Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

12 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до свого брата [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його матері [PERSON] , що померла [INFO] . Позовні вимоги обґрунтував тим, що 11 вересня 2012 року його матір [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений Стенжаричівською сільською радою Володимир-Волинського району Волинської області, і на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, що все своє майно де б воно не було із чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла своїм синам [PERSON] і [PERSON] в рівних долях. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина за заповітом на належне їй майно, що складається із кількох земельних ділянок. За твердженнями позивача, він не знав того, що мати заповіла половину свого майна саме йому, не знав про наявність самого заповіту, посвідченого на його ім`я, і ніхто його про це не повідомив. Відповідач [PERSON] після смерті матері повідомив про наявність заповіту, складеного виключно на його користь. Так, будучи введеним відповідачем в оману, на його прохання, він разом з іншим, тепер покійним братом [PERSON] , написали заяви про відмову від спадкового майна, які передали безпосередньо відповідачу. За вказаних обставин більше позивач до нотаріуса не звертався, у зв`язку з чим пропустив визначений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини. У травні 2020 року отримав позовну заяву брата про визнання права власності на спадкове майно, додатком до якої було долучено заповіт. Саме тоді позивач ознайомився із змістом заповіту та зрозумів, що був введений в оману. За вказаних обставин для поновлення свого права спадкування вимушений звертатись до суду. У позовній заяві просив визначити йому чотири місяці додаткового строку для прийняття спадщини. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, від його представника адвоката Лященка С.О. до суду надійшла письмова заява, за якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд слухати справу у його відсутність. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, зокрема у відповідності до ч. 11 ст.128\~ЦПК України шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини неявки відповідач не повідомив, відзив на позов, а також заяву про слухання справи у його відсутності не подав. Тому зі згоди сторони позивача, з урахуванням положень ст.ст. 128-131, 223, 280-282 ЦП України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті заочно за відсутності позивача та відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази, надані позивачем на виконання вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України, які сторона вважає достатніми для обґрунтування своїх позовних вимог, та, з`ясувавши фактичні обставини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Правовідносини, які склалися з приводу обставин прийняття спадщини регулюються цивільним законодавством України. Так, у відповідності до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Згідно ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1272\~ЦК України визначені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У відповідності до ч.3 ст.1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Відтак, відповідно до змісту ст.1272 ЦК України позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст.1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ч.5 ст.1268, ст.ст.1296-1299 ЦК України. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо. Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини (постанова КЦС ВС від 25 червня 2019 року у справі № 565/1145/17). У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. В судовому засіданні встановлено наступні обставини. Копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , стверджується, що його мамою була [PERSON] . Згідно заповіту, посвідченого секретарем Стенжаричівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області 11.09.2012 року, [PERSON] , на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, що все своє майно де б воно не було із чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає синам [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 06.08.2020 року, стверджується, що [INFO] у селі Заболоття Володимир-Волинського району Волинської області померла [PERSON] у віці 83 роки. У відповідності до наданих позивачем копій державних актів серії ЯД № 341919, серії ЯД № 341917, серія ЯД № 341916 та серія ЯД № 341758 за життя [PERSON] належали земельні ділянки площею 1,27, 3,78 га, 2,70 га, 1,28 га га для ведення особистого селянського господарства. Крім того, згідно довідки № 529 від 30 жовтня 2018 року, виданої Устилузькою міською радою Володимир-Волинського району Волинської області [PERSON] , яка померла [INFO] належали земельні ділянки згідно державних актів на право власності на земельну ділянку. Від імені [PERSON] посвідчено заповіт Стенжаричівською сільською радою № 41 від 11.09.2012 року, який не змінювався і не відмінявся. З дня смерті [PERSON] спадщину за заповітом прийняв її син [PERSON] . Як стверджує позивач у позовній заяві, після смерті [PERSON] , він у визначений законом шестимісячний термін не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, оскільки не знав про те, що покійна [PERSON] заповіла частину спадкового майна саме йому, не