Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

12 січня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], третя особа Межівський районний сектор Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона являється власником домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS]. 20 липня 2009 року з дозволу позивача зареєструвався [PERSON], а згодом, 11 жовтня 2012 року зареєструвалася [PERSON] Приблизно, як півтора роки, останні в належному позивачу будинку не проживають, добровільно скасовувати реєстрацію не бажають, чим дають підстави передбачати можливість порушення [PERSON] права власності, створюються для неї перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном, що змушує останню докладати зусиль для захисту права власності. [PERSON] просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке розташоване по [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Згідна на заочний розгляд справи. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, і від них не надійшло повідомлення про причини неявки. [PERSON] та [PERSON] заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Згідно з ч.5 ст.74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За відомостями Межівського районного сектору ГУДМС України в Дніпропетровській області [PERSON] 20 липня 2009 року та [PERSON] 11 жовтня 2012 року зареєстровані у встановленому законом порядку по [ADDRESS]. В зв'язку з тим, що суд не має відомостей про причину неявки відповідача, який був повідомлений належним чином, і який про причини своєї неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав, суд відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), так як вважає, що є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, і потреба дачі особистих пояснень відповідачем відсутня. Відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв'язку з тим, що позивач не заперечує проти розгляду справи по суті за відсутності відповідача, суд з його згоди ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Третя особа в судове засідання не з'явилася, надано суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, проти заявленого позову не заперечують. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з′ясувавши обставини справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Під час вивчення документів по справі, їм надано відповідну оцінку. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №50157856 від 17 грудня 2015 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 809152612226, [PERSON] являється власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS]. Номер запису про право власності: 12597920. Підставою виникнення права власності є рішення суду, серія та номер: б/н, виданий 22 липня 2003 року, видавник: Межівський районний суд Дніпропетровської області; договір купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер: 6/02-НДМ, виданий 07 червня 1999 року, видавник: посвідчено Павлоградською товарною біржею. Факт реєстрації відповідачів підтверджується проставленими в домовій книзі штампами з відміткою про індивідуальні дані особи та місце її реєстрації, а також відомостями Межівського РС ГУДМС України в Дніпропетровській області від 14 січня 2016 року. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] своєю бездіяльністю порушують законні права та інтереси [PERSON], передбачені ст.41 Конституції України, згідно якої - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Дана норма регулюється також ст.ст.319, 329 Цивільного кодексу України. Згідно ст.328 ЦК України право власності відбувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідність ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З огляду на викладене, відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та позбавити права користування зазначеним вище житловим приміщенням. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено винятково на підставі рішення суду: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм цивільного законодавства (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11). Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved