Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

14 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», у заяві від 05.03.2018 р. уточнив первісно заявлені позовні вимоги (а.с.27-29) і просить стягнути з відповідача на його користь: - нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 16 травня 2017 року в сумі 39335,30 грн.; - середній заробіток за час затримки повного розрахунку, починаючи з 17 травня 2017 року і по день фактичного розрахунку, виходячи з його середньоденного заробітку в розмірі 366,83 грн., пославшись на таке: До 16 травня 2017 року він працював у Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» машиністом залізнично-будівельних машин 6-го розряду виробничого підрозділу «Дебальцевська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства Українська залізниця. 16 травня 2017 року він звільнився з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати йому заробітну плату. Станом на 16 травня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 16 травня 2017 рою становить 39335,30 грн.(за березень 2017 року - 3081 грн., за квітень 2017 року - 7615,86 грн., за травень 2017 року - 28638,44 грн.), що підтверджується документами, наданими йому за місцем його роботи. Належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати надати не має можливості, оскільки відповідач вилучив свої печатки у структурних підрозділів, що залишилися на непідконтрольній органам державної влади України території. Те саме стосується і довідки про розмір середньомісячного та середньоденного заробітку. Роботодавець грубо порушив приписи КЗпП України, не виплачуючи йому заробітну плату у період з 01 березня 2017 року по день його звільнення з роботи, а також не провівши з ним повний розрахунок в день його звільнення з роботи до теперішнього часу. Оскільки відповідач в день його звільнення не здійснив виплату всіх належних йому сум, вважає, що він має право вимагати стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, починаючи з 17 травня 2017 року і по день фактичного розрахунку. Як вбачається з наявних у нього документів, розмір його середньомісячного заробітку за два повних місяці, що передували його звільненню з роботи, становить 7519,99 грн. Кількість робочих днів у березні і квітні 2017 року становить 41 робочий день (22 дн. + 19 дн.). Таким чином розмір його середньоденного заробітку складає 366,83 гривен (7519,99 грн.\~х 2)\~: 41 дн.). На день подання ним заяви до суду за період з 17 травня 2017 року по 31 січня 2018 року (180 робочих днів) розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку вже становить 66029 гривень 40 копійок (180 дн. х 366 грн.83 коп.). Ухвалою суду від 06.03.2018 р. відкрито спрощене провадження у справі за дійсним позовом з повідомленням сторін. Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі за підстав, викладених у відзиві на позовну заяву: ПАТ «Укрзалізниця» (ідентифікаційний код 40075815), як нова юридична особа, утворене згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення АТО на території Донецької і Луганської областей. Відповідно до ст.1 Закону України віл 02 вересня 2014 року № 1669-VIІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон №1669) період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України «Про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України». Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014. Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогоднішній день не видавався. Згідно з частиною 3 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону. За результатами аналізу вказаних норм слід зробити висновок, що Закон № 1669 є спеціальним законом у спірних правовідносинах. Пунктом 5 ст.11 Закону № 1669-VII передбачено обов'язок Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України», від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції (абз.3 п.5 ст.11 Закон1 № 1669- VIІ). Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Згідно зі статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно з наказом керівника «Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 р. №33/6а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецька та Луганська області з 07.04.2014 р. також визначено районами проведення антитерористичної операції. Тобто, практично вся залізнична мережа регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» знаходиться в зоні проведення АТО. Проведення АТО значно ускладнило сполучення у мережах регіональної філії «Донецька залізниця». Безпосередньо регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» знаходиться за адресою: 84404, Донецька обл., м. Лиман, вул. Привокзальна, 22. Фактичне місце роботи позивача знаходиться за адресою: Донецька, обл., м. Дебальцеве. Саме ця обставина ускладнює остаточний розрахунок з позивачем. Крім того, повідомив, що на підконтрольній Україні території відсутня будь-яка первинна документація (графіки роботи або табель робочого часу, копії або оригінали внутрішніх наказів, розпоряджень тощо) для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року. Додатково повідомив, що у липні 2017 року була нарахована до видачі заробітна плата за першу половину березня 2017 року (з 01 березня по 15 березня 2017 року) у розмірі 989,76 грн., яку [PERSON] отримав 25.07.2017 р. на підконтрольній території України (Донецька обл., м. Лиман) (а.