Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

14 березня 2016 року [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПрАТ «[PERSON], Інк» про стягнення заборгованості з заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову посилається на те, що наказом № 568-к від 04.08.2014 року його прийнято на роботу до ПрАТ «[PERSON], Інк», 06.07.2015 року звільнено з посади по п. 1 ст. 40 КЗпП України скорочення штату працівників. Станом на 14.03.2016 року виплата належних йому коштів здійснена не була. Компенсація за невикористану відпустку за 23 дні склала 1952,93 грн., заборгованість із заробітної плати за квітень, травень та липень 2015 року складає 5286,99 грн. з відрахуванням 245,62 грн. частково сплачених коштів відповідачем в червні 2015 року, вихідна допомога у розмірі середньомісячного заробітку в сумі 849,66 грн., також за період з 06.07.2015 року по 14.03.2016 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 7161,42 грн. З урахуванням викладеного, просив суд стягнути з відповідача 7161,42 грн. заборгованість у формі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 5286,99 грн. заборгованість із заробітної плати; 849,66 грн. вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку; 1952,93 грн. заборгованість у вигляді компенсації за невикористані дні відпустки, а всього 15\~251 грн. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відутність. Представник відповідача в судове засідання не зявився, суду причини неявки не повідомив, повідомлявся належним чином, заяви про розгляд справи за відсутності представника підприємства та письмових заперечень на позов не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2016 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлене наступне. Установлено, що позивач по справі з 04 серпня 2014 року перебував у трудових відносинах із відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки. Позивача було звільнено з підприємства 06 липня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату) відповідно до наказу №583 к від 22 червня 2015 року. Позивач стверджує, що на момент звільнення існувала заборгованість із виплати заробітної плати за квітень, травень, липень 215 року у розмірі 5286,99 грн., позивачу також не виплачено вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 849,66 грн. На підставі судового наказу від 02.09.2015 року у справі № 200/17767/15-ц, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, з ПрАТ «[PERSON], Інк» стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 6249,23 грн. Вказаний наказ скасовано ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.03.2016 року. Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 117 цього Кодексу встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач вказує, що фактичний розрахунок з ним не проведений та існує заборгованість відповідача із виплати заробітної плати за квітень, травень, липень 215 року у розмірі 5286,99 грн., позивачу також не виплачено вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 849,66 грн., та 1952,93 грн. заборгованість у вигляді компенсації за невикористані дні відпустки. Ухвалою від 28 липня 2016 року суд витребував у відповідача довідку про середній заробіток та заборгованість по заробітній платі [PERSON] Вказана ухвала відповідачем не виконана, що позбавило суд можливості зясувати позицію відповідача у даному спорі. Розрахунок розмір середнього заробітку проводиться у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком вихідної допомоги при звільненні та компенсації за використану відпустку та приймає до уваги, що будь-яких заперечень щодо розміру заробітної плати, графіку робочого часу, вказаних позивачем, відповідач не надав. В звязку з чим суд вважає обґрунтованим розмір заборгованості відповідача із виплати заробітної плати за квітень, травень, липень 2015 року у розмірі 5286,99 грн., розмір вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 849,66 грн., та заборгованість у вигляді компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 1952,93 грн. Крім того, оскільки відповідачем не надано доказів того, що ним проведений розрахунок з позивачем, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про необхідність виплати йому середнього заробітку за весь час затримки, на підставі ст. 117 КЗпП України, та приймає розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7161,42 грн., складений позивачем, оскільки відповідачем не надано ніяких заперечень та спростувань з цього приводу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved