Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

14.08.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №KIV0AU00151284 від 26.04.2006 року у розмірі 7987,53 долари США та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 26.04.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №KIV0AU00151284, згідно якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 10887,45 доларів США на термін до 26.04.2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Позивач вказує, що свої зобов`язання за договором банк виконав в повному обсязі, надавши кредит у розмірі, передбаченому умовами договору, натомість відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором і таким чином у порушення умов кредитного договору відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання. Станом на 02.07.2019 року заборгованість становить 97219,85 доларів США, яка складається з: заборгованість за тілом кредиту - 7987,53 доларів США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 22102,30 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 636,75 доларів США; пеня - 66493,27 доларів США. При цьому, позивач вказує, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому за вимогами позивача заборгованість до стягнення становить 7987,53 долари США, яка становить суму заборгованості за тілом кредиту. Ухвалою суду від 23.08.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Ухвалою суду від 17.09.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд постановив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та у справі було призначено дату підготовчого засідання. Ухвалою суду від 17.04.2020 року частково задоволене клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою суду від 17.04.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про застосування до представника позивача заходу процесуального примусу. Ухвалою суду від 17.04.2020 року задоволене клопотання представника відповідача про виклик та допит свідків. Ухвалою суду від 17.04.2020 року частково задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою суду від 12.11.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 16.09.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволення позову посилаючись на те, що відповідачка маючи намір придбати автомобіль Деу Ланос 26.04.2006 року уклала з банком кредитний договір відповідно до умов якого отримала кредит в сумі 10887,45 доларів США з кінцевим терміном повернення до 26.04.2013 року. 26.04.2006 року між сторонами також був укладений договір застави транспортного засобу. На виконання умов договору кредиту відповідачка сплатила банку 8462,42 долари США в погашення заборгованості тіла позики та 690,37 доларів США пені, а всього 9152,79 доларів США. З середини 2009 року майновий стан відповідачки погіршився і банк запропонував віддати заставний автомобіль у власність/розпорядження позивача в рахунок повного погашення залишку заборгованості за договором кредиту. Відповідачка погодилась на пропозицію та в кінці липня на початку серпня 2009 року передала автомобіль, два комплекти ключів, технічний паспорт, сервісну книжку та іншу документацію до автомобіля представникам банку, які запевнили, що з даного моменту всі зобов`язання за кредитним договором вважаються виконаними і заборгованість відсутня. З того часу жодних звернень від позивача до відповідача не надходило, аж поки стороною відповідача не було отримано цей позов про стягнення заборгованості. Сторона відповідача зазначає, що кредитні зобов`язання мали бути погашені до 26.04.2013 року, отже позивач звернувся з відповідним позовом до суду з пропущенням встановленого законом трирічного строку позовної давності і вказаний строк пропущений позивачем без поважних причин. У зв`язку із наведеним відповідач просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову. 23.10.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зазначає, що згідно п. 4.1. кредитного договору даний договір діє до повного виконання зобов`язань сторонами. Обов`язком позичальника є повернення позики і позика вважається повернутою в момент зарахування суми, що позичалася. Належним виконанням зобов`язання є виконанням зобов`язання прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Банком були надані належні докази наявного розміру заборгованості з урахуванням проведеного розрахунку, зарахування всіх сплачених позичальником платежів у рахунок погашення кредитної заборгованості. У разі належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань за сім років вона мала б сплатити 17414,04 долари США, натомість відповідачка зазначає, що сплатила лише 9152,79 доларів США. Із розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник неодноразово порушувала зобов`язання за договором, а починаючи з лютого 2009 року не зникає прострочена заборгованість, тому їй окрім відсотків нараховувалась ще й пеня. Позивач зазначає, що 11.02.2016 року предмет застави було реалізовано і виручені кошти направлено на погашення заборгованості. При цьому, коштів від реалізації предмету застави виявилось недостатньо для погашення заборгованості в повному обсязі, отже зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинились і банк має право вимоги щодо повернення суми кредиту. Стосовно посилань відповідача на пропущення банком строку позовної давності, позивач зазначає, що згідно п. 4.1. договору, договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань і оскільки позичальник свої зобов`язання за договором не виконав, будь-яких доказів виконання не надав, такий договір не може вважатись виконаним. Кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини на які посилається відповідач не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. 