Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

13.12.2016 року позивач [PERSON] звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON], про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що їй та третій особі, яка є її донькою, на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS], на підставі угоди про розподіл спадкового майна від 05.04.2004 року. Відповідач [PERSON] є колишнім доньки позивача. Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 22.08.2012 року шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був розірваний. За вищевказаною адресою відповідач зареєстрований з 18.05.2010 року як член родини. З лютого 2012 року до теперішнього часу відповідач за місцем реєстрації не проживає, знятися з реєстраційного обліку в добровільному порядку він не бажає, його майна в будинку не має. На даний час позивач не бажає, щоб відповідач [PERSON] був зареєстрований в її будинку, у зв'язку із чим вимушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала, про що надала суду письмову заяву. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з'явилася, 11.01.2017 року надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст.76 ЦПК України, повідомлення про причину неявки до суду не надійшло. Відповідно до ст.74 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди представника позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до угоди про розподіл спадкового майна від 05 січня 2014 року (серія [NUMBER]), посвідченого державним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори Букрей Г.П. та зареєстрована в реєстрі за № 1-21, [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожній переходить на праві особистої власності жилий будинок, який знаходиться [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 500.0 кв. м (арк.с.12). Позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] є власниками будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], який належить їм на підставі угоди про розподіл спадкового майна /1-21/ від 05.01.2004 року виданого Першою Артемівською державною нотаріальної конторою, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.07.2004 року № 4040603 (арк.с.12). Як вказує позивач, третя особа (її дочка) [PERSON] 23 лютого 2008 року уклала шлюб з відповідачем [PERSON], актовий запис № 59. Заочним рішення Артемівського міськрайонного суду від 22.08.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (арк.с.41), що також підтверджується листом Бахмутського МВ ДРАЦС (№ 15.14-93-182 від 27.01.2017 року), в якому повідомляється про наявність відмітки про розірвання шлюбу (арк.с.15,38). Відповідно довідки № 3097 від 07.12.2016 року, виданої головою квартального комітету № 13, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], її дочка - [PERSON], [INFO], та зять - [PERSON], [INFO], проте фактично останній з лютого 2012 року за вказаною адресою не проживає, а знаходиться у Росії (арк.с.13). Як вбачається з витягу з домової книги для реєстрацію громадян, які проживають в [ADDRESS] в будинку за вказаною адресою зареєстрований [PERSON], [PERSON], [PERSON] (арк.с.9-10). Згідно акту від 07.12.2016 року, виданого головою квартального комітету № 13, [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] а фактично він не проживає за вищезазначеною адресою з лютого 2012 року, він мешкає в Росії. Вказаний факт можуть підтвердити сусіди [PERSON] та [PERSON] (арк.с.14). Свідок [PERSON] у судовому засіданні 16.02.2017 року пояснила, що вона проживає в [ADDRESS] більше 4 х років. ЇЇ будинок розташований навпроти будинку, де мешкає [PERSON] Вони часто спілкуються, в них по-сусідські дружні стосунки і їй відомо, що тривалий час [PERSON] живе одна, до неї іноді приїжджає її донька, а друга донька - [PERSON] проживає в Росії. Зятя вона взагалі ніколи не бачила з того моменту, як живе в будинку. У судовому засіданні 16.02.2017 року свідок [PERSON] надав показання про те, що він проживає в будинку [ADDRESS] козацтва. Знає [PERSON] та її доньок, одна з яких живе в Росії і рідко буває в м. Бахмут. [PERSON], про якого [PERSON] вказує як зять, він не знає і вона ніколи не казала про те, що він проживає в її будинку. Повідомив суду, що [PERSON] проживає одна в [ADDRESS] вони сусіди. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України передбачається право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації, за адресою: [ADDRESS], з лютого 2012 року не проживає. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved