Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

12 лютого 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 12.06.1996 він набув у власність квартиру [ADDRESS]. 10.07.2007 відповідачем було зареєстроване місце проживання за вищевказаною адресою, проте з травня 2011 року відповідач у квартирі не з'являвся, а відтак втратив право на користування квартирою позивача. Позивач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, до суду не з'явився, подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутністю. Позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, до суду не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності чи про відкладення розгляду справи не надходило. Суд з урахуванням заяви позивача постановив ухвалу про розгляд справи за наявними матеріалами справи заочно. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Також, відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А відповідно до ч. 4 ст. 337 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.06.1996 набув право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 6,7), тому мав право володіння, право користування та право розпорядження зазначеною квартирою. Виникнення права відповідача на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від наявних саме у власника майна прав. Із матеріалів справи не вбачається, що відповідач укладав з позивачем як власником квартири які-небудь договори щодо неї чи узгоджував з ним можливість свого проживання в якості тимчасового мешканця. Проте, сама наявність реєстрації у відповідача у належній позивачу квартирі є порушенням права користування, а тому й порушенням права власності позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тому суд приходить до висновку, що право позивача на користування квартирою [ADDRESS] порушено й потребує захисту шляхом визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі вищевикладеного та ст.ст.316, 317, 337, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved