Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

13.11.2013 року Білгород-Дністровський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Адміністрації Держаної прикордонної служби України, Білгород-Дністровського прикордонного загону (в/ч № 2197) Державної прикордонної служби України (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-3) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-4) за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житлом. Так, позивач просить суд визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та виселити їх із службового житла. Відповідачем-1 - [PERSON], подано до суду заперечення та доповнення до заперечення на позовну заяву прокурора, згідно з якими [PERSON] просить в задоволенні позовних вимог прокурора відмовити в повному обсязі у зв'язку із тим, що, по-перше, [PERSON] та його сім'ї іншого службового (будь-якого) житла не надано, по-друге, він зі своєю сім'єю продовжує проживати у спірному житловому приміщенні та сплачує усі необхідне послуги. Відповідач-2, відповідач-3, відповідач-4 - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в судові засідання не з'явилися, але від [PERSON] до суду надійшла заява, відповідно до якої вона просить розглядати справу без її участі та участі її дітей, посилаючись на сімейні обставини та напружену суспільно-політичну обстановку в регіоні. В судових засіданнях представники прокуратури, адміністрації ДПС України та Б-Дністровського ПЗ заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач-1 - [PERSON], в судових засіданнях, наведені у запереченні та доповненні до заперечення на позовну заяву прокурора, підтримав в повному обсязі та просив в задоволенні позовних вимог прокурора відмовити. Крім того, в судовому засіданні [PERSON] також посилався на той факт (документально підтвердив його), що ним подано до начальника Б-Дністровського ПЗ рапорт про надання йому та його сім'ї в постійне користування спірну квартиру. Представник ООП ВК Б-Дністровської МР в судових засіданнях залишив вирішення позову на розсуд суду, але зазначив що просить врахувати проживання у спірній квартирі неповнолітніх дітей. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, відповідно до протоколу засідання житлової комісії № 4 від 17.04.2008 року, який 25.04.2008 року затверджено начальником прикордонного загону, службову квартиру [ADDRESS], розподілено [PERSON] на склад сім'ї у кількості трьох осіб. На підставі рішення житлової комісії, ордера на службове жиле приміщення від 29.09.2008 року № 14/31, 29.09.2008 року між начальником Білгород-Дністровського прикордонного загону та [PERSON] був укладеній типовий договір піднайму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду України, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно наказу по Білгород-Дністровському прикордонному загону № 202-ос від 03.10.2011 року [PERSON] виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення прикордонного закону і відряджено в розпорядження начальника Одеського прикордонного загону. Згідно із п.3 п.п. ж) типового договору піднайму, наймач зобов'язується: при виїзді разом з усією сім'єю на інше місце проживання звільнити і здати наймодавцю займане житлове приміщення та його обладнання в належному стані за актом приймання-передачі. Відповідно до п.8 вказаного договору, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому населеному пункту договір найму вважається розірваним з дня вибуття. Відповідно до вимог п.2.21 наказу Голови Державної прикордонної служби України від 20.12.2007 року № 1040 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України», переміщення по службі військовослужбовців та членів його сім'ї або звільнення зі служби, пов'язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню в двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби. Про необхідність здати службове житло [PERSON] попереджувався шляхом направлення за його новим місцем проходження служби телеграм від 22.12.2011 року №Т/614-11343, від 15.06.2012 року № 614-5005, від 14.09.2012 року № 614-7647, від 17.12.2012 року № 614-1394. Проте [PERSON] службову квартиру у порушення п.2.21 наказу Голови Державної прикордонної служби України від 20.12.2007 року № 1040 та пункту 3 договору піднайму не звільнив. 07.11.2013 року комісією у складі начальника житлово-експлуатаційного відділення відділу забезпечення, старшого юрисконсульта групи правового забезпечення, техніка ІІ кат. житлово-експлуатаційного відділення відділу забезпечення складено акт комісійного обстеження відомчої житлової площі квартиронаймачів, які вибули до нового місця проходження військової служби, який затверджений начальником Білгород-Дністровського прикордонного загону 08.11.2013 року, відповідно до якого встановлено, що у службовому житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], яке закріплене за [PERSON], на момент перевірки ніхто не знаходився, квартира придатна для проживання та знаходиться у задовільному стані. Між тим, з такими діями Б-Дністровського ПЗ та позовними вимогами Б-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими особами, що втратили право користування службовим житлом, суд погодитися не може, виходячи з наступного. Так, Б-Дністровський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що [PERSON] не звільнив квартиру у встановлений 2-місячний строк після його