Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

12 січня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності, витребування 1/2 частини квартири з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 1986 року по 2012 рік проживала з [PERSON] однією сім`єю, з яким була пов`язана спільним побутом, вони мали взаємні права та обов`язки, але не перебували в зареєстрованому шлюбі. 28.12.2010 року за спільні грошові кошти придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Протягом 2011 року разом з [PERSON] за сумісні гроші проводили в квартирі ремонтні роботи. [INFO] [PERSON] помер. Спірна квартира після смерті [PERSON] за спадковим договором перейшла у власність [PERSON] . Позивач, посилаючись на норми ст. 57, 60, 63, 70, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 321, 355, 386, 387 Цивільного кодексу України, зазначала, що має право на 1/2 частку квартири як придбану під час проживання з чоловіком у фактичному шлюбі. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала, надала суду відзив на позов. Зазначала, що вона є законним власником спірної квартири, яку отримала за спадковим договором від 07 лютого 2017 року. [PERSON] , будучи єдиним власником, розпорядився нею на власний розсуд відповідно до закону. Придбання [PERSON] квартири здійснювалось за особисті грошові кошти. Після її придбання, [PERSON] проживав в квартирі сам, та самотужки робив ремонт. Зазначала, що зі слів [PERSON] , придбання спірної квартири ним здійснювалось за грошові кошти, отримані ним від продажу квартири у місті Запоріжжя, яка була успадкована ним раніше. [PERSON] познайомилась з [PERSON] у грудні 2010 року. Рух справи: Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 січня 2018 року позовну заяву залишено без руху, надано час для усунення недоліків. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 січня 2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 лютого 2018 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1165959714123), яка на праві приватної власності належить [PERSON] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 травня 2018 року витребувано у приватного нотаріуса Шаповалової О.Г. інформацію щодо укладення договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] , підписаного між [PERSON] та [PERSON] 14.12.2010 року. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2018 року скасовано ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 лютого 2018 року про забезпечення позову, в частині накладення арешту на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 квітня 2019 року витребувано з Центрального районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області дані щодо наявності в [PERSON] , [INFO] , уродженця села Новогупалівка Вільнянського району Запорізької області - дітей. - З КЛПУ «Міський міжрайонний онкологічний диспансер міста Маріуполя» інформацію щодо перебування [PERSON] на лікуванні у вказаному закладі з приводу онкологічного захворювання, із зазначенням періоду лікування, діагнозу, та лікарських препаратів. - У приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Демко М.Л. витребувано спадковий договір від 07 лютого 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ;. - У приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Л.С. документи, що стосуються заяви [PERSON] від 28 грудня 2010 року, реєстр. № 2621, про надання згоди [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 березня 2020 року витребувано з КЛПУ «Міський міжрайонний онкологічний диспансер міста Маріуполя медичну картку та інші медичні документи відносно перебування та лікування в онкологічному диспансері [PERSON] , [INFO] , інформацію призначених препаратів що містять наркотичні речовини. - З Центру первинної медико-санітарної допомоги № 5 Амбулаторія № 1 медичну картку та інші медичні документи відносно перебування та лікування у медичному закладі [PERSON] , інформацію призначених препаратів що містять наркотичні речовини -В приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Л.С. інформацію та документи за 28 грудня 2010 рік щодо заяви [PERSON] (зареєстрована в реєстрі № 2621 від 28 грудня 2010 року), а саме оригінал заяви, журнал реєстрації в реєстрі, журнал реєстрації вхідної кореспонденції. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 листопада 2020 року витребувано у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Л.С. засвідчені належним чином копії журналів реєстрації нотаріальних дій, копії номенклатурних справ, витребуваний для огляду в судовому засіданні реєстр для реєстрації нотаріальних дій за 2010 рік за номенклатурним №02-33, в якому містяться записи посвідчення 28 грудня 2010 року договору купівлі-продажу квартири за реєстровим №2622, між [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] , повідомлена належним чином про дату, місце та час судового засідання, до суду не з`явилась, надала заяву, якою просила розгляд справи проводити за її відсутності, за участі її представника. Представник позивача адвокат Косенко С.