Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

13 січня 2020 року за підсудністю на розгляд Глухівського міськрайонного суду Сумської області з Оболонського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІНДАСТРІАЛ ЛОГІСТИК» (далі - ТОВ «ІНДАСТРІАЛ ЛОГІСТИК», позивач) до [PERSON] . Позивач мотивує свої вимоги тим, що 03.08.2017 року між ним і [PERSON] укладено трудовий договір, прийнято його на посаду водія та за суміщенням експедитора, укладено договір про повну матеріальну відповідальність. За відповідачем закріплено автомобіль MAN модель TGX 17.440, державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, що перебував у користуванні ТОВ «ІНДАСТРІАЛ ЛОГІСТИК» за договором суборенди транспортного засобу. Протягом дії трудового договору відповідач допустив несанкціонований злив дизельного палива на закріпленому за ним автомобілі, що призвело до збитків підприємства на загальну суму 78 157 грн. Крім цього, у липні 2008 року відповідач 12 робочих днів без поважної причини був відсутній на робочому місці, закріплений за ним автомобіль не виїжджав у рейси, що стало причиною зриву двох контрактів ТОВ «ІНДАСТРІАЛ ЛОГІСТИК» з ТОВ «Рітім» та АТ «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» і призвело до збитків підприємства (втрачена вигода) на загальну суму 82 080 грн. Просить суд стягнути з відповідача 78 157 грн. за нестачу дизельного пального у період з 03.08.2017 по 02.07.2018 року та 82 080 грн. втраченої вигоди, заподіяної в результаті невиходу на роботу, стягнути судовий збір. Відповідач надав відзив, в якому проти задоволення позову заперечував, пославшись на те, що збитки позивача на суму 78 157 грн. є наслідком перевитрат пального під час експлуатації автомобіля, а вирок суду щодо крадіжки пального відсутній; договір про повну матеріальну відповідальність він не підписував, а також не був ознайомлений із наказом № 7БО від 17.07.2017 року директора ТОВ «Індастріал Логістик» «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» для сідельного тягача MAN модель TGA А 18.400, державний номерний знак [NUMBER] ; не підписував документів з відповідними розрахунками перевитрат пального, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, що свідчить про те, що він не визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди; відсутній подорожній лист як основний документ первинного обліку роботи автотранспортних засобів, який підтверджує витрати, пов`язані із здійсненням перевезень; здійснення перевезень автомобілем, який був закріплений за відповідачем, здійснювалось в різних умовах і це взагалі не бралось до уваги, хоча це впливає на витрати паливно-мастильних матеріалів; відповідач, перебуваючи у трудових відносинах з ТОВ «Індастріал Логістик», не був посадовою особою, тому на нього не може бути покладена відповідальність за неодержаний підприємством, прибуток в сумі 82080 грн.; позивач не обґрунтував розміру неодержаного ТОВ «Індастріал Логістик» прибутку. У відповіді на відзив та додаткових поясненнях позивач заперечив необізнаність відповідача щодо договору про повну матеріальну відповідальність та наказу № 70Б від 17.07.2017 року. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав пояснення, які за змістом збігаються з викладеним у заявах по суті справи. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, пославшись на викладене у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, безпосередньо дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, наказом директора ТОВ «ІНДАСТРІАЛ ЛОГІСТИК» від 03.08.2017 року № 7-К [PERSON] прийнято на роботу в ТОВ «ІНДАСТРІАЛ ЛОГІСТИК» на посаду «водій автотранспортних засобів» з 03.08.2017 року та на роботу за суміщенням на посаду «експедитор» зі здійсненням відповідної доплати (а.с. 16). Наказом директора ТОВ «ІНДАСТРІАЛ ЛОГІСТИК» від 03.08.2017 року № 110-БО «Про закріплення автотранспортних засобів» закріплено за водієм автотранспортних засобів/експедитором [PERSON] сідловий тягач-Е марки: MAN модель TGX 18.440, державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, номер шасі [NUMBER] та спеціалізований напівпричіп н/пр-самоскид-Е марки: WIELTON модель NW3, державний номер [NUMBER] , 2015 року випуску, номер шасі [NUMBER] , доведено до [PERSON] норми витрат пального по автомобілю, закріплені на підприємстві. [PERSON] з наказом ознайомлений, про що свідчить його підпис (а.с. 17). За умовами ст. 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Згідно ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 130 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно зі ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Як зазначається у ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 135-1 КЗпАП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік посад і робіт з працівниками (що досягли 18-річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей (далі - Перелік), затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.77 р. № 447/24, і діє на території України відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12.09.91 р. «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». Посада експедитора з перевезення вантажів включена до вказаного переліку (абз. 10 розд. І). 