переведення до іншого місця проходження військової служби, а тому такими діями обмежує власника майна у вільному розпорядженні та використанні даним майном, а також Б-Дністровський ПЗ відповідно до дій відповідачів не може виконувати в повному обсязі соціальні гарантії які, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відносно забезпечення службовим житлом. Згідно із ч.1 ст.118 Житлового кодексу Української РСР, службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до абз.4 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї зазначеної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК України. Прокурор звернувся до суду посилаючись на ст.72 Житлового кодексу Української РСР, як правову підставу позову та виклавши обставини, у відповідності до яких відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування службовим житлом, а саме переведення військовослужбовця [PERSON] до іншого місця проходження служби та не звільнення ним службової квартири. Відповідно до ч.2 ст.107 Житлового кодексу Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно із абз.1-3 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Як вбачається з довідки Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 721/84 від 12.12.2013 року, [PERSON] перебуває на квартирному обліку в Одеському гарнізоні Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України з 01.02.2005 року. Житлом (постійним, службовим) за місцем служби не забезпечений. Житло, для тимчасового проживання, в період проходження військової служби Південним регіональним управлінням ДПС України не орендувалося. Відповідно до п.3 постанови Ради Міністрів СРСР від 16.04.1988 року № 477 «Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи», громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов'язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст.107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв'язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім'ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання. Згідно із ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] вимушено змінив місце проходження служби, за новим місцем служби іншим службовим житлом не забезпечений. У спірній квартирі продовжує проживати його дружина з двома дітьми, а сам військовослужбовець у вільний від служби час повертається до дружини у квартиру, де знаходяться його особисті речі, що підтверджуються: - квитанціями по сплаті комунальних послуг (електроенергія, водопостачання та водовідведення, опалення) та квартирної плати в період з грудня 2012 року і по теперішній час; - поштовими повідомленнями про отримання [PERSON] та [PERSON] за спірною адресою ([ADDRESS]) усіх документів, що були надіслані судом; - довідкою Українського Державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про отримання особисто [PERSON] та членами його сім'ї за спірною адресою ([ADDRESS]) листів за первинними повідомленнями. Розглядаючи справи даної категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення у зв'язку з переміщенням по службі одного із подружжя, пов'язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло. Відповідачами надано аргументи про неможливість їх виселення без надання іншого жилого приміщення: відсутність іншого житла і неможливість його отримання за новим місцем призначення, перевід до нового місця служби не залежав від [PERSON] Відповідно до положень договору піднайму, наймач звільняє надану йому службову квартиру при виїзді разом з усією сім'єю на інше місце проживання та договір піднайму вважається розірваним з дня вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому населеному пункті. Між тим, як встановлено матеріалами справи, відповідачі - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті не вибували, а переведення [PERSON] до іншого місця проходження служби відбулося не з його волі. При цьому, [PERSON] за новим місцем служби іншим службовим або взагалі житлом не забезпечувався, у зв`язку з чим його дружина разом із двома дітьми із службової квартири не вибувала, а залишилася проживати у ній. У службовій квартирі знаходяться особисті речі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також залишилися особисті речі [PERSON], який у вільний від служби час повертається до квартири до своєї дружини та дітей. Більш того, на даний час на розгляді Б-Дністровського ПЗ знаходиться рапорт [PERSON] з клопотанням про зняття статусу «службова» та надання підполковнику [PERSON] в постійне користування житлову площу за адресою: [ADDRESS] на склад сім'ї - 4 особи: - дружина [PERSON]; - син [PERSON]; - дочка [PERSON] Таким чином, на даний час у суду відсутні будь-які правові підстави, що підтверджені належними і достатніми доказами, для визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та виселення їх із службового житла. Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про безпідставність, неправомірність та необґрунтованість позовних вимог прокурора, у зв'язку з чим в задоволенні позовної заяви Б-Дністровського прокурору з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Адміністрації ДПС України, Б-Дністровського ПЗ (в/ч № 2197) ДПС України до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за участю третьої особи ООП Б-Дністровської МР про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житлом слід відмовити.

Outcome: dismissed