Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

12 липня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що вони перебувають у зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 286, шлюбі з 29 квітня 2012 року. Від спільного шлюбу мають одну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось. На даний час шлюбних стосунків не підтримують. Шлюб існує формально. Просив шлюб розірвати. В судове засідання позивач [PERSON] подав заяву, в якій підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити та розгляд справи проводити у його відсутності. В судове засідання відповідач [PERSON] подала заяву, в якій визнала позов, заперечень щодо задоволення позову немає, проти розірвання шлюбу не заперечує та просила розгляд справи проводити у її відсутності. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 286, шлюбі з 29 квітня 2012 року (а.с. 15). Від спільного шлюбу мають одну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Встановлено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного сімейного бюджету, не ведуть спільно господарство, кожен з них живе своїм окремим життям, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Якщо хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 ст. 56 СК України вказують, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, наполягання позивача на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що сімя [PERSON] розпалася, а збереження сімї є неможливим. Виходячи з викладеного, давши оцінку обставинам справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та шлюб між сторонами розірвати. На стягненні судових витрат позивач не наполягає. На підставі ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.1 ст. 110, 112, 161 Сімейного кодексу України ,

Outcome: approved