Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

14 серпня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про зменшення розміру аліментів, що стягуються з нього за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 червня 2009 року на сина [PERSON], [INFO], у розмірі з 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 1000 грн. 00 коп. щомісячно, та відкликати з Центрального відділу ДВС м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області виконавчий лист № 1512/8590/2012 від 12 листопада 2012 року, посилаючись на те, що з 20 квітня 2016 року позивач звільнений з займаної посади та до цього часу не працевлаштований. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Також, вона надала відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позивач має заборгованість за цим виконавчим листом, крім того, відповідач є інвалідом другої групи та грошові кошти, які позивач просить стягувати менше ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбу з 2005 року, який, за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 червня 2009 року було розірвано. У період цього шлюбу, 27 вересня 2006 року у них народився син [PERSON]. 12 листопада 2012 року рішенням Київського районного суду м. Одеси з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на дитину [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 22 червня 2012 року по 27 вересня 2024 року. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з\~ п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них. Відповідно до постанови Верховного Суду України за № 6-143цс13 від 05 лютого 2014 року, право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі, та навпаки). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік», прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»,\~кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 1\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 141 СК України,\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч. 1,3\~ст. 157 СК України,\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано\~постановою Верховної Ради Ураїни за № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі М.С. проти України, при визначенні\~найкращих інтересів\~дитини у\~кожній конкретній\~справі необхідно\~враховувати два\~аспекти:\~по-перше,\~інтересам дитини\~найкраще відповідає\~збереження її\~звязків із\~сімєю,\~крім випадків,\~коли сімя\~є особливо\~непридатною або\~неблагополучною;\~по-друге,\~у якнайкращих\~інтересах дитини\~є забезпечення\~її розвитку\~у безпечному,\~спокійному та\~стійкому середовищі,\~що не\~є неблагонадійним. Під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обовязків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сімї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні 5 презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі Зоммерфельд проти Німеччини від 08 липня 2003 року, Цаунеггер проти Німеччини від 03 грудня 2009 року. Відповідно до ч. 2\~ст. 51 Конституції України,\~батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. За приписом ч. 2\~ст. 150 СК України,\~батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з вимог ч. 1, 2\~ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 50 СК України,\~батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з положеннями\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER], серія ААИ № 185077 від 23 жовтня 2014 року, [PERSON] є інвалідом другої групи. Суд вважає, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити, оскільки на цей час з [PERSON] стягується мінімальний розмір аліментів, що передбачений СК України. Доказів доцільності зміни розміру аліментів, що стягується з [PERSON], позивачем не надано. Також, доказів доцільності відкликання виконавчого листа у державного виконавця, позивачем не надано з огляду на наступне. Слід вказати, що, чинним законодавством, а саме Законом України «Про виконавче провадження», поняття відкликання виконавчого листа немає. Відповідно до ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно\~зі ст. 263 ЦПК України,\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: dismissed