с.46-47,52,55). Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з «Донецька залізниця Колійна машинна станція №9». Згідно із відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с.20,21): з 07.04.1994 р. він був прийнятий машиністом залізнично-будівельних машин 5-го розряду; з 01.03.2000 р. переведений машиністом залізнично-будівельних машин (МПД) 6-го розряду; з 01.11.2002 р. переведений машиністом залізнично-будівельних машин (УК) 6-го розряду (колійна машинна станція №9 Донецької залізниці перейменована з 31.12.2008 р. на Державне підприємство «Донецька залізниця» Колійна машинна станція №9); з 01.07.2016 р. на підставі наказу в.о. [PERSON] №48/н від 17.02.2016 р. «Про реорганізацію структурних підрозділів служби колії» Колійна машинна станція №9 ДП «Донецька залізниця» з 01.07.2016 р. підпорядкована до Дебальцевської дистанції колії ДП «Донецька залізниця»; з 08.07.2016 р. Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; 12.07.2016 р. Дебальцевська дистанція колії Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ «Дебальцевська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; 17.05.2017 р. звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію за віком. Статтею 94\~КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.43\~Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст.\~97\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві та не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, суд входив з такого: Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~ст.80\~ЦПК України,\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування (ч.1). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2). Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом (ч.1). Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи\~(ч.5). Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях (ч.6). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7). В спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Виходячи з наведеного, суд вважає встановленим той факт, що при звільненні [PERSON] належала до сплати заробітна плата, яка відповідно до розрахунків заробітної плати за березень 2017 р., за квітень 2017 р., травень 2017 р. (а.с.5-7) складає 39315,30 грн. (3061,00 грн.+7615,86 грн.+28638,44 грн.). Розрахунки завірені головним бухгалтером [PERSON] Доводи сторони відповідача щодо неналежності цього доказу суд не приймає до уваги через не спростування відомостей, відображених у ньому. За відомостями відповідача (а.с.56-57) за березень 2017 року [PERSON] була виплачена заробітна плата в розмірі 1105,37 грн. Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Тож з відповідача слід стягнути заборгованість по заробітній платі без утримання податку та інших обов`язкових платежів, за вирахуванням сплаченої суми 1105,37 грн., а саме: 38209,93 грн. (39315,30 грн. 1105,37 грн.). Тож в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Щодо вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд прийшов таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за положеннями ст.117 КЗпП України\~обовязковою умовою для покладання на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію. Згідно зі статтею 4\~КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно, частина перша статті 9\~ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617\~ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263\~ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (правова позиція викладена в постановах ВСУ 6-2159цс15; 6-364цс16; 6-365цс16). Висновком Донецької торгово-промислової палати від 16.01.2018 р. №126/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили, що унеможливило виконання ПАТ «Українська залізниця» обовязків, передбачених, зокрема ст.ст.115,116 КЗпП України, і є підставою для звільнення від відповідальності зобовязаної сторони (а.с.66-82). З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність вини відповідача у затримці виплати належних сум при звільнені у звязку із обставинами непереборної сили, що обєктивно унеможливлювали виконання зобовязань, передбачених умовами договору обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Так як підприємство знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, на території, тимчасово непідконтрольній владі, то затримка виплати\~\~належних позивачеві сум у строки, визначені\~статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача, а через настання обставин непереборної сили, а тому відсутні передбачені законом підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку. За наведених обставин позов підлягає частковому задоволенню. У звязку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 1762,00 грн.

Outcome: partial