Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

14 лютого 2018 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2014р., виданого нотаріусом Першої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, реєстровий № 1-1384, та рішення Харківського районного суду Харківської області від 19.06.2015р. у справі № 635/4772/15-ц, набула право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] Позивач зареєстрована за вказаною адресою разом з відповідачем - її донькою та онукою [PERSON], [INFO]. З 2016 року відповідач не проживає за місцем реєстрації, місце мешкання її невідоме, особистих речей у будинку позивача не має, добровільно знятися з реєстрації за адресою позивача не бажає. Позивач є пенсіонером, вимушена витрачати зайві грошові кошти на оплату за комунальні послуги за всіх зареєстрованих осіб, що є для неї значними витратами, не має можливості оформити субсидію. Вищезазначені обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх цивільних прав. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу десятиденний строк з дня її отримання усунути зазначені в ухвалі суду недоліки. 20 лютого 2018 року позивачем виконані вимоги ухвали Харківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року та були усунуті недоліки. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 березня 2018 року провадження по справі відкрито, призначено підготовче судове засідання на 23 квітня 2018 року о 09 год. 00 хв., яке було перенесено слуханням на 14 травня 2018 року у зв'язку з неявкою сторін. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила, про час, дату та місце слухання справи повідомлялася належним чином, тож справа розглядається за її відсутності. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача, наданою нею у письмовій заяві про розгляд справи без її участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. В зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2014р., виданого нотаріусом Першої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, реєстровий № 1-1384, та рішення Харківського районного суду Харківської області від 19.06.2015р. у справі № 635/4772/15-ц, позивач набула право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 121,50кв.м., житловою площею 90,70кв.м. На житловий будинок виготовлено технічний паспорт. Згідно довідки виконавчого комітету Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області від 29 травня 2017 року, у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO] та онука [PERSON], [INFO]. Актом обстеження фактичного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], складеному депутатом Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області Калужиновим М.П. 19 травня 2017 року, встановлено, що з жовтня 2016 року відповідач не проживає за місцем реєстрації. Даний факт засвідчили мешканці села Темнівка [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 р., відповідно до якої, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов'язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивач правомірно набула право власності на житловий будинок, відповідачне відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем і ведуть з нею спільне господарство, [PERSON] зареєстрована, але не проживає у належному позивачу житловому будинку, оскільки закон не передбачає переходу прав і обов'язків в частині збереження права користування житлом членів сім'ї власника у випадку зміни постійного місця проживання та припинення ведення з власником житла спільного господарства, суд вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням зазначеного будинку і позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved