Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

13.04.2016 позивач звернувся до Радомишльського районного суду Житомирської області із вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що із 07.05.2013 перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від даного шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON], [INFO]. Позивач зазначив, що вони з відповідачем вже протягом тривалого часу не проживають разом як подружжя, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети. Позивач проживає окремо, сімя існує формально, що і змусило звернутися позивача до суду. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін та унеможливлює примирення між сторонами. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надавала. Третя особа у судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи у відсутності її представника. У звязку із викладеними обставинами, Ухвалою від 01.07.2016 судом вирішено по даній справі провести заочний розгляд та ухвалити заочне рішення. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 07.05.2013 перебувають у шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб (повторно) від 10.09.2015 серії І-ТП № 124894 (а.с.5). Від даного шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження (повторно) від 19.05.2015 серії І-ТП № 239228 (а.с.6). Як зазначає позивач у позовній заяві, вони з відповідачем вже протягом тривалого часу не проживають разом як подружжя, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети. Позивач проживає окремо, сімя існує формально, що і змусило звернутися позивача до суду. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін та унеможливлює примирення між ними. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч. 2\~ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Окрім вимоги про розірвання шлюбу, позивачем у прохальній частині позовної заяви зазначено вимогу щодо залишення дочки [PERSON], [INFO], проживати разом із ним. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Як вбачається із матеріалів справи дочка [PERSON] проживає разом із батьком (а.с.22), який піклується про неї, забезпечує її всім необхідним для повноцінного життя та розвитку дитини, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сімї та поясненнями сусідів, які зібрав дільничий офіцер. Мати дівчинки [PERSON], протягом двох років з дитиною не проживає, життям та здоров'ям дитини не цікавиться. Відповідно до Висновку Корецької райдержадміністрації як органу опіки та піклування, остання вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом із батьком [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставин, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до положень ст.ст. 7, 141, 157 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу та окреме від дитини проживання не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, а той з батьків, з ким проживає дитина не має права перешкоджати тому із батьків, хто живе окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а також права їх дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, при цьому, суд погоджується із висновком Корецької райдержадміністрації як органу опіки та піклування та вважає за необхідне визначити місце проживання спільної дитини сторін разом із батьком після розірвання шлюбу. Враховуючи викладене, та на підставі ст.ст. 24, 112, 113, 115 СК України,

Outcome: approved