Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

13.01.2016 року позивач ПАТ КБ Приватбанк» звернувся до суду з вищевказаним позовом до [PERSON], обґрунтовуючи його тим, що 24.09.2008 року відповідно до укладеного договору б/н [PERSON] отримав кредит в розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач прийняв на себе відповідні зобовязання щодо порядку повернення коштів банку. В порушення своїх зобовязань за кредитним договором станом на 30.11.2015 року відповідач заборгував позивачу 17009,10 грн., з яких: 3583,26 грн. заборгованість за кредитом; 12377,79 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 250 грн. штраф (фіксована частина); 798,05 грн. штраф (процентна складова). В подальшому, 16.01.2017 року представником позивача, подана уточнена позовна заява,( а.с.74-76) в якій позовні вимоги до відповідача були зменшені, та зазначено, що 24.09.2008 року між ПАБ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір б/н (заява позичальника), згідно з умовами якого банком передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 07/10 р., з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 2400 грн., а позичальник був зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені тарифами, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Також даним договором встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним. Позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, однак позичальник в порушення вимог ст.ст.525, 530, 629, 1054 ЦК України взяті на себе зобовязання за договором належним чином до сьогодні не виконав, у звязку з чим розмір простроченої заборгованості [PERSON] по кредиту перед ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 04.01.2016 року складає 3583,26 грн. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно умов п.п.5.5.1, 5.5.2 кредитного договору при непогашенні кредиту в термін, встановлений п.п.5.2, 5.3, 5.4 договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на залишок заборгованості з простроченої суми кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до п.п.5.5.2 даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості. Розрахунок відсотків за користування кредитом здійснюється з дати списання коштів з позичкового рахунка до майбутньої дати сплати відсотків, а також за період, що починається з попередньої дати сплати відсотків по поточну дату сплати відсотків. Розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Нарахування відсотків здійснюється на дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з фактичної кількості днів у році. В звязку з викладеними обставинами позивач вважає за необхідне захистити свої права в судовому порядку та стягнути з відповідача суму заборгованості по відсоткам, нарахованим на прострочену заборгованість за кредитом за період, відповідний загальному терміну позовної давності згідно ст.257 ЦК України, з 04.01.2013 року по 04.01.2016 року за таким розрахунком: від загального розміру заборгованості за відсотками на дату 04.01.2016 року віднімаємо розмір заборгованості за відсотками, які були нараховані до 04.01.2013 року, таким чином, сума заборгованості по відсоткам за період з 04.01.2013 року по 04.01.2016 року складає 7465,58 грн., яку банк просить стягнути на свою користь з [PERSON] В судовому засіданні в режимі відеоконференції з Самарським районним судом м. Дніпро представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав зменшені позовні вимоги до [PERSON] з підстав зазначених у заяві, просив їх задовольнити. Суду підтвердив, що без відома відповідача [PERSON] автоматично з іншого рахунку відповідача , який був відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк», банк провів списання на погашення даного кредиту 03.04.2013 року грошової суми -8,19 грн. Вважає, такі дії Банку правомірні, тому трьох річний строк на звернення до суду із даним позовом у позивача не сплив. Відповідача [PERSON], позов не визнав, суду пояснив, що він дійсно 24.09.2008 році отримав від позивача кредит у сумі 4000 гривень на термін дії кредитного договору до 24.09.2009р. , що вказано в п.9.12 «Умов та правил надання банківських послуг». Вказує, що чинним законодавством не передбачена автоматична пролонгація кредитних договорів в будь-якому випадку, оскільки всі зміни, якою, зокрема, є продовження дії зговору на новий термін, мають відбуватись у письмовій формі. Також Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів (ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Вказує, що додаткової або нової угоди між ними підписана не була. Отже , вважає , що в даному випадку термін позовної давності сплинув 24.09.2012 року. Зазначає, що в останнє з нього було стягнуто відсотки за прострочку платежу (згідно роздруківки банку) 10.06. 2010 року. І саме з цього періоду, пунктом 1 ст.261 ЦК України чітко визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила. При відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв'язку з чим, починається дія трьох річного строку на право звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Вказує, що згідно роздруківки банку до позову, йому стало відомо , що 03.04.2013 року, надійшов останній платіж по даному кредиту, але йому не відомо що це за платіж, він його не сплачував. Просить відмовити у задоволенні позову , оскільки позивачем пропущений з неповажних причин трьох річний строк позовної давності. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку, суд вважає що у задоволені позові слід відмовити , виходячи з такого. Так, в судовому засіданні встановлено, що 24.09.2008 року між ЗАТ КБ\~ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ\~ «Приватбанк»,\~ та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно якого позивач надавав відповідачу кредит у розмірі 2400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач прийняв на себе відповідні зобовязання щодо порядку повернення коштів банку. Укладення вищезазначеного договору підтверджується заявою на отримання кредитних коштів за підписом відповідача від 24.09.2008 року, Умовами і правилами надання банківських послуг (а.с.5, 6-11), що відповідає ст.634 ЦК України. У відповідності до вимог ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, та якщо в договорі встановлений строк виконання зобов'язання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Позивач свої зобовязання по наданню в кредит відповідачу відповідних коштів виконав шляхом відкриття карткового рахунку, на який надав відповідачу кредит відповідно до умов кредитного договору. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.\~ Зобов`язання по кредитному договору відповідачем належним чином не виконувалося, в зв`язку з чим, відповідно до наданого розрахунку, за період з 04.01.2013 року по 04.01.2016 року у відповідача утворилася заборгованість в сумі -7465,58 грн. ( а.с.7) В результаті такого прострочення відповідач порушив умови договору. Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з даним позовом до суду 13.01.2016 року, що підтверджується наявністю вхідного штампу на позовній заяві (а.с.1). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з позовною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У постанові Верховного Суду України у справі № 6-738цс15 від 24.06.2015 року, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами загальної юрисдикції, вказано, що виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність судом застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заявив та подав письмову заяву про застосування строку позовної давності ( а.с. 35) , оскільки останній платіж ним був здійснений ще 10.06.2010 року і з того часу він кредитними коштами не користувався, проценти не сплачував. В свою чергу , представник позивача [PERSON] в судовому засіданні факт того, що позивач 03.04.2013 року без повідомлення відповідача [PERSON] автоматично з іншого рахунку відповідача , відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк», банк провів списання у рахунок погашення даного кредиту -8,19 грн. За змістом ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, в силу ч.3 цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обовязку, з урахуванням конкретних обставин справи може належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник учинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). Згідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України \~«Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом\~\~пропущено\~\~без поважної\~\~причини,\~\~суд\~\~у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі,\~\~зробленою до ухвалення\~\~ним\~\~рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, при застосуванні положення\~пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України\~«Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з\~частиною одинадцятою статті 11\~зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що\~ЦК\~не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Крім того, аналогічного правового висновку 20.11.2013 року дійшов Верховний Суд України, розглядаючи справу № 6-126 цс 13, предметом якої був спір\~про стягнення заборгованості за споживчим кредитом після спливу позовної давності, вказавши, що пункт 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному звязку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Судом встановлено, що згідно Умов і правил надання банківських послуг погашення процентів за користування кредитними коштами повинно відбуватися щомісячно. Тобто, через місяць у випадку нездійснення проплати процентів за користування кредитними коштами банк обізнаний про те, що його права порушені. В судовому засіданні також встановлено, що і не заперечувалося представником позивача, що останній платіж був здійснений саме відповідачем ще 10.06.2010 року і з того часу відповідач кредитними коштами не користувався, проценти не сплачував. Лише 03.04.2013 року відбулося автоматичне списання коштів з іншого рахунку « Бонусної картки» відповідача , що підтвердив в судовому засіданні представник позивача [PERSON], тобто ця обставина підтверджує твердження відповідача по справі що особисто ним не вносилися на рахунок позивача ніяких коштів 03.04.2013 року. Також при винесені даного рішення суд приймає до уваги , що у період з З 10.06.2010 року і до моменту звернення до суду 13.01.2016 року банк жодного разу не повідомляв відповідача про існуючу заборгованість за кредитним договором. Представник позивача під час розгляду даної справи не подавав заяву про поновлення строку позовної давності, з обґрунтуванням поважності пропущення строку позовної давності. Таким чином, оскільки відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування позовної давності, тому суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», з підстави пропуску ним трирічного строку позовної давності. Судові витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову.

Outcome: dismissed