Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

12 квітня 2017 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області звернулась позивач з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову вказує, що 25 жовтня 2003 року померла її мати [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колишнього КСП «Маяк» Софіївського району Дніпропетровської області розміром 8.21 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), яке посвідчене сертифікатом серії 0094098, виданим Софіївською районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року. На час смерті [PERSON] позивач проживала разом з позивачем та вели спільне господарство, відповідно до ст.549 ЦК УРСР (діючої на час відкриття спадщини), фактично вступила в управління спадковим майном. Крім позивача, інших спадкоємців у [PERSON] не має. 02 жовтня 2015 року за отриманням свідоцтва про право на спадщину законом позивач звернулась до приватного нотаріуса Софіївського нотаріально округу Дніпропетровської області [PERSON], але постановою нотаріуса від 02.10.2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 25.10.2003 року [PERSON] позивачу було відмовлено, звязку з тим, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно - оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0094098, виданого Софіївською районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року. Після смерті матері оригінала сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0094098, виданого Софіївською районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року, позивач знайти не змогла. У районній газеті «Вісті Софіївщини» № 80-81 за 05 листопада 2016 року було надруковано повідомлення про втрату сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0094098. Відповідно до ст.ст. 1216,1218 ЦК України успадкування є перехід прав та обовязків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В даний час позивач не має можливості відновити втрачений сертифікат на право на земельну частку (пай) на імя [PERSON] та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої 25 жовтня 2003 року [PERSON], за вирішенням спору згідно до ст.15 ЦК України та ст.3 ЦПК України звернулася до суду. Зазначає, що визнання права власності через суд не суперечить закону, а є способом захисту цивільного права, тому за захистом свого права власності у порядку спадкування позивач звертається до суду. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідача Софіївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області [PERSON], у судовому засіданні проти позову заперечує у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності, про що надав заперечення. В обґрунтування вказує, що особа може вернутися до суду лише протягом певного строку. Так відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. [PERSON] померла 25 жовтня 2003 року, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 061253 З моменту смерті [PERSON] до моменту звернення у суд за захистом свого право пройшло понад 13 років. Строк позовної давності було пропущено і доказів поважності причин пропуску даного строку позивачем не надано. Отже вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у звязку із закінченням строку позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України . Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, враховуючи подане заперечення, прийшов до наступного: \~\~\~\~ Судом встановлено, що на імя [PERSON], на підставі рішення Софіївської районної державної адміністрації від 27.02.1997 року № 76-р було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 8,21 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП «Маяк» (а.с. 4) . Про те, що [PERSON] мала право на земельну частку (пай) при реформуванні КСП «Маяк» та отримувала сертифікат серії ДП 0094098, виданого Софіївською районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року свідчить лист відділу Держгеокадастру у Софіївському районі Дніпропетровської області № 31-420-0.4-2091-15 від 29.09.2015 року (а.с. 11). 25 жовтня 2003 року померла мати [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії 1- КИ № 061253, яке видано 06 грудня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 8). Про те, що [PERSON] є матірю позивача свідчить повторне свідоцтво про народження серії І-КИ № 553576, яке видано Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 25.09.2015 року (а.с. 5). Відповідно до ст. 1268 Цивільного Кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємці часу відкриття спадщини. Згідно до ст. 1261 Цивільного Кодексу України, позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті мами [PERSON]. Частиною 3 ст.1268 Цивільного Кодексу України передбачені спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, як протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. На час смерті [PERSON] позивач проживала разом з нею та вели спільне господарство, про що свідчить довідка Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області № 700 від 15.03.2017 року, тобто, відповідно до ст.549 ЦК УРСР (діючої на час відкритої спадщини), фактично вступила в управління спадковим майном. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колишнього КСП « Маяк» Софіївського району Дніпропетровської області розміром 8.21 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі ( на місцевості), яке посвідчене сертифікатом серії 0094098, виданим Софіївською районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року. Про відкриття спадщини свідчить Витяг № 41641949 від 29.09.2015 року про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи. Крім позивача, інших спадкоємців у [PERSON] не має. 02 жовтня 2015 року за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом позивач звернулась до приватного нотаріуса Софіївського нотаріально округу Дніпропетровської області [PERSON], але постановою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 25.10.2003 року [PERSON] було відмовлено, звязку з тим, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно - оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0094098, виданого Софіївською районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року. Після смерті оригінала сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0094098, виданого Софіївською районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року, позивач знайти не змогла. У районній газеті «Вісті Софіївщини» № 80-81 за 05 листопада 2016 року було надруковано повідомлення про втрату сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0094098 (а.с. 12). Відповідно до ст.ст. 1216,1218 ЦК України успадкування є перехід прав та обовязків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно п.2\~Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95\~Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі і пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами вказаного підприємства, кооперативу, товариства, згідно зі списком, який додається до державного акта на право колективної власності на землю. Як розяснено у п.24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7\~«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Таким чином, право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були членами цього підприємтсва. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до\~\~ст.16 ЦК України\~визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ч.2\~ст. 25 Цивільного кодексу України\~цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Частиною 1\~ст.60 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до положень Розділу VII\~Спадкове право\~ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року) свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На час звернення до суду за захистом своїх прав, позивачем пропущено строк позовної давності, передбачений\~ст.71 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року). Положенням\~ст.71 ЦК УРСР, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею 80 ЦК УРСР \~та\~ст.267 ЦК України\~передбачено, що закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. \~\~\~\~ У відповідності із п.6\~Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України\~правила\~Цивільного кодексу України\~про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до\~ст.256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.1\~ст.261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що її мати померла 25 жовтня 2003 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1-КИ № 061253 від 06.12.2005 року, який виданий повторно (а.с.8). До суду позивач звернулась лише у квітні 2017 року, вимогу про поновлення строку позовної давності позивачем не заявлялось та не надано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску цього строку звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача пояснила, що будь-які докази, що підтверджують поважність причин пропуску строку позовної давності у позивача відсутні. Згідно положень ч. 2,3 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Дослідивши матеріали справи, враховуючи обставини справи та наявність заявленого заперечення відповідачем, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, у звязку із пропуском строку позовної давності та не наданням позивачем доказів поважності причин пропуску строку позовної давності. \~

Outcome: dismissed