Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

13 грудня 2018 року ТОВ «ЕКОМІСТО» звернуломь до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог, ТОВ «ЕКОМІСТО» посилається на пункт 6.2.14 тимчасового договору про умови користування приміщенням та надання житлово-комунальних послуг № 32 від 01 червня 2018 року, відповідно до якого, на думку позивача, споживач зобов`язувався не вчиняти жодних дій та не здійснювати будь-які будівельні та/чи ремонтні та /чи опоряджувальні роботи щодо будинку, фасаду, спільних площ, об`єктів благоустрою, прибудинкової території та території комплексу без попередньої письмової згоди виконавця, власне ТОВ «ЕКОМІСТО» чи співвласників. 28.02.2019 року на судові запити, направлені у відповідності до частини шостої статті 187 ЦПК України, надійшли відповіді щодо відомостей про адресу зареєстрованого у передбаченому законом місця проживання відповідача. Ухвалою від 05.03.2019 року судом у справі відкрито провадження та, з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України, вирішено її розглянути в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідач не направив на адресу суду відзив та не повідомляв про зміну місцезнаходження, місця проживання чи перебування. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторонами 1 червня 2018 року було укладено тимчасовий договір про умови користування приміщенням та надання житлово-комунальних послуг, предметом якого є тимчасове регулювання взаємовідносин сторін щодо забезпечення користування, утримання, обслуговування та експлуатації приміщення будинку [ADDRESS] , прибудинкової території, спільних площ та об`єктів благоустрою, які входять до комплексу, та за яким виконавець (позивач) приймає на себе зобов`язання забезпечити належне надання послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, визначених цим договором (а.с.6-17). У розділі 3.2 цього договору міститься перелік найменувань послуг та їх вартості, які надаються позивачем. Договором також передбачено права та обов`язки сторін, у тому числі порядок здійснення ремонту приміщення. Так, пунктом 6.2.14 договору про умови користування приміщенням та надання житлово-комунальних послуг закріплено обов`язок споживача (відповідача) не вчиняти жодних дій та не здійснювати будь-які будівельні та /чи ремонтні та /чи опоряджувальні роботи щодо будинку, фасаду, спільних площ, об`єктів благоустрою, прибудинкової території та території комплексу без попередньої письмової згоди виконавця (позивача). Згідно з умовами пункту 6.2.17 цього ж договору, відповідач як власник квартири зобов`язався не здійснювати засклення відкритих (незасклених) лоджій та терас, якщо таке засклення не було здійснене перед прийняттям будинку в експлуатацію, а також не здійснювати перезасклення лоджій, що заскленні у відповідності до затвердженої проектної документації без попереднього погодження з виконавцем. 22 червня 2017 року, відповідно до акту приймання-передачі житлового будинку, з вбудованим банним комплексом і приміщеннями соціально-побутового призначення та підземним паркінгом по [ADDRESS] , експлуатуючої організації, проведено обстеження завершеного будівництва та будинок прийнято в експлуатацію ТОВ «ЕКОМІСТО» (а. с. 47-48). Відповідно до відомостей з державного реєстру, відповідач є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 78,5 кв.м. (а.с.17). Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шоста статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Основним Законом України у статті 41 закріплено права кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право і свободу людини і громадянина на захист у суді. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Такі положення відображено в національному законодавстві нормами ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Так, згідно з частиною першою, другою ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень частини другої статті 382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Крім того, власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку, як закріплено частиною другою статті 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Саме співвласниками здійснюється управління багатоквартирним будинком, за рішенням яких усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку), згідно з частиною першою статті 9 вказаного Закону. Позивачем не надано доказів того, що йому передавалися співвласниками будь-які функції по управлінню будинком у порядку, визначеному Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», зокрема, функції по користуванню спільним майном співвласників цього будинку. Таким чином, позивачу не властиві функції здійснення контролю за дотриманням будівельних норм, він не уповноважений зобов`язувати чи в інший спосіб регулювати використання спільного майна будинку, а відповідач не зобов`язаний отримувати будь-які дозволи від позивача на користування спільним майном чи узгоджувати з позивачем будь-які питання, пов`язані з користуванням спільним майном будинку чи вчинення інших дій відносно нього. Згідно з частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Також, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку, що закріплено у положеннях частини другої вищевказаної статті Кодексу. Стороною позивача подано разом із позовною заявою фото із зображенням зовнішнього вигляду фасаду будинку, з якого неможливо встановити, чи сфотографовано будинок номер [ADDRESS] , та чи засклений балкон розміщений у квартирі [NUMBER] у вказаному будинку (а.