Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

13 березня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби, третя особа: [PERSON] про зняття арешту з нерухомого майна, мотивуючи вимоги тим, що заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29.02.2016 року по справі №381/163/16-ц в порядку забезпечення позову було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], даний арешт накладався як на майно, що перебуває у власності одного з учасників процесу - [PERSON] (який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], індивідуальний податковий номер: [NUMBER]). Однак, як вбачається з Договору купівлі-продажу вказаної квартири з 15.08.1997 року №97.08-568, квартира перебуває у власності позивача, а громаднин [PERSON], який був відповідачем у вищезазначеній цивільній справі, відношення до вищевказаної квартири не має. Позивач ввжає, що судом було помилково накладено арешт на належну йому на праві власності квартиру. Накладення арешту було виявлено позивачем випадково під час звернення до приватного нотаріуса для укладення Договору купівлі-продажу цієї квартири (відчуження). Також позивач зазначає, що жодних відносин з [PERSON] (позивачем по справі №381/163/16-ц) він не має, грошових коштів у борг не брав, жодної розписки щодо їх повернення або Договору позики не укладав. На підставі викладеного,позивач просив зняти арешт з квартири [ADDRESS], що належить йому на праві приватної спільної сумісної власності та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про арешт квартири. 13 березня 2019 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. В підготовче судове засідання позивач не з'явився, просив розгляну справу за його відсутності, оскільки він знаходиться та мешкає в м. Одеса, позовні вимоги підтримує. В підготовче судове засідання представник відповідача не з'явився, надав клопотання про розгляд справи без участі державного виконавця, позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Третя особа - [PERSON] в підготовчому судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Суд, вислухавши пояснення третьої особи, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної спільної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується Договором №97.08-568 купівлі-продажу квартири від 15.08.1997 року, посвідченого Одеською спеціалізованою біржою нерухомості, що також підтверджується інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно /а.с.4-8/. Як вбачається з наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна на квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER] накладено арешт на підставі заочного рішення №381/381/163/16-ц Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2016 року /а.с.12-13/. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилається на те, що арешт на квартиру [ADDRESS], було накладено в рамках розгляду цивільної справи №381/163/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Однак, як вбачається з Договору купівлі-продажу вказаної квартири з 15.08.1997 року №97.08-568 квартира перебуває у власності позивача [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], а громадянин [PERSON], що має ідентифікаційний номер [NUMBER] відношення до вищевказаної квартири не має. Жодних відносин з [PERSON], позивач по даній справі [PERSON] не має, грошових коштів у борг не брав, жодної розписки щодо їх повернення або Договору позики не укладав, що особисто було підтверджено в судовому засіданні третьою особою-[PERSON] Про факт накладання арешту на квартиру, позивач дізнався при зверненні до нотаріальної контори з метою відчуження нерухомості. Також, судом встановлено та підтверджено наявною в матеріалах справи копією заочного рішення суду від 17 лютого 2016 року, що в провадженні Фастівського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа № 381/163/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Відповідно до вищезазначеного заочного рішення суду, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики було задоволено та стягнуто з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 28.10.2015 року в сумі - 137 527 гривень та накладено арешт на квартиру [ADDRESS], що належить на праві приватної спільної с умісної власності - [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER] /а.с.12-13/ Отже, позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арешту, позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на квартиру є безпідставним, оскільки порушує право власності позивача. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимога позивача, що ґрунтується на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановлено сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, з метою захисту порушеного права власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовна вимога про зняття арешту з належного [PERSON] майна підлягає до задоволення.

Outcome: approved