Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

14.05.2015 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], де окрім неї зареєстрований також її племінник [PERSON]- відповідач у справі, який з 2003 року у даному будинку не проживає та проживає у м.Дубляни Львівської області. Зазначає, що відповідач її житло покинув добровільно, особистих речей у ньому не зберігає, однак по даний час не виписується. Формальна прописка останнього негативно впливає на її матеріальне становище, оскільки позбавляє можливості отримати субсидії. З огляду на наведене, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] та виписати його із зазначеного будинку. В судове засідання позивачка не з'явилася, проте у позовній заяві просила суд справу розглянути без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча був своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, а також від нього не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності. Враховуючи наведене, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] на підставі рішення Мостиського районного суду Львівської області від 12.05.2015року належить [PERSON] - позивачці у справі. У зазначеному житловому будинку на даний час зареєстровано двоє осіб, а саме: позивачка [PERSON] та її племінник [PERSON] - відповідач у справі, який з 2003 року у даному будинку фактично не проживає та проживає за адресою: [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією рішення Мостиського районного суду Львівської області від 12.05.2015року (а.с.16); копією будинкової книги для прописки громадян (а.с.4-6); копією паспорта громадянина України [PERSON] (а.с.2); листом Мостиського РС ГУ ДМС України у Львівській області №582 від 19.05.2015року (а.с.15); актом обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] (а.с.7); письмовими поясненнями [PERSON] та [PERSON] від 22.06.2015року. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 1 ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ході розгляду справи судом не встановлено наявності домовленостей між відповідачем [PERSON] та позивачкою [PERSON] як власником житла щодо порядку користування даним житловим будинком або щодо збереження за відповідачем права на користування житлом на час його відсутності. Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача у належному позивачці житловому будинку, факту чинення йому перешкод щодо користування та проживання у даному будинку чи вчинення відповідачем дій, які б свідчили про його намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням. Враховуючи вищенаведене, оскільки відповідач [PERSON] без поважних причин був відсутній у спірному жилому приміщенні понад один рік (з 2003 року), тобто понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, останній самостійно залишив дане жиле приміщення і протягом тривалого часу не намагався вселитись у таке, перешкод в користуванні спірним житловим будинком йому не чинилось і він добровільно обрав собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідача у спірному житловому будинку є такою, що перешкоджає позивачці у здійснені нею права користування своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS]. Щодо позовних вимог в частині виписки відповідача [PERSON] (зняття його з реєстраційного обліку) за вказаною адресою, то вирішення цього питання залежить, зокрема, від вирішення питання про його права користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Так, відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто питання зняття особи з реєстрації місця проживання є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Наявність же остаточного рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. З огляду на наведене суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню в користь позивачки понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору на суму 243,60 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: approved