с.46). Пунктами 11.8 та 11.9 тимчасового договору від 06 лютого 2018 року про умови користування приміщенням та надання житлово-комунальних послуг передбачено відповідальність споживача (відповідача) за порушення умов договору шляхом зміни конструкції, матеріалу та /або дизайну фасаду, модифікації зовнішнього вигляду будинку чи будь-якої його частини, до яких згідно з договором пред`являються вимоги щодо узгодження з виконавцем (позивачем), останній після фіксації порушення шляхом складення відповідного акту, що повинен бути підписаний щонайменше двома представниками виконавця, має право направити споживачу вимогу про усунення таких неузгоджених змін, а споживач зобов`язаний протягом 20 робочих днів з моменту одержання вимоги усунути неузгоджені зміни, відшкодувати витрати та збитки виконавця у порядку визначеному договором; а щодо дотримання вимог по виконанню будівельних та/чи опоряджувальних та /чи ремонтних робіт, та /або щодо надання письмового повідомлення виконавцю про початок таких робіт, та /чи щодо виконання таких робіт виключно після отримання відповідного письмового погодження виконавця, він має право направити споживачеві вимогу про негайне припинення таких робіт, а споживач зобов`язаний протягом одного дня з моменту надання відповідної вимоги виконавцем, припинити виконання таких робіт та звернутися до виконавця з метою отримання відповідного письмового погодження. У позовній заяві зазначено, що відповідач проігнорував всі звернення позивача до нього, не надав дозвільні документи, відмовляється урегулювати спір у досудовому порядку та добровільно відновити фасад будинку, відповідно до проектного рішення. В той же час, визначені документи, якими передбачено фіксування порушень (акт, що підписаний щонайменше двома представниками виконавця, вимога про негайне припинення таких робіт), позивачем суду не надано. Положеннями статті 152 Житлового кодексу Української РСР визначено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Постановою Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406 затверджено перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання та після закінчення яких, об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, саме до яких і відноситься скління балкону. Відтак, особа, яка є власником квартири може проводити ремонтні роботи на власний розсуд за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Сторона позивача посилається у своїй заяві на п. 1.4.4. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17 травня 2005 року. Водночас, виходячи зі змісту вказаних понять, скління балкону не є ані переобладнанням, ані переплануванням, і відповідно посилання на п. 1.4.4. вказаних Правил є безпідставним, оскільки відповідачем не проводилося ні переобладнання, ні перепланування власної квартири. Пунктом 1 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009, на які посилається позивач, обґрунтовуючи позов, визначено, що ці норми застосовуються для проектування реконструкції і капітального ремонту одноквартирних і багатоквартирних житлових будинків із умовною висотою до 73, 5 м включно, гуртожитків, спеціалізованих житлових будинків, для осіб похилого віку і маломобільних груп населення, окремих квартир, надбудованих, вбудованих і прибудованих приміщень незалежно від періоду їх будівництва, конструктивних систем, об`ємно-планувальних рішень, застосованих будівельних матеріалів і виробів, а також поширюються на проектування реконструкції будинків і приміщень різного призначення, що переобладнуються у житлові. Державними будівельними нормами В.2.2-15-2005, на які також посилається сторона позивача, поширюються на проектування нових і реконструкцію житлових будинків з позначкою рівня підлоги верхнього поверху до 73,5 м (як правило, до 25 поверхів включно при висоті поверху 2, 8 м): одноквартирні та багатоквартирні, у тому числі спеціалізовані квартирні житлові будинки для осіб похилого віку і сімей з інвалідами та гуртожитки. Тобто вказані норми, Державних будівельних норм, застосовують при проведені робіт, пов`язаних з проектування реконструкції і капітального ремонту, які не проводилися у квартирі, що належить відповідачу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як визначено положеннями частини першої статті 13 цього ж Кодексу. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов про зобов`язання здійснити відновлення вигляду фасаду будинку відповідно до проектного рішення, безпідставний та не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому не підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різним и у залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Згідно з ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судовий збір позивачеві не відшкодовується. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed