Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

13.12.2013 року заступник прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та витребування земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Київської міської ради №222/1278 від 02.04.2009 року відповідачу [PERSON] було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]. На виконання вказаного рішення відповідачу [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку. 24.12.2012 року між відповідачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки. 05.07.2013 року відповідачка [PERSON] уклала з відповідачкою [PERSON] договір оренди зазначеної земельної ділянки строком до 05.07.2014 року. Позивач зазначає, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2011 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.09.2013 року, визнано протиправним та скасоване рішення Київської міської ради №222/1278 від 02.04.2009 року «Про передачу громадянину [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]». Прокурор зазначає, що факт визнання протиправності рішення Київської міської ради від 02.04.2009 року №222/1278 свідчить про незаконність подальшої передачі спірної земельної ділянки у власність відповідачці [PERSON] та в оренду [PERSON] Посилаючись на положення ст.ст. 116, 125, 126, 155 ЗК України позивач зазначає, що державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, а тому вимога про скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. На думку позивача, за наведених обставин державний акт про право власності на земельну ділянку виданий відповідачу [PERSON] підлягає визнанню недійсним, оскільки він був виданий на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке скасовано в судовому порядку з підстав незаконності. Посилаючись на положення ст.ст. 330, 388, 1212 ЦК України та ст. 116 ЗК України позивач зазначає, що волевиявлення органу місцевого самоврядування як власника земельної ділянки, здійснюється у формі рішення, яке повинно відповідати чинному законодавству, і лише реалізується шляхом отримання документу, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, тож визнане протиправним з моменту його прийняття та скасоване рішення міської ради не породжує ніяких правових наслідків. За наведених обставин є відсутнім як належне волевиявлення власника земельної ділянки так і підстава для передачі у власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки, тож земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади м. Києва поза її волею, а тому підлягає витребуванню від останнього володільця - відповідача [PERSON], як орендаря за договором оренди. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги і просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на ім'я відповідача [PERSON] та витребувати земельну ділянку від теперішнього власника - відповідачки [PERSON], оскільки станом на час розгляду справи строк укладеного між відповідачкою [PERSON], як орендодавцем, та відповідачкою [PERSON], як орендарем, договору оренди землі закінчився, тож останнім володільцем спірної земельної ділянки є відповідачка [PERSON] В судовому засіданні прокурор підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній з врахуванням уточнень до позовної заяви та просить позов задовольнити. Представник Київської міської ради в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній і просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднано до матеріалів справи, і, зокрема, пояснила суду, що постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2011 року про скасування рішення Київської міської ради, яким відповідачу [PERSON] була передана у власність спірна земельна ділянка, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2012 року була скасована і Вищий адміністративний суд України своєю ухвалою скасував зазначену постанову апеляційного суду та залишив без змін постанову суду першої інстанції лише 23.09.2013 року. Тож, на думку представника, відповідач [PERSON] як належний власник земельної ділянки 24.12.2012 року, тобто до винесення ухвали Вищого адміністративного суду України від 24.09.2013 року, уклав договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки з відповідачкою [PERSON] Фактичні обставини справи свідчать про відсутність будь-яких недійсних правочинів про відчуження спірної земельної ділянки. Представник зазначає, що відповідачка [PERSON] є добросовісним набувачем в розумінні положень ст.ст. 330, 388 ЦК України та на час укладання договору купівлі-продажу не існувало обставин, що могли перешкодити його укладанню, таких як скасування (недійсність) відповідно рішення Київської міської ради чи відсутність волі Київської міської ради на передачу спірної ділянки у власність відповідачу [PERSON] Крім того, представник посилається на те, що такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, Земельний кодекс України не передбачає. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, до суду надійшло клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності представника Головного управління Держземагентства у м. Києві. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в сукупності, приходить до висновку про те, що позов заступника прокурора м. Києва підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 02.04.2009 року Київською міською радою було прийнято рішення №222/1278 «Про передачу громадянину [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та [ADDRESS]» (а.с. 7). 19.05.2009 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) був виданий державний акт серії ЯЖ №039004 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у [ADDRESS], на ім'я [PERSON] виданий на підставі рішення Київської міської ради №222/1278 від 02.04.2009 року, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №09-7-02679 (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:66:457:0070) (а.с. 8). 20.12.2012 року між відповідачем [PERSON] як продавцем, та відповідачкою [PERSON] як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки і остання набула право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у [ADDRESS], що підтверджується відміткою приватного нотаріуса на державному акті на право власності на земельну ділянку (а.с. 8), витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.10.2013 року (а.с. 16) та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна від 15.10.2013 року (а.с. 18). Як вбачається з матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2011 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.09.2013 року, визнано протиправним та скасоване рішення Київської міської ради від 02.04.2009 року №222/1278 «Про передачу громадянину [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та [ADDRESS]» (а.