С., в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Вважає повністю доведеним в судовому засіданні факт спільного проживання та ведення спільного домогосподарства позивачки [PERSON] разом з [PERSON] на протязі тривалого часу з 1986 року по березень 2012 року. В подальшому в судове засідання не з`явився, надав суду про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні відповідач [PERSON] , заперечувала проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень пояснювала, що з [PERSON] вона познайомилася в грудні 2010 року. З цього часу вона часто спілкувалася з [PERSON] , а вже з лютого 2012 року він запропонував їй проживати разом. В травні 2012 року вони зійшлися та проживали однією родиною до смерті [PERSON] .. В лютому 2017 року, [PERSON] став почувати себе погано, а тому пройшов медичне обстеження, та в нього виявили онкологічне захворювання. З початку квітня 2017 року йому стало ще гірше а в травні 2017 року йому почали колоти морфій. Оскільки вони разом проживали в її квартирі, а квартиру [PERSON] здавали в оренду, то на обліку у лікаря він стояв саме за її адресою. Морфій йому видавали в лікарні саме за її адресою, і помер він у неї в квартирі. Спадковий договір було укладено до того часу, коли [PERSON] , було прописано морфій, і це було його добровільне волевиявлення. За весь час спільного проживання вона жодного разу не чула про [PERSON] , і дізналася про неї тільки після смерті [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] адвокат Звонарьов В.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки на його думку, жодним чином не підтверджено факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю. Також не підтверджено факт придбання квартири за спільні кошти. Просить суд повністю відмовити позивачу [PERSON] , у задоволенні позовних вимог. Суд вислухав позицію сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб виданого 3 лютого 2017 року Центральним районним у місті Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецький області, [PERSON] уклав шлюб зі [PERSON] .. Актовий запис №70 від 03.02.2017 року (том 1 а.с. 78) . 28 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шабадаш Л.С., за реєстровим №2622 (том 1 а.с. 176). Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів № 9462828 від 28.12.2010 року, договір купівлі-продажу зареєстровано до реєстру приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області 28.12.2010 року о 15:14 год. (том а.с. 178). 07 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко М.Л., за реєстровим №163. Предметом спадкового договору є квартира [ADDRESS] (том 1 а.с.171-173 ) В матеріалах справи міститься копія довідки №136 від 06.02.2017 р., видана КЛПУ «Міська психіатрична лікарня №7» про те, що [PERSON] на обліку у лікаря- психіатра не перебуває, на момент огляду психічні розлади відсутні (том 1 а.с. 174). Відповідно до заяви [PERSON] приватному нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко М.Л. від 07.02.2017 р. Квартира [ADDRESS] , є його особистою власністю. Приватним нотаріусом зміст заяви [PERSON] до відома [PERSON] , доведено (том 1 а.с. 175). Відповідно до відповіді від 06.06.2018 за №99/01-16 приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Шаповалової О.Г. (том 1 а.с. 93), 14.12.2010 року нею посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір за реєстровим №2097 від 14.12.2017 р. Підписано продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . Вирішуючи питання щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, суд виходить з наступного. Згідно позовних вимог, позивачка [PERSON] посилається на ті обставини, що вона проживала однією сім`єю з [PERSON] з 1986 року по 2012 рік, у зв`язку з чим просить суд встановити факт спільного проживання за вказаний період. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7). Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено,що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР, що діяв раніше, не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Крім того, частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Постановою Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, сформульовано правову позицію щодо визначення ознак сім`ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення частини другої статті 3 СК України стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України. Отже, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не було передбачено. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року по справі №554/2491/17, провадження №61-12011св18, у постанові від 02.07.2020 року у справі №488/508/15, провадження №61-2255св20. Відповідно до частини другої статті 3СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Отже, законодавство визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Верховного Суду від 23.05.2020 року у справі №686/8440/16- ц, провадження №61-15699св19). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12). Таким чином обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19). Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. На підтвердження факту проживання однією сім`є, представник позивача адвокат Косенко С.