Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

14 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом. На підтвердження позовної заяви позивач зазначає, що 07.06.2004 вона набула у власність жилий будинок з надвірними побудовами на підставі договору дарування від [PERSON], що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 790 кв.м. Право власності на нерухоме майно зареєстровано 24.06.2004. 24 березня 2007 року [PERSON] померла, як з'ясувалося після її смерті, земельна ділянка, на якій розташований належний позивачці будинок, належить [PERSON], оскільки 18 січня 2005 вона отримала державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0508 га, розташовану по [ADDRESS], з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Існування державного акту про право власності на земельну ділянку порушує права позивача та унеможливлює приватизацію земельної ділянки, крім цього, державний акт є перешкодою для розпорядження своєю власністю, оскільки згідно з положеннями ч. 2 ст. 377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 листопада 2018 року відкрито провадження по даній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження. 10 січня 2018 року від Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області надійшов відзив, зі змісту якого вбачається, що управління не вбачає підстав для визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, оскільки, під час реєстрації вказаного державного акту, він відповідав всім вимогам чинного законодавства. Крім того, державний акт був виданий 18 січня 2005 року, постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій датована 11.12.2013 внаслідок якої, як зазначає позивач, їй стало відомо про державний акт, реєстрацію якого вона бажає скасувати. Відповідач вважає, що строк позовної давності сплинув, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Насамкінець, Головне управління не розпоряджається землями, які знаходяться у комунальній та приватній власності, а тому є неналежним відповідачем. Подання позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в його задоволенні. В наданій відповіді на відзив позивачка зазначила, що при виготовленні, реєстрації та видачі оспорюваного державного акту відповідачами були порушені вимоги закону (ч. 1 ст. 118 ЗК України), а не Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю і право еклектичної власності на землю. Крім того, положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється. Зокрема, у частині четвертій цієї статті у редакції до 15 січня 2012 року зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону № 4176-УІ пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. [PERSON] набрав чинності 15 січня 2012 року. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли до 15 січня 2012 року (Державний акт видано в 2005 році, [PERSON] померла 24 березня 2007 року і після її смерті позивачка виявила Держаний акт на її ім'я і відповідно в цей період і виникло право на позов) відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України в редакції до 15 січня 2012 року позовна давність на вимоги власників та інших осіб на захист права власності або іншого речового права, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування не поширювалась. Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 04 жовтня 2017 року по справі № 361/6799/14-ц. В судовому засіданні [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача, Миргородської міської ради Полтавської області - [PERSON] (копія довіреності а.с.37), в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, оскільки строк позовної давності пропущено. Представник Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області в судове засідання не з'явився, в направленому на адресу суду відзиві викладено прохання розгляд справи проводити у відсутність представника управління. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що на підставі договору дарування від 07.06.2004 [PERSON] подарувала [PERSON] жилий будинок з господарчими та побутовими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці держфонду площею 790 кв.м. (а.с.6). 24.06.2004 проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.7). 18 січня 2005 року [PERSON] на підставі рішення 19 сесії Миргородської міської ради 4 скликання від 21.05.2004 отримала державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0508 га, розташовану по [ADDRESS], з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 24 березня 2007 року [PERSON] померла (а.с.8). Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], позивачка після укладення шлюбу змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] (а.с.9). Відповідно до частини 1 статті 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частина 1 статті 126 ЗК України передбачає, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Отже, внаслідок видачі державного акта 18.01.2005 у [PERSON] виникло право власності на земельну ділянку. Таким чином, вказаний державний акт виданий [PERSON] в період, коли вона вже не була власником житлового будинку, для обслуговування якого їй передана у власність земельна ділянка, та не була користувачем даної земельної ділянки. Так як, відповідно до положень ст. 120 ЗК України та 377 ЦК України до нового власника будинку, [PERSON] ., перейшло право користування на земельну ділянку, на якій розміщений подарований будинок, в [ADDRESS] За приписами статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. З огляду на це вказаний державний акт виданий [PERSON] з порушенням вимог цих норм, оскільки відбулася приватизація земельної ділянки, яка вже не перебувала в користуванні [PERSON] Відповідно до ст. 391 Цивільного Кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджатися своїм майном. Частина перша ст. 15 Цивільного Кодексу України, закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч. 2 та 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ст. 158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Згідно з висновком Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеного в постанові від 19 червня 2013 у справі № 6-57цс13 державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Така позиція Верховного Суду України узгоджується з правовою позицією, що знайшла своє відображення у постанові від 6 лютого 2013 року у справі № 6-169цс12, а саме державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом, який не мав на це законних повноважень, визнається недійсним. Щодо заяв відповідачів про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, то вони на переконання суду не підлягають застосування, з огляду на наступне. Позивачем дійсно пропущено загальний строк позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України, так як вона з постанови від 11.12.2013 нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо оформлення спадщини після смерті [PERSON] достовірно знала, що саме померлій належала спірна земельна ділянка. Однак, застосування інституту строку позовної давності саме до виниклих правовідносин не має юридичного змісту, так як позивачка не просить захисту свого права власності на спірну земельну ділянку шляхом визнання її права власності, а просить усунути перешкоди щодо реалізації своїх прав у майбутньому, шляхом виправлення юридичних помилок, які призвели до створення казуїстичної ситуації, коли власник будинку не має можливості реалізовувати свої права власника, так як земельна ділянка на даний час не має статусу правової визначеності: фізична особа на яку оформлено право власності померла та після її смерті ніхто не прийняв спадщину, а орган місцевого самоврядування не вживає та не зацікавлений вживати заходів для визнання спадщини відумерлою. Окрім того, правовими наслідками задоволення позовної заяви [PERSON] та відмова у задоволенні позовної заяви на підставі застосування строків позовної давності є відновлення права власності на земельну ділянку в територіальної громади міста Миргорода в особі Миргородської міської ради, однак різним правовими та законним шляхами. Вищевикладене дає суду законні підстави для задоволення позову [PERSON].

Outcome: approved