с. 9-14), оскільки вказане рішення прийнято з порушенням порядку зміни цільового призначення земельних ділянок, зайнятих лісами, що передбачений ст. 57 ЛК України та ст. 20 ЗК України. У своїх рішеннях зазначені суди, крім іншого, посилаються на положення ст. 21 ЗК України відповідно до яких, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2), судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до положень ст.ст. 125, 126 ЗК України, в редакції чинній на час видачі спірного державного акту на право власності на землю, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель згідно з п. а) ст. 21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Рішення Київської міської ради від 02.04.2009 року №222/1278 «Про передачу громадянину [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та [ADDRESS]», на підставі якого [PERSON] було видано державний акт на землю, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2011 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.09.2013 року, визнано протиправним та скасоване. Таким чином, Київська міська рада незаконно розпорядилась землями комунальної власності й обмежила права територіальної громади. Державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Незаконність рішення Київської міської ради від 02.04.2009 року №222/1278 має наслідком недійсність виданого на його підставі [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку, оскільки правомірність державного акту, тобто правова можливість підтверджувати існування юридичного факту набуття земельної ділянки у власність, перебуває у прямій залежності від законності правової підстави виникнення цього юридичного факту. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку міститься в статті 140 ЗК України й що він є вичерпним, суд не приймає до уваги, оскільки статтею 140 ЗК України встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку. Разом із тим у справі, яка розглядається, судом установлено, що відповідач [PERSON] набув право власності на земельну ділянку на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування. Стосовно вимог позовної заяви про витребування спірної земельної ділянки від відповідачки [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, суд приходить до висновку, що такі вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Згідно положень ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, зокрема, у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст.ст. 80, 83 ЗК України, суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Враховуючи те, що правова підстава виникнення у [PERSON] права власності на земельну ділянку скасована, він не є особою, яка в розумінні ч. 1 ст. 317 ЦК України уповноважена виступати продавцем земельної ділянки, адже скасоване рішення Київської міської ради є протиправним з моменту його прийняття, а виданий на підставі цього рішення державний акт на право власності на земельну ділянку є недійсним з моменту його видачі. Діючи від імені територіальної громади м. Києва Київська міська рада приймаючи скасоване в судовому порядку рішення щодо передачі у власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки, в порушення вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» діяла не в інтересах відповідної територіальної громади, тож спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Реалізуючі право власності територіальної громади орган місцевого самоврядування діяв не у спосіб, передбачений чинним законодавством України, що підтверджується фактом судового скасування рішення Київської міської ради про передачу спірної земельної ділянки [PERSON], тож належного волевиявлення власника на передачу земельної ділянки, як і самої Київської міської ради, не було, що зумовлює застосування положення ст. 388 ЦК України про витребування спірної земельної ділянки. Приймаючи рішення у справі суд приходить до висновку про безпідставність посилання представника відповідача [PERSON] на зміст рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії» від 24.06.2003 року. Проаналізувавши вказане рішення Європейського суду з прав людини, суд вважає, що воно не може бути прецедентним в даному випадку. Так, з обставин справи «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії» вбачається, що заявнику не пролонгували право оренди земельної ділянки, хоча така можливість передбачалась в раніше укладеному договорі. Замість цього заявнику повідомили, що в першому договору орган місцевої влади перевищив свої повноваження, коли передбачив можливість його пролонгації. Європейський суд з прав людини застосовуючи ст. 1 Протоколу відмітив, що заявник (побудувавши на земельній ділянці підприємство) погодився з умовами договору оренди у зв'язку із тим, що в подальшому він зможе пролонгувати строк його дії, і ні одна зі сторін не знала, що існують якісь юридичні перепони по даній умові. Тому Європейський суд з прав людини вирішив, що заявник не лише міг розраховувати на отримання доходів від здійснених ним капіталовкладень, але й мав право на пролонгацію строку дії договору оренди. Саме тому Європейський суд з прав людини захистив право власності (в широкому розумінні) заявника згідно конвенції. При цьому, обставини справи, що розглядається мають суттєві відмінності від обставин справи, що була предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження самовільного захвату, конфіскації, експропріації власності та інших порушень права безперешкодного користування своїм майном. Згідно загального правила, особа може бути позбавлена права власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримана справедлива рівновага інтересів суспільства і прав власника, про що постійно зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Наведено думки дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 18.09.2013 року по справі №6-92цс13. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позов задовольняється частково, оскільки позивач уточнивши свої позовні вимоги щодо їх спрямування до відповідачів [PERSON] та [PERSON], тим найменш наполягав на залишенні [PERSON] у процесуальному статусі відповідачки, однак позовних вимог після їх уточнення до вказаної відповідачки не мав, тож за наведених умов суд не вбачає підстав для зазначення, що позов задовольняється в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.10.2013 року, нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки становить 299987,20 грн. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог спрямованих до відповідачів [PERSON] та [PERSON], з вказаних відповідачів підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у сумі 2999,88 грн. в рівних долях. На підставі викладеного,

Outcome: partial