знав про наявність вказаного заповіту, посвідченого на його ім`я, і ніхто його про це не повідомив. Отримавши повідомлення про розгляд Володимир-Волинським міським судом Волинської області цивільної справи № 154/1315/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно він зміг ознайомитись із змістом вказаного заповіту. В матеріалах справи наявні нотаріально посвідчені заяви позивача [PERSON] та його брата [PERSON] від 18 січня 2019 року про те, що вони відмовились від прийняття спадщини після смерті матері. За вказаними заявами нотаріусами спадкові справи не заводились. Нотаріальна дія полягала лише у засвідченні підписів позивача та його брата у заявах. За результатами підготовки справи до розгляду судом було витребувано у Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Волинської області матеріали спадкової справи № 128/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] та Інформаційну довідку зі спадкового реєстру. Матеріалами спадкової справи №128/2018, крім вже встановлених за поданими обставин встановлено, що дійсно відповідач [PERSON] 17 квітня 2018 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом по смерті матері [PERSON] . В даному випадку суд звертає увагу на те, що відповідач, знаючи про існування незміненого та нескасованого заповіту звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. У своїй заяві відповідач вказав про інших спадкоємців (братів [PERSON] та [PERSON] ), проте місця їхнього проживання не зазначив. Факт звернення відповідача із позовом до братів [PERSON] та [PERSON] є свідченням того, що йому були відомі місця проживання братів. Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) виданого 17 квітня 2020 року державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Волинської області, у Спадковому реєстрі була відсутня інформація щодо заведення спадкової справи, а також наявності заповіту [PERSON] . За вказаних обставин державний нотаріус прийняла заяву відповідача про прийняття спадщини, проте свідоцтва про спадщину не оформила. В матеріалах спадкової справи № 128/2018 відсутні заяви позивача та його покійного брата про відмову від прийняття спадщини, що свідчить про те, що відповідачем їх нотаріусу не подавалось. Дана обставина також є доказом того, що жодного юридичного значення заява позивача про відмову від прийняття спадщини не має. Наявність у заяві позивача про відмову від прийняття спадщини відомостей про місце проживання позивача, про наявність складеного заповіту, який по своїй суті був складений також на ім`я позивача, в сукупності із зверненням відповідача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, а не за заповітом, є свідченням того, що при оформленні спадкових прав, ці обставини свідомо приховувалися відповідачем, і є доказом недобросовісності його дій. Відповідно до положень статті 63 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Згідно з пунктами 1.2, 2.2, 2.3 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту. Отже, Закон пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини. Як вбачається за матеріалами витребуваної спадкової справи нотаріус не вчинив жодної дії, пов`язаної із сповіщенням інших спадкоємців про відкриття спадщини, заведення спадкової справи, тощо. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття (пункт 3.2 глави 10 розділу II Порядку № 296/5). Пунктом 3.16 Глави 10 розділу II Порядку передбачено, що суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже, на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення спадкоємців про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини. Враховуючи обставини справи, наявності заповіту на користь позивача як спадкоємця майна, недобросовісну поведінку відповідачів та нотаріуса, а також наведені позивачем причини, які є об`єктивними та істотними труднощами, суд відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України, дійшов висновку, що наявності правових підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини. У подібних правовідносинах аналогічного висновку дійшов КЦС ВС у постанові від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не надав суду доказів, які б спростували твердження позивача та докази, які були ним подані. На підставі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.3 ст.13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин фактичні обставини справи встановлені судом на підставі доводів позивача, які повністю підтверджені ним документально. Відтак, судом встановлено, що позивач [PERSON] не був обізнаний про наявність заповіту, не знав, що заповіт було складено на його користь. За таких обставин позивач по смерті матері до нотаріуса для прийняття спадщини вчасно не звернувся. Отже, встановивши, що [PERSON] був необізнаний про наявність заповіту, складеного на його користь, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку прийняття спадщини, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України є підставою для визначення йому додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. При вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд виходить з вимог ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимоги позивача задоволені повністю, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати в сумі 840,80грн., котрі він поніс у даній справі та які ним документально підтверджені.

Outcome: approved