03 серпня 2017 року директором ТОВ «ІНДАСТРІАЛ ЛОГІСТИК» затверджено посадову інструкцію водія-експедитора. У розділі 4 посадової інструкції визначено обов`язки водія експедитора, серед яких: забезпечувати утримання автомобіля в справному технічному стані, своєчасно інформувати про необхідність технічного огляду автомобіля, проводити технічні огляди та технічне обслуговування, дотримуватись правил дорожнього руху, правил перевезень вантажів, ефективно і економно використовувати паливно-мастильні матеріали. З посадовою інструкцією [PERSON] ознайомлений в день прийняття на роботу, про що свідчить його підпис (а.с. 18-20). В цей же день з [PERSON] укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 21-22). При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що він не підписував договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, позаяк в договорі міститься його підпис. Доказів протилежного суду не надано. 02 липня 2018 року [PERSON] , являючись матеріально відповідальною особою, без пояснення причин залишив роботу о 10-00 год., про що комісією в складі директора, фінансового директора та медичної сестри складено акт про відсутність працівника на роботі (а.с. 45). У зв`язку з невиходом на роботу директор підприємства призначив позапланову інвентаризацію паливо - мастильних матеріалів, виданих [PERSON] за весь час роботи. Виконання інвентаризації доручено постійно діючій інвентаризаційній комісії у складі голови директора Лисенка Г.С. , членів комісії фінансового директора Петренко Г.М. та бухгалтера Білявської Т.В. (а.с. 30). Протоколом інвентаризаційної комісії, складеним комісією у вищевказаному складі та затвердженим директором підприємства 02 липня 2018 року, зафіксовано нестачу дизельного пального на загальну суму 78 157 грн. (а.с. 31-35). В подальшому [PERSON] на роботу не виходив, про що свідчать численні акти про відсутність працівника на роботі та лист керівника підприємства з вимогою надати письмове пояснення причини відсутності на роботі (а.с. 46-52, 65-66). Відповідно до висновку ДП «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» № 1/23974 від 12 вересня 2016 року тимчасова індивідуальна базова лінійна норма витрати палива для сідельного тягача MAN TGX 18.440 з двигуном робочим об`ємом 10518 куб.см, потужністю 324 кВт, 12-ступінчатою автоматичною коробкою передач, спорядженою масою 7100 кг становить 16,9 літра дизельного палива на 100 км (а.с. 23). У серпні 2018 року позивач направив відповідачу вимогу - претензію № 2, в якій вимагав прибути до адміністрації підприємства для належного оформлення розірвання трудових відносин та не пізніше 10 робочих днів здійснити відшкодування витрат у розмірі 160 237 грн., у тому числі 82 080 грн. втраченої вигоди та 78 157 грн. втрат від несанкціонованого зливу дизельного палива. Претензію відповідач отримав 24.08.18р. (а.с. 42-44). Щодо твердження відповідача про відсутність подорожніх листів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до Закону України від 05.07.2011 року № 3565-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» у текстах законів України «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух» та «Про міліцію» вилучено посилання на подорожні листи будь-яких автотранспортних засобів, у тому числі вантажних автомобілів. Отже, підприємства, які експлуатують автотранспортні засоби, мають право не виписувати водіям подорожні листи. За необхідності підприємства самостійно приймають рішення стосовно використання подорожніх листів у своїй господарській діяльності, а отже порушення з боку позивача в частині відсутності подорожніх листів відсутнє. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29 грудня 1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» у відповідності зі ст. 130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Виходячи з вимог ст. 15 ЦПК суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами та ґрунтуються на вимогах закону, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода в сумі 78 157 грн.. Разом з цим, відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно положень ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Надані суду докази в частині стягнення з позивача упущеної вигоди в розмірі 82 080 грн. безсумнівно не доводять завдання вказаної шкоди відповідачем. Так, станом на 02 липня 2018 року позивач мав договори поставки з ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» (а.с. 53-58) та ТОВ «РІТІМ» (а.с. 59-62). Обидва підприємства звернулись до ТОВ «ІНДАСТРІАЛ ЛОГІСТИК» з письмовими повідомленнями про невиконання вищевказаних договорів поставки у період з 02 липня по 21 липня 2018 року та неможливості подальшої співпраці (а.с. 63, 64). Доказів на підтвердження стягуваної суми упущеної вигоди у зв`язку з невиконанням підприємством договорів поставки у конкретні дні, причинно - наслідкового зв`язку між таким невиконанням і неявкою на роботу відповідача суду не надано. Тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. по справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Суд вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial