Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

14 травня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання договору на навчання та стягнення оплати за навчання в розмірі 138765,0 грн. В судове засідання позивач не з»явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановлений спосіб, в судове засідання не з»явилася, позов підтримала, наполягала на його задоволенні, клопотала про розгляд справи у її відсутності(а.с.28,84). На підставі ст.ст.27,169 ЦПК України справу розглянуто у відсутності позивача. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позов визнали частково, не заперечували проти розірвання договору на навчання та повернення позивачу коштів, фактично сплаченим нею за навчання. При цьому представники дали аналогічні один одному пояснення про те, що 08.09.2010 року між громадянкою [PERSON] [PERSON] та відповідачем було укладено договір на навчання строком на 6 років, відповідно до якого відповідач зобов»язався надати позивачу оплатне навчання на рівні державних стандартів України та місце для проживання у гуртожитку на час навчання, а позивач своєчасно оплачувати навчання. Відповідно до умов договору оплата за навчання проводиться у національній валюті України у розмірі, еквівалентному за курсом Національного Банку України на день оплати, сумі 3300 доларів США за кожний рік навчання. В грудні місяці 2012 року та в лютому місяці 2013 року позивачем в рахунок оплати навчання за 2014/2015 та 2015/2016 учбові роки сплачено по 23979,00 грн. за кожний рік. Але у зв»язку з проведенням на території міста Донецьк активної фази антитерористичної операції з 01.09.2014 року відповідач перебував у режимі простою. 21.11.2014 року згідно наказу МОЗ України відповідачем тимчасово, до завершення АТО, було змінено юридичну адресу і він проводить свою діяльність на базі Краснолиманського медичного училища. А з 03.02.2015 року відповідач відновив учбовий процес. Вказали, що учбовий процес було призупинено відповідачем тимчасово внаслідок непереборної сили проведення на території м. Донецьк військових дій. А також те, що до теперішнього часу позивач не відрахована з університету, заяву про переведення в університеті за новою адресою не подавала, з 26.08.2014 року позивач фактично в односторонньому порядку розірвала укладений між ними договір і з вказаного часу уклала договір з іншим навчальним закладом, де і продовжує навчання на момент розгляду справи. Але не зважаючи на те, що умовами вказаного договору не передбачена відповідальність сторін за часткове чи повне невиконання договору в результаті непереборної сили, відповідач враховуючи важкі суспільно-політичні та економічні обставини, які виникли в державі, не заперечує проти розірвання договору на навчання, та повне повернення позивачу оплати за навчання, внесеної нею в розмірі 47958,0 грн. Вислухавши пояснення представників відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступне. Позивач являється громадянкою [PERSON](а.с.5). 08.09.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір на навчання строком на 6 років, відповідно до якого позивач зобов»язався надати відповідачу необхідні документи, виконувати Закони України, Статут університету, правила перебування іноземних громадян на території України, здійснювати навчання в університеті за учбовими планами та програмами, своєчасно оплачувати навчання у розмірі та строки, встановлені договором п.2.2.1-2.2.5 договору. А відповідач в свою чергу зобов»язався надати позивачу платне навчання на рівні державних стандартів України, надати студентський квиток, по закінченню навчання та успішній здачі екзаменів видати позивачу диплом встановленого МОН України зразку п.2.1.1.-2.1.4 договору(а.с.6-8). Також укладеним договором встановлено, що оплата за навчання здійснюється позивачем після підписання ним договору і проводиться в національній валюті України по курсу Національного Банку України на день оплати або безготівково на валютний рахунок відповідача. Розмір оплати незмінно складає 3300 доларів США за кожний рік навчання. В разі припинення позивачем навчання повернення оплати проводиться з дати відрахування п.5.1 5.4,6.8(а.с.7). Однак у зв»язку з проведенням на території м. Донецьк антитерористичної операції, яка триває до теперішнього часу, на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом», наказу керівника АТЦ при СБУ від 07.10.2014 року № 33/6/а, акту від 29.08.2014 року і наказів ректора Донецького національного медичного університету ім.. [PERSON] № 1 від 29.08.2014 року, № 1-а від 01.09.2014 року відповідач тимчасово призупинив свою діяльність(а.с.37,38,42). У зв»язку з цим та на підставі постанови КМУ № 595 від 07.11.2014 року «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» та наказів МОЗ України № 876 від 21.11.2014 року і ректору відповідача від 25.11.2014 року № 1, відповідач змінив свою юридичну адресу та продовжив діяльність на базі Краснолиманського медичного училища в м. Красний Лиман Донецької області(а.с.51-52), а з 03.02.2015 року згідно наказу ректора університету № 13 від 03.02.2015 року відповідач повністю відновив учбовий процес( а.с.43-49). У зв»язку з укладенням 26.08.2014 року договору на навчання між позивачем та Одеським національним медичним університетом(а.с.64-66), позивач до навчання не приступила і продовжує навчання в ОНМУ. