Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

13 січня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом про відшкодування майнової шкоди в сумі 6000 грн, яка полягає у витратах на правову допомогу, понесених ним при розгляді Білопільським районним судом справи №573/1854/20, а також просив відшкодувати судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував незаконним складанням щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП, що дає йому підстави для відшкодування шкоди відповідно до положень ст. ст. 22, 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Провадження у справі відкрито 26 січня 2021 року і призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та третьої особи. 15 лютого 2021 року позивач уточнив позовну заяву і просив стягнути шкоду та судові витрати з Державної казначейської служби України (а. с. 75). Ухвалою від 15 лютого 2021 року у справі залучено співвідповідачем Державну казначейську службу України (а. с. 79-80). 17 лютого 2021 року Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України подав відзив на позовну завяву [PERSON] , у якому проти її задоволення заперечував (а. с. 85-94). 04 березня 2021 року Державна казначейська служба України подала відзив на позовну заяву, у якому також заперечувала проти позову (а. с. 125-126). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав. Представник відповідача Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України Кундельський В.І. у судове засідання не прибув, належним чином сповіщений про день, час і місце розгляду справи, відзив на позов подав, у задоволенні позовної заяви просив відмовити. Представник відповідача Державної казначейської служби України Шиянова В.В. позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні та зазначила, що складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, а закриття провадження в адміністративній справі не є підтвердженням протиправності дій відповідача. Таким доказом є відповідне рішення суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення установи вищого рівня. Звертає увагу, що кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України, а не безпосередньо з Державної казначейської служби України (а. с. 125-126). Третя особа старший оперуповноважений Сумського управління ДВБ НП України Терещенко С.П. у судовому засіданні позов не підтримав, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши надані докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов таких висновків. 08 жовтня 2020 року старшим оперуповноваженим Сумського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України Терещенком О.П. складено протокол про адміністративне правопорушення №22-2020 щодо [PERSON] за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП (а. с. 7-13). За результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення №22-2020 від 08 жовтня 2020 року постановою Білопільського районного суду Cумської області від 01 грудня 2020 року cправу про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а. с. 14-16). Судом встановлено, що між [PERSON] та адвокатом Ясинком М.М. 12 жовтня 2020 року було укладено договір № б/н про надання професійної правничої допомоги [PERSON] з метою захисту його прав у справі № 573/1854/20, що перебуває у провадженні Білопільського районного суду Сумської області (а. с. 19). Відповідно до п. 4.1 вказаного договору про надання правової допомоги, клієнт сплачує адвокату гонорар у сумі 3000 грн. Згідно з актом про отримання професійної правничої допомоги від 20 жовтня 2020 року та квитанцією від 20 жовтня 2020 року [PERSON] виплачено адвокату Ясинку М.М. гонорар в сумі 3000 грн за вивчення наданих документів та надання усних правових консультацій щодо захисту прав [PERSON] , підготовку проекту заперечення проти звинувачень [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП (а. с. 20-21). Також 15 жовтня 2020 року між [PERSON] та адвокатом Пашковим С.І. було укладено договір №б/н про надання правничої допомоги, згідно з яким останній бере на себе зобов`язання надати правову (правничу) допомогу [PERSON] у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП, що перебуває на розгляді у Білопільському районному суді Сумської області, у тому числі здійснювати захист інтересів клієнта у якості його представника (а. с. 17). Відповідно до п. 4 вказаного договору про надання правової допомоги сторони домовилися, що адвокату буде виплачено за надання правничої допомоги гонорар за домовленістю, визначеною між сторонами, за одну годину роботи адвоката. Згідно з квитанцією про оплату правової (правничої) допомоги від 15 жовтня 2020 року [PERSON] виплачено адвокату Пашкову С.І. гонорар в сумі 3000 грн (а. с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачено статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог, у позовній заяві посилається на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За правилами п. 2 ч. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Відповідно до п. 4 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Положеннями ч. ч. 4, 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), окрім іншого: суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Згідно зі ст. 4 вказаного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Частиною 6 статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. У постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №6-501цс17 вказано, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Протиправність дій працівників поліції щодо складання щодо [PERSON] протоколу про адміністративне правопорушення підтверджується постановою Білопільського районного суду від 01 грудня 2020 року про закриття провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП. Представники відповідачів Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та Державної казначейської служби України зазначають, що протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень та не спричиняє зміни прав чи обов`язків особи, вказують, що факт складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням до адміністративної відповідальності та не є достатньою підставою для відшкодування майнової шкоди. Однак, суд не може врахувати викладені заперечення, оскільки це є джерелом доказів та підлягає оцінці при відшкодуванні моральної шкоди, про відшкодування якої позивачем позов не заявлено. Також судом встановлено, що за матеріалами справи №573/1854/20 щодо розгляду протоколу про адміністративне правопорушення №22-2020 від 08 жовтня 2020 року, складеного щодо [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП, правничу допомогу надано адвокатом Пашковим С.І. (а. с. 17-21). Відомості про надання правничої допомоги адвокатом Ясинком М.М. матеріали вказаної справи не містять. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування майнової шкоди слід задовольнити частково шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України майнову шкоду в сумі 3000 грн, яка полягає у витратах на правову допомогу при розгляді Білопільським районним судом Сумської області справи №573/1854/20, надану адвокатом Пашковим С.І. У частині відшкодування витрат на правову допомогу за договором №б/н від 12 жовтня 2020 року про надання професійної правничої допомоги, укладеного між [PERSON] та адвокатом Ясинком М.М., слід відмовити за необгрунтованістю. Також позивач просить відшкодувати понесені ним судові витрати на правничу допомогу у цій справі в розмірі 4000 грн. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1-6ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Правнича допомога позивачу надавалася адвокатом Ясинком М.М. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги б/н від 18 грудня 2020 року. Відповідно до п. 4.1 вказаного договору клієнт сплачує адвокату гонорар за 1 год. роботи у сумі 500 грн (а. с. 22). Згідно з актом про отримання професійної правничої допомоги від 12 січня 2021 року та квитанції від 12 січня 2021 року [PERSON] виплачено адвокату Ясинку М.М. гонорар у сумі 4000 грн (а. с. 23-24). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про задоволення витрат позивача на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2000 грн. Також пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають відшкодуванню позивачу витрати по судовому збору у сумі 454 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial