підвищувати на нього голос, сказав, що звільнить за недовіру та примусив писати заяву за власним бажанням. Всі ці події відбувалися в адміністративному копусі підприємства, де перебувало багато лілей, які чули, що його звинуватили у крадіжці. Коли він вийшов з будівлі, то одразу направився у відділ кадрів, де під диктовку написав заяву про розірвання трудового договору за згодою сторін та саму угоду. Таким чином, позивач наполягає на тому, що написав заяву під тиском покарання за діяння, яке він не вчиняв, та під тиском звільнення за недовірою підприємства. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, з підстав, зазначених у відзиві. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав показання про те, що в день виявлення розкрадання соняшника, тобто 21.09.2018 року позивач перебував на лікарняному, про обставини крадіжки соняшника йому стало відомо 12.10.2018 року, коли його також викликали до адміністрації підприємства та показали фотографії з камер відеоспостережень, де зображений був автомобіль [PERSON] з соняшником, а свідок в цей час перебував на воротях. Свідка повідомили, що він буде звільнений за статтею. Про те, що [PERSON] був звільнений 17.10.2018 року йому стало від самого позивача, свідком примушування до написання заяви про розірвання трудового договору він не був. Свідок [PERSON] надав суду показання про те, що чув розмову між [PERSON] та власником підприємства СТОВ «Вільне-2002» [PERSON] , розмова відбувалася на підвищеному тоні зі сторони власника. Після цього він бачив та чув, як директор підприємства [PERSON] сказав [PERSON] , щоб той звільнявся самостійно, інакше буде звільнений за статтею. Про наявність розмови між керівництвом підприємства та [PERSON] в адміністрації підприємства, яка відбувалася 17.10.2018 року на підвищеному тоні, також повідомила в судовому засіданні і свідок [PERSON] Свідок [PERSON] надала суду показання про те, що працюючи в СТОВ «Вільне-2002» на момент звільнення [PERSON] вона виготовляла текст угоди про розірвання трудового договору, яка в подальшому була підписана обома сторонами. І керівник підприємства, і [PERSON] підписали цю угоду добровільно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що в жовтні 2018 року її запросили до відділу кадрів з метою передачі товарно-матеріальних цінностей від [PERSON] , який звільнявся з підприємства. У день звільнення нею від [PERSON] прийняті за відповідними актами всі цінності. Заслухавши позивача та його представника, які, кожен окремо підтримали позовні вимоги, думку представника відповідача, який заперечував проти задоволення позову, з підстав, зазначених у відзиві, перевіривши подані докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] 03 травня 2013 року був прийнятий на роботу в СТВО АФ «Вільне-2002» (а.с. 35), 01.04.2017 року - переведений на посаду начальника сторожової охорони (а.с. 37), 20 квітня 2017 року між сторонами укладено договір про індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 36), наказом № 152-к/тр від 17 жовтня 2018 року начальника сторожової охорони [PERSON] звільнено за згодою сторін на підставі п.1ст. 36 КЗпП України та прийняте рішення щодо здійснення певних виплат при звільненні (а.с. 40). Матеріалами справи підтверджено, що підставою для звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 36 КЗпП України, стала власноруч написана та подана ним заява від 17.10.2018 року про звільнення за угодою сторін, із зазначенням дати звільнення 17.10.2018 року, яку було задоволено відповідачем (а.с. 38), після чого сторони підписали угоду про розірвання трудового договору, яка від імені підприємства була підписана [PERSON] та працівником [PERSON] (а.с. 39). Між сторонами виник спір стосовно відсутності у позивача волевиявлення на звільнення за угодою сторін. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону, а саме. Згідно зі ст.21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Однією з підстав припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (п. 1ст.36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України Постанови «Про практику розгляду трудових спорів» № 9 від 06.11.92 року, викладеного у п.8, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Отже, при розірванні трудового договору за угодою сторін, обов`язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь - які додаткові дії, між ними досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин. Суду не надано належних і допустимих доказів тому, що написання позивачем заяви про звільнення суперечило його волевиявленню та не було добровільним, а було вчинено під тиском відповідача, тоді, як стороною відповідача надано докази того, що звільнення [PERSON] відбулося за його власною заявою, на підставі п.1 ст.36 КЗпП, за відсутності будь-якого тиску з боку підприємства. Так, позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підтверджується його позовною заявою. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Отже, саме на позивача покладається обов`язок довести, що факт його звільнення з роботи був незаконним. Як встановлено судом вище, підставою для звільнення [PERSON] стала його власноруч написана та подана заява від 17.10.2018 року про звільнення за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, в якій була зазначена і дата звільнення 17.10.2018 (а.с.38). Допитаний зі сторони позивача свідок [PERSON] , а також сам позивач доводили суду свою непричетність до викрадення соняшника на підприємстві СТОВ АФ «Вільне-2002». Подана позивачем копія скарги та поданий відповідачем витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань не можуть бути розцінені судом, як належний та допустимий доказ того, що звільнення [PERSON] відбувалося незаконно, його власноручна заява та угода про розірвання трудового договору, у сукупності з показаннями свідків доводять суду факт добровільного написання заяви на звільнення з роботи без відпрацювання. Нарікання, які були висловлені власником підприємства на причетність позивача до викрадення майна підприємства, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. При цьому слід звернути увагу на те, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України були внесені 19.12.2018 року, за заявою керівника підприємства, поданою того ж дня, тобто на момент звільнення позивача з підприємства - 17.10.2018 року він не позбавлений був можливості доводити свою непричетність до викрадення майна керівникові підприємства, однак обрав для себе більш вигідний спосіб та розірвав трудовий договір за запропонованою угодою. Подана до позову копія скарги, адресована керівникові Новомосковської місцевої прокуратури також не може бути розцінена судом, як доказ незаконного звільнення працівника з підприємства. У поданій скарзі позивач посилається також на можливість фінансового тиску з боку керівництва підприємства, у разі незгоди з розірванням трудового договору (а.с. 5). Таким чином, аналіз поданих доказів не дає суду достатніх даних про наявність тиску на [PERSON] з боку керівника підприємства, яке б супроводжувалося накладенням будь-яких стягнень на працівника, застосування фінансових санкцій, тощо. Наявність кримінального провадження, у якому позивачеві не пред`явлено підозру, не може бути розцінене судом, як тиск з боку керівництва під час написання заяви про звільнення. Навпаки, при звільненні працівникові виплачені всі суми, що підлягають виплаті, у разі розірвання трудового договору, і ці обставини щодо сум, які підлягають виплаті сторонами не оспорювалися. Згідно ч.1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем незаконності його звільнення відповідачем та відповідно, відсутністю підстав для поновлення його на роботі, а отже вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, які є похідними від вимог про поновлення на роботі в разі незаконного звільнення працівника, також не можуть бути задоволені судом. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь держави належить стягнути судовий збір за кожну позовну вимогу у розмірі, встановленому законом України «Про судовий збір», тобто у розмірі 1536,80 грн.

Outcome: approved