16.12.2019 року представником відповідача подано до суду окрему заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідачка [PERSON] суду показала, що у 2006 році вона за кредитні кошти придбала автомобіль та з 2006 по 2009 рік виплачувала кредит, однак в подальшому матеріальний стан відповідачки погіршився і вона не мала змоги виконувати свої кредитні зобов`язання. При цьому, представники банку запропонували відповідачці в рахунок погашення заборгованості передати їм автомобіль. Приблизно у липні 2009 року відповідачка разом зі своїм чоловіком передали автомобіль представникам банку, які запевнили позивачку, що більше будь-яких претензій банк до неї не має. При здійсненні передачі автомобіля будь-які документи не підписувались. З часу передачі автомобіля представники банку більше не звертались до відповідачки, а ж поки нею не був отриманий позов про стягнення заборгованості. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що він є чоловіком відповідачки. У 2006 році за кредитні кошти ними був придбаний автомобіль і до 2009 року кредит погашався, а потім матеріальний стан погіршився і сплачувати кредит не було можливості. Після цього представники банку запропонували віддати в рахунок погашення боргу автомобіль. Особисто свідок відігнав автомобіль і представники банку запевнили, що більше претензій у них немає і борг є погашеним. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що між сторонами справи був укладений договір кредиту і банк виконав його умови надавши відповідачці кредитні кошти. Натомість позичальник свого обов`язку належним чином не виконав, з`явилась заборгованість, тому банком був вилучений автомобіль і в подальшому реалізований. Отриманої від реалізації автомобіля суми не вистачило для повного погашення заборгованості, тому банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. Сторона відповідача не заперечує фактичної передачі автомобіля банку, а той факт що документи з передачі автомобіля не були належним чином оформлені є відповідальністю і самого відповідача. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а також зазначила, що не підписувала акту передачі автомобіля. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та ураховуючи заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Представник зазначив, що до 2009 року відповідачка виконувала кредитні зобов`язання та сплатила більше 9000,00 доларів США. Однак в подальшому майновий стан позичальниці погіршився і стала виникати заборгованість. При цьому, представники банку запропонували передати їм у рахунок погашення заборгованості заставний автомобіль. Відповідачка разом зі своїм чоловіком передати автомобіль банку і з того часу жодних звернень від банку до відповідачки не було і лише у 2019 році банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. Представник у судових дебатах зробив заяву стосовно розподілу судових витрат зазначивши, що докази на підтвердження понесених стороною відповідача витрат на правничу допомогу будуть надані суду у строки, передбачені ЦПК України після ухвалення судом рішення. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, представник окрім питань спливу строку позовної давності, посилається на положення ст. 95 ЦПК України, що оригінали документів не були подані, а копії документів не завірені належним чином, тому сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та покази свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 26.04.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №kiv0AU00151284 за яким банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 26.04.2013 року включно, у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 10887,40 доларів США на купівлю автомобіля, а також у розмірі 3963,02 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти в сумі 207,31 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України , за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частино 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. За змістом ст.ст. 527, 575 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. 26.04.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений договір застави автотранспорту за яким, цим договором заставою забезпечується виконання зобов`язань заставодавця, що випливають з кредитного договору від 26.04.2006 року №kiv0AU00151284. В забезпечення виконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором заставодавець надав в заставу автомобіль марки Деу Ланос, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. За змістом ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 15 укладеного між сторонами договору застави автотранспорту, заставодержатель має право одержати задоволення за рахунок предмета застави переважно перед іншими кредиторами заставодавця (право вищого пріоритеру). З метою задоволення своїх вимог заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небуть із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. З метою задоволення своїх вимог заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором у випадках, зокрема, порушення заставодавцем якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору. У разі звернення стягнення на предмет застави згідно з п.п. 15.8.1., 15.8.2., 15.8.3. цього договору, заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи кредит, проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмету застави, а також витрати понесені у зв`язку із пред`явленням вимоги. Пунктами 17.10., 17.12 вказаного договору передбачено, що у випадку порушення заставодавцем зобов`язань за кредитним договором, заставодавець зобов`язується передати предмет застави заставодержателю в заклад за актом прийому-передачі, що підписується сторонами. При переході предмету застави у заклад умови цього договору зберігають чинність для сторін, за винятком права користування предметом застави. За змістом копії акту приймання на зберігання на охоронювану стоянку ПриватБанку автомобіля позичальника, який допустив прострочення кредиту від 07.07.2009 року, [PERSON] передала заставний автомобіль банку. Сторона відповідача не визнає достовірності вказаного акту, хоча фактично відповідачка сама вказує, що передала автомобіль представникам банку у липні-серпні 2009 року, а згідно п. 17.10. договору застави автотранспорту, саме на заставодавця покладений обов`язок у разі порушення своїх зобов`язань за кредитним договором, передати предмет застави заставодержателю в заклад за актом прийому-передачі Пунктами 21, 22, 25 договору застави автотранспорту визначено, що звернення стягнення на предмет застави у випадках, передбачених пп. 15.8.1., 15.8.2., 15.8.3. цього договору, здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Сторони дійшли згоди, що звернення стягнення на предмет застави може здійснюватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється з додержанням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів, зокрема, шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю, в тому числі з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. У випадку, коли суми, вирученої від продажу предмету застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог, з іншого майна заставодавця, у першу чергу перед іншими кредиторами. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2012 року у справі №0417/2-1549/2012, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №kiv0AU00151284 від 26.04.2006 року звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль DAEWOO, модель: Lanos, рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий седан, №кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приват Банк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приват Банк» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу. За змістом наявної в матеріалах справи копії акту прийому передачі автомобіля від 11.02.2016 року, даний акт складений про те, що провідний менеджер ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла автомобіль DAEWOO Lanos, vin [NUMBER] , [NUMBER] авто [NUMBER] , ціною 45900 грн., в зв`язку з реалізацією заставного майна через сайт ПАТ КБ «ПриватБанк» з усіма вимогами щодо його реалізації. Тобто проведення аукціону, оплати комісії у розмірі 1000 грн. та оплати вартості автомобіля в розмірі 45900 грн. на рахунок погашення конфіскату 29097829003020. Грошові кошти у розмірі 45900 грн. зараховані до установи банку. Сторона відповідача вважає за неможливе прийняття вказаного акту як доказу у справі, однак здійснення реалізації застановго автомобіля у вказану дату та за вказаний розмір коштів підтверджується також виписками з 26.04.2006 по 27.09.2019 по рахунку № [NUMBER] [PERSON] , з якого вбачається зарахування 11.02.2016 року відповідної суми коштів на погашення кредитної заборгованості. Відповідно до статті 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. Відповідно до положень ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналіз змісту правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №467/395/16-ц вказує на те, що строк позовної давності у разі стягнення з боржника різниці між отриманою від реалізації заставного майна сумою та загальним розміром заборгованості визначеним рішення суду з метою звернення стягнення на заставне майно, починає свій перебіг з моменту коли кредитору стало відомо про те, що суми вирученої від реалізації заставного майна недостатньо для повного погашення заборгованості. В даному випадку кошти від реалізації автомобіля надійшли на рахунок позивача 11.02.2016 року, а із цим позовом позивач звернувся до суду через засоби поштового зв`язку 07.08.2019 року, отже позивачем дійсно пропущений строк позовної давності на пів року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Підстав для постановлення окремої ухвали за заявою сторони відповідача у порядку, передбаченому ст. 262 ЦПК України суд не вбачає, оскільки наслідки спливу строку позовної давності застосовуються за заявою відповідача, а позивач не обмежений у праві звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів незалежно від спливу позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed