Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

14.04.2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що на підставі Розпорядження Печерської районної державної адміністрації в м. Києві [PERSON], сім'я якого складалася з дружини - [PERSON] та дочки дружини - [PERSON], був виданий Ордер на право зайняття службового приміщення від 02.02.2007 року №000294. 02.12.2011 усі члени сім'ї одночасно, на вимогу житлово-побутового відділу Управління Державної охорони України, зареєструвалися у [ADDRESS] та вселилися у квартиру. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва 29.09.2016р шлюб між [PERSON] [PERSON] було розірвано. З цього часу [PERSON] усіма шляхами унеможливлює співжиття у спірній квартирі й створює жахливі умови для спільного проживання, чинить перешкоди у користуванні квартирою, не дає змоги вільно користуватися електроприладами, відключає гарячу воду, не дає можливості приготувати їжу, постійно словесно ображає, погрожує розправою, застосовує грубу фізичну силу, погрожує електрошокером та травматичним пістолетом. Позивачі неодноразово звертались до органів внутрішніх справ, щодо протиправної поведінки [PERSON] з проханням здійснення впливу на нього та про допомогу. В подальшому позивачі дізналися про подання позову [PERSON] до [PERSON] про визначення особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/3013/16-ц від 01.11.2016 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням - позов задоволено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі №22-ц/796/1087/2017 від 17.01.2017р. за апеляційною скаргою [PERSON] до [PERSON] рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01.11.2016 - скасоване та ухвалено нове. [PERSON] відмовлено в задоволенні його позовних вимог. У квітні 2017 року Позивачі звернулися до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Не погоджуючись з позовними вимогами [PERSON] 23.08.2017 подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі того, що [PERSON] не проживає у зазначеній квартирі у зв'язку із вибуттям на інше постійне місце проживання в м. Житомир. Не погоджуючись з зустрічним позовом [PERSON] через свого представника подала письмові заперечення. Відповідно до технічного паспорту на квартиру, дана спірна квартира розташована на 19 поверсі 24 поверхового будинку, має загальну площу - 69,6 кв.м., житлову площу - 33,3 кв.м., складається з двох житлових кімнат: кімната 1 - площею 17,1 кв.м., кімната 2 - площею 16,2 кв.м., кухні - площею 10,8 кв.м., санвузолу - площею 2,5 кв.м., ванної кімнати - площею 4,4 кв.м., коридору - площею 17,9 кв.м., обладнана балконом - площею 0,7 кв.м. Оскільки між сторонами склались тривалі неприязні стосунки є необхідність встановити правовий режим визначення порядку користування квартирою, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням, розподілити особові рахунки та змінити договори найму житла між Позивачами та Відповідачем, що включно передбачає розподіл особового рахунку квартири від кількості наймачів помешкання. Враховуючи вищевикладене, Позивачі просили встановити порядок користування наступним чином: у користування [PERSON], [PERSON] виділити житлову кімнату площею 16,1 кв.м., що відповідає кімнаті №5 у плані квартири; у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 17,2 кв.м., що відповідає кімнаті №4 у плані квартири. Підсобні приміщення (кухня, коридор, ванна кімната, вбиральня, балкон) залишити у спільному користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник Позивачів позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. В задоволенні зустрічного позову - відмовити, з підстав наданих суду пояснень та письмових заперечень. Представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічний позов задовольнити, посилаючись на письмові та усні пояснення. Заслухавши пояснення позивачів, представників сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що вселення у квартиру [ADDRESS] відбулося на підставі Ордеру на право зайняття службового приміщення №000294 виданого Печерською районною державною адміністрацією в м. Києві від 02.02.2007 на ім'я [PERSON] сім'я якого складалася з дружини - [PERSON] та дочки дружини - [PERSON]. Як зазначили позивачі, на вимогу житлово-побутового відділу Управління Державної охорони України, 02.12.2011 року усі члени сім'ї одночасно зареєструвалися у [ADDRESS] та вселилися у двокімнатну квартиру. Згідно з розпорядженням Дарницької районної державної адміністрації в м. Києві №153 від 11.04.2012 двокімнатну кімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 33,3 кв.м. виключено з числа службової житлової площі. Відповідно до довідки за формою № 3 виданої ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» від 19.01.2015 в квартирі з 2011 року зареєстровані та проживають три особи: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Позивачі зазначили, що з 2015 року [PERSON] усіма шляхами унеможливлював співжиття у спірній квартирі та створював жахливі умови для спільного проживання. [PERSON] та [PERSON] неодноразово звертались до органів внутрішніх справ щодо протиправної поведінки [PERSON] з проханням здійснення впливу на нього та про допомогу. В подальшому [PERSON] став погрожувати електрошокером та травматичним пістолетом, про що свідчать неодноразові звернення громадянки [PERSON], які надходили від 02.03.2016 та 12.05.2016 до Головного управління поліції у місті Києві, в ході яких було проведено профілактичну бесіду з громадянином [PERSON] Працівниками поліції було проведено роз'яснюючі бесіди, щодо недопущення в подальшому аналогічних ситуацій та винесено офіційне попередження про неприпустимість учинення насильства в сім'ї та вилучено травматичний пістолет. Також у матеріалах справи знаходиться звернення [PERSON] про її побиття чоловіком, від 02.09.2016 й призначення слідчого про проходження судово-медичної експертизи та висновок експерта №2267 від 02.09.2016, 03.10.2016 на ім'я [PERSON] Доводи Позивачів про конфліктну ситуацію між сторонами підтверджуються наданими до суду доказами. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.09.2016 у справі №753/8717/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.01.2017 у справі № 22-ц/796/1087/2017 було скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.10.2009 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа: ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Як встановлено рішенням Апеляційцного суду м. Києва від 17.01.2017, за свідоцтвом про право власності від 30.03.1999 [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] є співвласниками однокімнатної квартири №3 житловою площею 38,9 кв.м., за адресою [ADDRESS] У зазначеній квартирі проживає її рідний батько. За характером роботи працює в прокуратурі Житомирської області. Проживає за місцем реєстрації. Висновок про постійне не проживання [PERSON] у спірній квартирі з 2011 року є припущенням, оскільки об'єктивними доказами по справі не підтверджений. Також, як зазначив Апеляційний суд м. Києва у своєму рішенні від 17.01.2017, висновок позивача про постійне не проживання [PERSON] у квартирі є припущенням, оскільки ніякими об'єктивними доказами по справі не підтверджений. Відсутність її проживання у спільній квартирі випливає лише з пояснень позивача між якими існують напружені відносини. Враховуючи, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.58-60 Цивільного процесуального кодексу України на підтвердження того, що на даний час починаючи з 2011 року [PERSON] вибула зі спірної квартири [ADDRESS] на постійне місце проживання до м. Житомира, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - не підлягають задоволенню. Доводи [PERSON] як доказ того, що вона дійсно проживає в спірній квартирі є дійсна прописка в паспорті, доданий до матеріалів справи абонемент на передплату газети, який виписаний на її ім'я та копії заказних листів, які також щомісячно надходять на її ім'я. Позивач у зустрічному позові свої доводи обґрунтовує посиланнями на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01.11.2016 по справі №753/3013/16-ц. Усі посилання позивача на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01.11.2016 року по справі №753/3013/16-ц є безпідставним, оскільки, як вже зазначалося, воно скасоване рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.01.2017, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено повністю. Дане рішення набрало законної сили та до суду вищої інстанції [PERSON] не оскаржувалося. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду Згідно ст.64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст.104 Житлового кодексу Української РСР, член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Відповідно до ст.13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та енергопостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будівель та споруд та прибудинкових територій. На разі Позивачі та Відповідач разом сплачують плату за надання комунальних послуг, але виконання обов'язків по оплаті вказаних послуг ускладнюється наявністю лише одного особового рахунку. Відповідно до Довідки ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» за формою №3 від 19.01.2015 №18 власником особового рахунку вказаний Відповідач. Між сторонами існують чисельні судові спори, що свідчить про наявність неприязних стосунків між ними. Відповідно до ч.1 ст.48 ЖК УРСР, жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. Статтею 47 ЖК УРСР передбачено, що норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. жилої площі, але не більш однієї кімнати на особу і не менш, як 9 кв.м. жилої площі. Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» в силу ст.104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. При вирішенні справи суд керувався принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України. Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Взявши до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. З огляду на викладені норми чинного законодавства та виходячи із загальної житлової площі вказаної квартири, розміру кожної жилої кімнати, кількості осіб, що проживають у квартирі, з урахуванням того факту, що вселення у спірну квартиру відбувалось на підставі ордеру, виданого на ім'я [PERSON] з правом вселення разом із сім'єю з 3 осіб, однією з яких був Відповідач, розміру жилої площі, що припадає на одну особу, конфліктної ситуації, яка склалась між сторонами, суд приходить до висновку про те, що порядок поділу, запропонований Позивачами є розумним та справедливим та не призведе до порушення прав, свобод чи інтересів сторін у справі. Згідно із ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у якій йдеться про права та обов'язки споживача, передбачено, що: споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. (п.1.ч.1) Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; (п.1 ч.3), оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; (п.5 ч.3). Споживачами житлово-комунальних послуг є всі мешканці, які проживають у квартирі, тобто при розділенні особового рахунку стосовно оплати комунальних послуг за квартиру, у якій залишаються у спільному користуванні коридор, кухня, ванна, вбиральня, слід виходити із частки, яка припадає на кожну особу. Відтак, розглянувши справу в межах визначених позивачами предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] за запропонованим Позивачами порядком користування шляхом виділення [PERSON] та [PERSON] кімнату площею 16,1 кв.м., виділення [PERSON] кімнату площею 17,2 кв.м., залишивши в загальному користуванні сторін по справі коридор площею 17,9 кв.м., ванну кімнату площею 4,4 кв.м., кухню площею 10,8 кв.м., вбиральню площею 2,5 кв.м. та зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та [PERSON] у користуванні житловою квартирою. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 5, 9, 15, 47, 48, 61, 63, 64, 103, 104 Житлового кодексу УРСР, з урахуванням п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», та,

Outcome: approved