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При вирішенні позову, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Але виконання такого зобов»язання відповідно до ст.533 ЦК України повинно здійснюватися також у гривні. Тому відповідно до п.5.1,5.2 договору про навчання, укладеного 08.09.2010 року між позивачем та відповідачем, встановлено оплату позивачем навчання у національній валюті України, та встановлений еквівалент зобов»язання в розмірі 3300 доларів США(а.с.7). Тобто надані сторонами докази свідчать про те, що сторони уклали договір про виконання зобов»язання в національній валюті України гривні. Судом встановлено, що дійсно позивач виконала умови вказаного договору частково та 07.12.2012 року за квитанцією № к111/7/15 і 26.02.2013 року за квитанцією № к111/Q/70 перерахувала на рахунок відповідача аванс оплати за навчання в розмірі по 23979,00 грн. щоразу, а всього 47958,0 грн., тобто 6000 доларів США, що також підтверджено довідкою відповідача(а.с.9-11). Однак умови договору в частині оплати за навчання в сумі еквівалентній 6600 доларів США позивач не виконала, бо надані нею копії квитанцій на підтвердження оплати 600 доларів США свідчать про те, що вказані платежі були здійснені не на рахунок відповідача і не за навчання(а.с.73,76). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Але відповідно до п.6.1, 6.2 спірного договору жодна сторона вказаного договору не несе відповідальності за повне або часткове невиконання будь-якого зі своїх зобов»язань, якщо таке невиконання є наслідком непереборної сили, яка виникла після його укладення, котрі сторона не могла передбачати, чи попередити розумними мірами, до яких сторони віднесли, наприклад, землетрус, повінь, пожежа, війна, військові дії, блокада, страйк, урядові постанови та розпорядження державних органів. А п.6.4 вказаного договору передбачено, що в разі настання форс-мажорних обставин, час, передбачений для виконання зобов»язань по даному договору, продовжується відповідно до періоду дії вказаних обставин. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов»язки. Тому, незважаючи на те, що проведення на території м. Донецька антитерористичної операції не являється відповідно до п.6.1,6.2 спірного договору війною чи військовими діями, але за аналогією, передбаченою ст.11 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що проведення АТО є обставинами, які виникли після укладення договору, котрі сторони не могли передбачати в момент укладення договору, чи попередити розумними мірами, а тому їх слід вважати непереборними. У зв»язку з наведеним, суд вважає, що відповідач згідно з п.6.4 укладеного договору продовжив час, передбачений для виконання зобов»язань по даному договору, що підтверджується копіями наказу № 1-а від 01.09.2014 року та акту відповідача № 1 від 29.08.2014 року про встановлення простою та копіями наказів відповідача від 25.11.2014 року № 1, та від 03.02.2015 року № 13 відповідно про організацію діяльності відповідача за новою адресою та про відновлення учбового процесу(а.с.43-49,51). А тому, на погляд суду, відповідач не допустив порушення зобов»язання та умов укладеного з позивачем договору відповідно до змісту ст.610 ЦК України, у зв»язку з чим відсутні підстави для застосування правових наслідків, передбачених ст.611 ЦК України В той же час, продовжити умови договору після відновлення відповідачем учбового процесу позивач відмовляється, бо 26.08.2014 року уклала інший договір на навчання (контракт № 246/2014) з Одеським національним медичним університетом (а.с. 64-65), у зв»язку з чим просить договір на навчання від 08.09.2010 року розірвати. В судовому засіданні представники відповідача, які діють на підставі довіреностей від 03.06.2015 року і наділені відповідачем усіма процесуальними правами, встановленими законом, тобто і визнавати позов повністю або частково на підставі ст.31 ЦПК України (а.с.32,33), не заперечували проти розірвання договору від 08.09.2010 року, укладеного з позивачем у зв»язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при його укладенні зміна юридичної адреси відповідача у звязку з проведенням на території м. Донецьк антитерористичної операції. Відповідно до ч.1 ст.652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Суд погоджується з висновками відповідача про те, що проведення на території м. Донецьк антитерористичної операції являється істотною обставиною. Враховуючи викладене, а також те, що сторони не досягли згоди щодо зміни умов договору, і обидві наполягають на його розірванні, але не досягли згоди щодо умов і наслідків такого, договір на підставі ч.2 ст.652 ЦК України підлягає розірванню за рішенням суду, бо в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане, зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися, виконання договору може порушити співвідношення майнових інтересів сторін і позбавити заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Однак, вирішуючи наслідки розірвання договору на вимогу позивача, відповідно до ч.3 ст.652 ЦК України суд виходить з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору. А тому приходить до висновку про те, що відповідно до п.6.8 договору та ст.ст.533,653 ЦК України у зв»язку з розірванням договору припиняється і зобов»язання сторін, а оплата за навчання, внесена позивачем в сумі 47958 грн. підлягає поверненню повністю. Крім того, враховуючи те, що позовні вимоги позивача задоволено частково, на підставі ст.4 Закону України «Про судовий збір» та ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 479,58 грн.(47958 грн.х1%), від сплати якого позивача було звільнено при зверненні до суду.

Outcome: partial