С. надав суду заяву [PERSON] про надання згоди [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . За заявою [PERSON] свідчить, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] з 1986 року. Суд розглядаючи зазначене питання приходить до наступного. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-81, 83, 84, 189, 197, 198, 200, 228, 229, 230, 235, 237, 264, 265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Допитана в судовому засіданні приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шабадаш Л.С. пояснила, що 28.12.2010 року до неї звернувся [PERSON] , та [PERSON] з питанням укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , який було нею посвідчено за реєстровим №2622. У зв`язку з тим, що в день укладення договору покупець [PERSON] з`явився до нотаріальної контори з [PERSON] , яку представив як свою дружину, пояснив, що вони однією сім`єю, як подружжя проживають з 1986 року, ведуть спільне господарство, разом розглядали варіанти і вибирали квартиру, спілкувались з ріелтором, і купують її за сумісні грошові кошти, але шлюб не оформляли тому, що їм це не потрібно. [PERSON] не мала статусу подружжя і нотаріус не повинна була оформлювати згоду подружжя, як того вимагали правила нотаріального діловодства. Нотаріусом прийнято рішення зафіксувати такі факти заявою [PERSON] від 28.12.2010 року, порядок якої не було встановлено діючими правилами нотаріального діловодства. В судовому засіданні досліджено заяву [PERSON] приватному нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шабадаш Л.С. (том 1 а.с. 159) за реєстровим №2621 від 28.12.2010 року. Відповідно до змісту заяви [PERSON] надає згоду [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . [PERSON] свідчить, що у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] перебуває з 1986 року. Також в судовому засіданні було досліджено оригінал реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Л.С., справа №02-33 Том №3, за реєстраційним № 2622, де міститься запис про реєстрацію 28.12.2010 року договору купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] . За реєстраційним №2621 в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, заява [PERSON] від 28.12.2010 року не зареєстрована. За даним реєстраційним номером міститься реєстрація іншої нотаріальної дії. В судому засіданні також було досліджено оригінали матеріалів нотаріальної справи № 02-03 Том №6 «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувались» приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Л.С., за період з 26.11.2010 року по 28 грудня 2010 року. За внутрішнім описом документів на аркушах 147- 160 міститься договір купівлі-продажу квартири від 28.10.2010, за реєстровим №2622, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Заява [PERSON] від 28.10.2010 року за реєстровим №2621 - відсутня. В судому засіданні приватний нотаріус Шабадаш Л.С. пояснила, що після вчинення посвідчувального напису на заяві [PERSON] від 28.12.2010 року, за реєстровим №2621, нею прийнято рішення не вносити відповідний запис до реєстру для реєстрації нотаріальних дій, справа №02-33 Том№3. Вирішуючи питання щодо належності або не належності наданого доказу суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час посвідчення договору 28.12.2010 р.) нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо). Відповідно до ст. 39 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час посвідчення договору 28.12.2010 р.) порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час посвідчення договору 28.12.2010 р.) про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Порядок ведення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій та їх форма встановлюються Міністерством юстиції України. Згідно п. 1 Порядку ведення та заповнення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 15.07.2003 №87/5 (далі Порядок №87/5) (в редакції на час посвідчення договору 28.12.2010 р.) відповідно до вимог статті 52 Закону України «Про нотаріат» ( 3425-12 ) усі нотаріальні дії, учинені нотаріусами, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Відповідно до п. 8 - 10 Порядку №87/5 запис до реєстру здійснюється щодо вже вчиненої нотаріальної дії (тобто після підписання нотаріусом посвідчувального напису та проставляння печатки). Номер за реєстром, що проставляється на нотаріально оформленому документі, повинен відповідати номеру, під яким нотаріальна дія записана в графі 1 реєстру. Дата вчинення нотаріальної дії, указана в графі 2 реєстру, має збігатися з датою, зазначеною в посвідчувальному написі, у свідоцтві чи іншому документі, що оформлюється нотаріусом. Відповідно до п. 13.4. Порядку №87/5 запис до реєстру має бути зроблений таким чином, щоб він давав змогу ідентифікувати документ без перекручень викладених у ньому відомостей. Відповідно до п. 6.2 - 6.5 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 31.12.2008 №2368/5 (далі Правила №2368/5), (в редакції на час посвідчення договору 28.12.2010 р) реєстрація документів здійснюється в: журналі реєстрації вхідних документів (додаток 10); журналі реєстрації вихідних документів (додаток 11); книзі реєстрації наказів (додаток 12). Заяви від осіб, у яких немає чоловіка або дружини (неодружена/неодружений, удова/удівець), викладаються на нотаріально оформлюваному