Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

12 грудня 2019 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. В обґрунтування позову зазначено, що 06 серпня 2011 року між [PERSON] та позивачем було укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого банк надав [PERSON] можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого кредиту, а [PERSON] зобов`язалась повернути тіло кредиту, відсотки за користування кредитом, комісію, пеню та штрафи. [INFO] [PERSON] померла. Станом на дату смерті заборгованість [PERSON] становила 8 148,97 грн., з яких: 2 444,67 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 5 704,30 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту. Спадкоємцем [PERSON] є [PERSON] , який проживав разом зі спадкодавцем. На підставі викладеного позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за укладеним кредитним договором б/н від 06 серпня 2011 року в розмірі 8 148,97 гривень, яка виникла через неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2020 року у зв`язку зі смертю відповідача залучено до участі у справі його правонаступника [PERSON] . Відповідач відзив на позов не надала. Представник позивача Савіхіна А.М. у письмовому клопотання просила розгляд справи проводити за її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, доходить до наступного висновку. У ході судового розгляду встановлено, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06 серпня 2011 року [PERSON] погодилася, що дана заява разом з пам`яткою клієниа та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг, з якими вона ознайомлена в письмовому вигляді (а.с.9). Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] 30 серпня 2011 року за картковим рахунком [NUMBER] було встановлено кредитний ліміт 300 грн., який було збільшено до 5 000 грн, а 03 грудня 2012 року до 8 000 грн.(а.с.102). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитним договором №б/н від 06 серпня 2011 року, укладеного між позивачем та [PERSON] станом на [INFO] становила 8 148,97 грн., з яких: 2 444,67 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 5 704,30 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту (а.с.5-8). З виписки за договором № б/н станом на 12 червня 2020 року вбачається, що [PERSON] користувалася кредитними коштами (а.с.97-101). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого [INFO] Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] померла [INFO] (а.с.46). Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. За змістом вказаної норми права цивільні обов`язки особи, в тому числі ті, які виникли на підставі договорів та інших правочинів, припиняються з часу смерті боржника. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання спадкодавцем зобов`язань за укладеним ним кредитним договором. З наявних доказів слідує, що між АТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] виникли зобов`язання за кредитним договором, які остання не виконала. Нормою статті 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять yсі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України(статті 1218,1231 ЦК України). Згідно зі статтею 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною третьою цієї статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Так, звертаючись з позовом до [PERSON] позивач вважав, що він є спадкоємцем померлої [PERSON] . Однак, зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 21 березня 2014 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.133 - зворот), вбачається, що [PERSON] помер [INFO] , раніше позичальника [PERSON] . Отже, [PERSON] не міг бути спадкоємцем [PERSON] . Таким чином, правонаступник [PERSON] - [PERSON] не є належним відповідачем в даній справі. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Позивач відповідно до ст. 51 ЦПК України клопотання про заміну первісного відповідача до суду не подавав. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача не можуть бути задоволені судом. З урахуванням викладеного, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при поданні позову, не відшкодовуються. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed