Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

13.07.2017р. позивачка звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання (догляду) від 11.11.2016р., скасування державної реєстрації права власності на к. № 48 у буд. № 23 по вул. Шевченка у м. Дніпрі. Ухвалою суду від 17.07.2017р., якою відкрито провадження у справі, позивачку звільнено від сплати судового збору (а.с. № 24). В обґрунтування позову позивачка в позові посилалася на те, що 25.10.2016р. вона уклала з [PERSON] (племінницею) договір купівлі-продажу [ADDRESS]. Її знайома [PERSON] (відповідачка) допомагала в укладені цього договору. 11.11.2016р. вона разом з відповідачкою, перебуваючи у Сьомій ДДНК, підписала документи, повязані з оформленням договору купівлі-продажу, як остання їй пояснила. В січні 2017р., під час сплати комунальних платежів, вона дізналася, що власником квартири є [PERSON] на підставі укладеного 11.11.2016р. з позивачкою договору довічного утримання, на підставі якого квартира передана у власність [PERSON] На думку позивачки, існують підстави для розірвання договору довічного утримання. Так, п. 7 договору обумовлений обовязок відповідачки довічно повністю утримувати позивачку, забезпечуючи її харчуванням, лікуванням, доглядом, необхідною допомогою, матеріальним утриманням у розмірі 100 грн. на місяць, зі зберіганням в її, позивачки, довічному користуванні відчужуваної квартири. Але відповідачка означені умови договору не виконувала. Одразу після його укладення [PERSON] вибула до м. Баку (Азербайджан). Позивачка сама сплачує комунальні платежі, купує собі ліки, продукти харчування. З огляду на те, що відповідачка не виконує зобовязання з утримання позивачки, остання звернулася до Сьомої ДДНК із заявою про розірвання договору. Але в розірванні договору їй було відмовлено у звязку з відсутністю згоди набувача квартири - [PERSON] Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 755, 756, 651 ЦК України, просила суд розірвати договір довічного утримання (догляду), повернути у власність квартиру. Під час судового розгляду справи позивачка і її представник - [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 11.07.2016р.- а.с. №28-30) позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Представники відповідачки [PERSON] Латиф-огли (діє за довіреністю від 21.02.2017р. а.с. №41) і адвокат [PERSON] (діє на підставі ордеру від 08.02.2018р. та договору про надання правової допомоги від 01.12.2017р. а.с. № 40, 53) в ході судового розгляду справи позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що позивачка розуміла, що 11.11.2016р. нею укладається саме договір довічного утримання з [PERSON], а не завершення процедури дооформлення договору купівлі-продажу з [PERSON] Крім того, не погоджуючись з позовом, виходили з того, що відповідачка дійсно періодично виїжджає за межі країни, але позивачка щомісячно отримувала гроші у розмірі 1500грн., за кошти відповідачки оформлювались нотаріальні дії (розірвання договору купівлі-продажу з [PERSON], оформлення оспорюваного договору). Крім того, посилалися на те, що у п. 12.2. договору передбачено, що у періоди відсутності [PERSON] послуги на утримання (догляд) виконуються третіми особами (батьком, матір,ю або братом) за її рахунок. Раніше, а саме 05.03.2018р. представник відповідачки [PERSON] Латиф-огли у відповідності до ст. 178 ЦПК України надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову (а.с. № 54). 27.03.2018р. представник позивачки [PERSON] (діє на підставі ордеру від 11.07.2017р. і договору про надання правової допомоги від 11.07.2017р. а.с. № 50-52) надав суду відповідь на відзив у порядку ст. 179 ЦПК України (а.с. № 70), в якій відзначив, що неправдивими є аргументи відповідачки, що вона періодично на нетривалий час виїжджає за межі країни. [PERSON] після укладення договору довічного утримання виїхала з м. Дніпра до м. Баку, де перебуває постійно. Жодного разу після укладення договору до [PERSON] вона не приїздила, будь-якої допомоги не надавала, у т.ч. грошової. Жодних доказів на підтвердження передання (пересилання) позивачці коштів по 1500 грн. щомісячно немає. Всі ліки купувалися позивачкою за власні кошти. Від самого моменту укладення договору позивачка сама сплачує за комунальні послуги, що підтверджують надані саме нею банківські чеки. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» №\~2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Підготовче засідання відповідно до ст. 197 ЦПК України проведено 29.03.2018р. (а.с. № 77). Під час судового розгляду справи відповідно до вимог ч.1 ст. 247 ЦПК України здійснювалося повне фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вислухав позивачку, її представника, представників відповідачки, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] була власницею [ADDRESS]. Квартиру свого часу набула у спільну сумісну власність з сином [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 16.09.1998р., виданого виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська. Потім, після смерті сина [PERSON], померлого 05.12.2011р., на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.08.2012р. стала власником всієї квартири (а.с. № 12, 13). 25.10.2016р. позивачка уклала з [PERSON] (племінницею) договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 922 (а.с. № 23). Як зазначала позивачка у позові і під час розгляду справи, відповідачка допомагала їй в укладені договору купівлі-продажу. Зокрема, 11.11.2016р. вона, перебуваючи з відповідачкою у нотаріальній конторі, підписала документи, повязані з оформленням договору купівлі-продажу, а в січні 2017р., під час сплати комунальних платежів, дізналася про те, що власником квартири є [PERSON] на підставі укладеного 11.11.2016р. з позивачкою договору довічного утримання (догляду), на підставі якого квартира передана у власність [PERSON] Суд виходить з того, що позивачка просить суд розірвати договір довічного утримання з підстав його неналежного виконання (ст. 651 ЦК України), а не визнати його недійсним як правочин, вчинений без усвідомлення своїх дій (ст. 225 ЦК України), застосувавши наслідки такої недійсності, а тому, суд

Outcome: approved