документі, примірник якого залишається у справах нотаріуса, і не підлягають реєстрації у журналі вхідних документів. Відповідно до п. 8.1 Правил №2368/5 номенклатура справ контори, приватного нотаріуса - це систематизований перелік назв справ, що формуються в процесі діяльності контори, приватного нотаріуса із зазначенням строків їх зберігання, складений за встановленою формою. Номенклатура справ призначена для групування документів у справи, їх систематизації та обліку, індексації справ та визначення строків їх зберігання. Відповідно до п. 8.4 Правил №2368/5 справи формуються у такому порядку: у справи вміщуються тільки оригінали документів та (або) у випадках, передбачених чинним законодавством, копії з таких документів, оформлених та засвідчених в установленому порядку, які необхідні для вчинення нотаріальних дій. До справ включаються документи лише одного діловодного року. Відповідно до п. 8.7 Правил №2368/5 нотаріальні документи (за винятком документів, пов`язаних з оформленням спадкових прав) підшиваються у справи в такому порядку: першим підшивається примірник нотаріально оформленого документа, який залишається у справах контори, приватного нотаріуса, за ним - документи, на підставі яких він виданий чи посвідчений. Відповідно до п. 176 Розділу 18 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5 порядок розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності осіб, які проживають однією сім`єю, передбачений статтями 369, 370, 372 Цивільного кодексу України. Таким чином заява [PERSON] від 28.12.2010 року щодо надання згоди [PERSON] на придбання спірної квартири, отримана та посвідчена приватним нотаріусом Шабадаш Л.С. суперечить вимогам законодавства, що регулює нотаріальне діловодство, а тому суд не може приймати її до уваги як належний та допустимий доказ. Крім того, суд звертає увагу що за змістом договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2010 року відсутні умови, за якими покупець [PERSON] сплачує продавцеві [PERSON] грошові кошти за квартиру, права на які мають треті особи. Відповідно до змісту п. 18 договору купівлі-продажу від 28.12.2010 р., підписанням договору сторони свідчать, що умови повністю відповідають волевиявленню сторін, дійсним намірам, а також те, що договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, а також не є зловмисною угодою. Отже, покупець [PERSON] підписанням договору підтвердив нотаріусу своє волевиявлення на придбання квартири у особисту власність. Інших доказів, які б спростовували ці обставини, позивачем по справі [PERSON] , суду не надано. На підтвердження спільного проживання та ведення спільного господарства позивачкою було надано суду копію квитанції Приватбанку від 18.01.2012 ( том1 а.с. 46), а також копію виписки Приватбанку за період з 21.09.2011 по 12.11.2012р. ( том1 а.с. 45), яка містить запис про списання грошових коштів у розмірі 6 050,00 гривень за придбання товара/оплата послуги «Махі-Мебель». Суд критично ставиться до наданих квитанцій, оскільки з них не вбачається можливим встановити конкретний вид товару чи послуги, за який сплачено грошові кошти, а також для якої мети вони були витрачені, що також не підтверджує спільного придбання товару на нужди родини. Крім того, вони не знайшли свого підтвердження в сукупності з іншими доказами під час розгляду справи. Судом досліджено копії фотознімків, долучених позивачем до позовної заяви (том 1 а.с. 47, 48, 57, 58, 59). На фотознімках зображено осои, які спільно відпочивають. Які саме особи, та в який час, в якому місці, зафіксовано на фотознімках позивачем пояснено не було, у зв`язку з чим не приймає їх як доказ спільного проживання [PERSON] та [PERSON] . За клопотанням позивача на підтвердження її позовних вимог, в судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] який пояснив, що знає позивача [PERSON] як свою тітку, а [PERSON] як її чоловіка. Вони раніше проживали в місті Запоріжжя, а потім з 2005 року, коли придбали двокімнатну квартиру в місті Маріуполі, де проживати до тих пір поки не посварились у 2012 році. Він бував у цій квартирі не більше 2 - 3 разів на рік на днях народження обох. Зазначав що [PERSON] та [PERSON] проживали однією родиною, вели спільний бюджет, все робили разом. [PERSON] працювала лікарем-епідеміологом, а [PERSON] був військовим пенсіонером. Розмір доходу кожного з них не знає. Потім вони придбали іншу квартиру, дату придбання не знає. Сам він до 1993 року проживав у місті Маріуполі, а потім переїхав де села в Нікольському районі Донецької області. Після того як переїхав до села, то рідше став бачитися з тіткою, але періодично телефонував їй. Йому відомо, що спільних дітей у [PERSON] та [PERSON] не було. Вік [PERSON] не знає. Різницю у віці між [PERSON] та [PERSON] не знає. Дату смерті [PERSON] не знає, на його похованні присутній не був. