Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

13 червня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсними кредитний договір № 26252028356696 від 24.05.2013 року. Обґрунтував свій позов тим, що 24.05.2013 року між ним та банком [PERSON] Капітал, правонаступником якого на даний час є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» було укладено кредитний договір № 26252028356696. Вказаний договір позивач вважає укладеним з порушенням вимог чинного законодавства, а отже таким, що підлягає визнанню недійсними, оскільки його не було ознайомлено належним чином з умовами кредитування, навязано послугу страхування, так як оформлення кредиту проходило протягом 30 хвилин, і позивач підписав договір, не вчитуючись у його зміст із-за дрібного шрифту, надіючись на добросовісність працівників банку та йому, як споживачу не була надана в письмовому вигляді інформація згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», хоча в заяві-оферті позивач, начебто підтвердив, що ознайомлений в письмовій формі з інформацією передбаченою ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», проте ніякого окремого документу із даною інформацією він не підписував і вказана інформація не доводилася йому в усній формі. Також позивач посилається на те, умови договору щодо сплати позичальником щомісячної комісії за обслуговування ліміту овердрафту та умови, які передбачають послуги добровільного страхування є такими, що суперечать чинному законодавству та є несправедливими, а тому і з цих підстав договір повинен бути визнаний недійсним. Крім того, позивач зазначає, що умова кредитного договору про третейське застереження також є такою, що не відповідає чинному законодавству, адже згідно Закону України «Про третейські суди» справи щодо захисту прав споживачів не підлягають розгляду третейськими судами. У судове засідання позивач не зявився, від його представника надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача, згідно якого позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином. Представник третьої особи у судове засіданні не зявився, подав заперечення на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. У судовому засіданні встановлено, що 24.05.2013 року [PERSON] здійснено Пропозицію AT «[PERSON] Капітал», який діє як від власного імені, так і від імені та в інтересах ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА-ЖИТТЯ» на підставі Агентського договору №BD-1 від 14.10.2011 року, на умовах зазначених в Пропозиції, Розділі 3 Загальних умов Договорів кредитування, відкриття і ведення рахунків, які є типовими умовами для всіх їх клієнтів та які є невід'ємною частиною Пропозиції, Договору страхування життя, що зазначений у ч. 3 Пропозиції та Правилах добровільного страхування життя Страховика N0003.2 від 30.12.2003 року, зареєстрованих Держфінпослу 20.02.2004 року за №00104189 укласти Договір страхування та Договір карткового рахунку, в рамках яких: -відкрити картковий рахунок на ім'я Позичальника; -випустити на ім'я Позичальника платіжну картку міжнародної платіжної системі Master Card; -встановити Позичальнику ліміт овердрафту (кредитування) за Картковим рахунком на умовах, визначених в Пропозиції (не більше 50000); -оформити страхування майнових інтересів, пов'язаних з життям, здоров'ям, працездатністю Позичальника (а/с 9-10). Як зазначив позивач в позовній заяві Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» є правонаступником усіх прав та зобовязань банку [PERSON] Капітал. Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч. 1 ст. 638 ЦК України, зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 11 «Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. Відповідно до ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно частин 1 та 2, 5 та 6, 7 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення\~\~ договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та зясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно - наслідкового звязку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в звязку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, № 6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та № 6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, № 6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з пропозиції укласти договір карткового рахунку та договір страхування, до підписання пропозиції позичальник був ознайомлений у письмовій формі з інформацією визначеною ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, позивачу була надана необхідна переддоговірна інформація, передбачена ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», при укладенні договору кредиту сторони дійшли взаємної згоди щодо всіх істотних умов, зі змістом договору позивач була ознайомлений, про що свідчить його підпис в кредитному договорі. [PERSON] не звертався до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, не скористалася правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачене п.5.5 оспорюваного договору третейське застереження само по собі жодним чином не порушує прав позивача і не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним в цілому. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач був належним чином повідомлений про усі можливі ризики й умови кредитування, сукупну вартість кредиту, істотні умови договору та графіки здійснення платежів та погодився з ними, підписавши договір. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] з підстав, зазначених ним у позові і у межах заявлених ним вимог, не підлягаю задоволенню.

Outcome: dismissed