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що знала [PERSON] та [PERSON] як сусідів, які проживали поруч з 2005 року. Спільно робили ремонт у квартирі. Зі слів [PERSON] знає, що вони приїхали з міста Запоріжжя. Зі слів [PERSON] знає, що в 2012 році вони посварились і припинили спільне проживання. Сама точно не може згадати коли саме [PERSON] пішов від [PERSON] . Наразі продовжує спілкуватись з [PERSON] як з сусідкою. Рівень доходу [PERSON] не знає, а [PERSON] був військовим пенсіонером. Від [PERSON] знає, що вони планували придбати квартиру в 2010 році. Але придбали чи ні вона не знає. В цій квартирі жодного разу не була, її вартість не знає. Дату смерті [PERSON] не знає. Про смерть [PERSON] дізналась влітку 2021 року, коли до неї звернулася [PERSON] та попросила бути свідком в суді. Востаннє бачила [PERSON] до 08 березня 2012 року. Дату пам`ятає зі слів [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] з 8 класу, з дитинства. Після закінчення школи у 1964 році свідок вона залишилась в Маріуполі, а [PERSON] вихала до міста Донецька на навчання. Зустрілась з нею за місцем своєї роботи в 2005 році, до цього вона проживала у м. Запоріжжя. Зараз [PERSON] проживає у місті Маріуполі. З 2000 року [PERSON] , як і вона сама, перебуває на пенсії. Про дату припинення взаємовідносин [PERSON] та [PERSON] не знає, сама про це дізналась зі слів [PERSON] у 2015 році. Вперше побачила [PERSON] в 2010 році, але пояснити за яких обставин, не змогла. До цього часу особисто його жодного разу не бачила. В квартирі [PERSON] до 2010 року жодного разу не була. Про придбання спірної квартири по справі відомостей не надала. Востаннє з [PERSON] бачилась до 2012 року, але пояснити за яких обставин, не змогла. На похованні [PERSON] свідок присутня не була. Відповідачка на підтвердження своїх заперечень надала суду акт КСН «Новий Східний» №211 від 14.05.2018 року , відповідно до якого, [PERSON] з початку 2011 року мешкав один, а з початку 2012 року проживав зі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . (том 1 а.с. 74), Враховуючи вищенаведене, суд оцінюючи письмові докази а також покази свідків, вважає, що зазначені пояснення не підтверджують факту спільного проживання та ведення домогосподарства [PERSON] , та [PERSON] , оскільки з пояснень свідків не можливо встановити їх особисту систематичну присутність протягом тривалого часу, за обставин ведення [PERSON] та [PERSON] спільного побуту та інших обставин, що витікають з поняття подружжя. При цьому свідки не пам`ятають дат коли в останнє бачили [PERSON] разом з [PERSON] , але при цьому точно називають дату 8 березня 2012 року, коли вони нібито припинили відносини. Також свідки визнають, що про дату припинення відносин між [PERSON] та [PERSON] , їм відомо саме зі слів [PERSON] . Отже, на думку суду позивачем на підтвердження існування між нею та [PERSON] відносин, притаманних подружжю, зокрема, фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї не надано достатньо належних та допустимих доказів. Вказані обставини судом не встановлено, а лише покази свідків, які теж не можуть достовірно підтвердити період часу з якого [PERSON] проживала разом з [PERSON] а також дату коли ці відносини припинилися, та які не підкріплені письмовими доказами, за відсутності й інших доказів не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаних фактів. Аналогічна правова позиція щодо недопустимості показів свідків, як єдиних доказів підтвердження фактичних шлюбних відносин, викладена Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц, у постанові від 06 квітня 2020 року у справі №738/1452/17 (провадження №61-13412св19). За таких обставин, вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю не підлягають задоволенню, оскільки встановлені обставини справи та ті підстави, на які вона посилалась в позові не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя. Враховуючи позицію суду щодо недоведеності факту спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] на час придбання квартири [ADDRESS] , похідні вимоги про визнання права спільної сумісної власності та витребування 1/2 частини квартири з чужого незаконного володіння - не підлягають задоволенню. 15 квітня 2019 року представником відповідача адвокатом Лук`яновою О.Г. до суду було подано заяву про застосування до позовних вимог [PERSON] строків позовної давності. В обґрунтування клопотання представник відповідача посилалася на ті обставини, що після придбання спірної квартири, припинення сімейних відносин між [PERSON] та [PERSON] до звернення до суду пройшов досить великий час. На протязі тривалого часу позивачка не зверталася до суду з позовними вимогами до [PERSON] ( ще живого на той час) про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири. Що в свою чергу також може свідчити про визнання нею на той час права особистої власності на квартиру за [PERSON] , враховуючи отримання ним на передодні угоди, значної суми від продажу квартири в місті Запоріжжя. До суду позивачка [PERSON] звернулася лише 12 січня 2018 року тоб то зі спливом строків позовної давності. Питання пропуску строків судом не досліджується, оскільки підчас розгляду позовних вимог [PERSON] суд прийшов до переконливого висновку щодо їх необґрунтованості по суті. Під час звернення позивача до суду з позовною заявою сплачено судовий збір у розмірі 704,80 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, то судові витрати залишаються за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed