Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

13 вересня 2016 року [PERSON] звернулася в суд з зазначеним позовом до Державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що наказом № 40-к від 06 липня 2015 року її було звільнено з посади заступника головного бухгалтера у зв`язку зі скороченням штату в порядку ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 червня 2016 року задоволено її позов про визнання звільнення незаконним, поновлення на посаді та в частині поновлення на посаді рішення допущено до негайного виконання. 12 липня 2016 року її було ознайомлено з наказом № 39-к від 05 липня 2016 року про поновлення на посаді заступника головного бухгалтера з 05 липня 2016 року, а не з 06 липня 2015 року як зазначено в рішенні суду. Також було повторно вручено лист № 28/121 від 05 липня 2016 року, яким пропонувалися інші посади та який не містив жодної інформації про майбутнє звільнення з посади за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Про майбутнє звільнення за скороченням штату в період з 12 липня 2016 року її не повідомляли жодним іншим способом. Наказ № 40-к від 06 липня 2015 року до теперішнього часу не скасовано відповідачем. Її фактично не було допущено до виконання обов`язків, що свідчить про невиконання відповідачем рішення суду про поновлення її на посаді. 08 серпня 2016 року директором підприємства вручено їй лист № 28/134 від 08 серпня 2016 року та ознайомлено з наказом № 47-к від 08 серпня 2016 року про звільнення з посади за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України її не було попереджено про майбутнє звільнення з 08 серпня 2016 року за 2 місяці та не запропоновано іншої роботи, хоча вакантними були посади юрисконсульта, системного програміста, завідувача господарством. Крім того, на підприємстві створена та діє первинна профспілкова організація, членом якої вона є, тому звільнення могло мати місце лише за згоди профспілкового комітету. У наказі про звільнення відсутні відомості щодо згоди профспілкового комітету на її звільнення. З урахуванням уточнень заявлених вимог (т. 1, а.с. 196) просить суд ухвали рішення, яким: -визнати незаконним наказ про звільнення з посади заступника головного бухгалтера Державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України № 47-к від 08 серпня 2016 року; -визнати звільнення з посади заступника головного бухгалтера за ч. 1 ст 40 КЗпП України за наказом № 47-к від 08 серпня 2016 року незаконним; -поновити її на посаді заступника головного бухгалтера Державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України з 08 серпня 2016 року; -стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 серпня 2016 року по дату ухвалення рішення; -відшкодувати завдану моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року відкрито провадження в справі. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 березня 2017 року до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічний позов Державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України до [PERSON] про зміну дати звільнення та об`єднано розгляд позовних заяв в одне провадження. 13 грудня 2017 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва зустрічну позовну заяву Державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України до [PERSON] про зміну дати звільнення залишено без розгляду. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 травня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання сторони відповідача про об`єднання позовних вимог в цивільній справі з іншою справою в одне провадження. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею в справі № 760/15643/16-ц визначено суддю Солом`янського районного суду міста Києва Українця В.В. У судовому засіданні позивач підтримала заявлений позов у повному обсязі та просила його задовольнити з наведених у ньому підстав. Пояснила, що за рішенням суду її поновили на роботі, а потім знов звільнили. Фактично про скорочення її не повідомили, а рішення профспілкового комітету про надання згоди на звільнення було вже під час розгляду справи в суді. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала. Вважає, що звільнення позивача відповідало вимогам закону проведено без порушень. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] прийнято на посаду старшого бухгалтера Державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України на підставі наказу № 40-к від 10 липня 2014 року. Наказом від 29 грудня 2014 року № 61-к [PERSON] була переведена на посаду заступника головного бухгалтера з 29 грудня 2014 року. 02 квітня 2015 року [PERSON] отримала попередження про майбутнє звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України 02 червня 2015 року в зв`язку зі скороченням штатної одиниці за посадою заступник головного бухгалтера (т. 1, а.с. 174). З акту № 1 від 02 квітня 2015 року вбачається, що [PERSON] було запропоновано вакантні посади, які відповідають її кваліфікації та досвіду, а саме: касир з відділу бухгалтерії, старший комірник з служби МТП, завідувач господарством з адміністративно-господарського відділу, проте [PERSON] відмовилася від переведення на запропоновану роботу (т. 1, а.с. 176). Протоколом № 3 спільного засідання адміністрації і ПК від 16 квітня 2015 року затверджено рішення про надання згоди на звільнення заступника головного бухгалтера [PERSON] за скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 179). Наказом № 40-к від 06 липня 2015 року [PERSON] була звільнена з займаної посади з 06 липня 2015 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (т. 1, а.с. 62). Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 червня 2016 року задоволено позов [PERSON] про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів (т. 1, а.с. 156-161). На виконання рішення суду з 05 липня 2016 року введено до штатного розпису додаткову посаду «заступник головного бухгалтера» (т. 1, а.с.124). З листа Державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України від 05 липня 2016 року № 28/121 та від 08 серпня 2016 року № 28/134 вбачається, що наказом № 39-К від 05 липня 2016 року [PERSON] поновлено на посаді заступника головного бухгалтера з 06 липня 2015 року. Також зазначено, що наказ від 02 квітня 2015 року № 43 про скорочення, наказ від 02 квітня 2015 року № 20/1-К про введення штатного розпису та попередження про майбутнє вивільнення від 02 квітня 2015 року та згода профспілкового комітету на звільнення від 16 квітня 2015 року є чинними. 12 липня 2016 року [PERSON] було вручено пропозицію про зайняття будь-якої з вакантних посад, проте жодної відповіді на пропозицію не надійшло. Також у листі було запропоновано позивачу замість скороченої посади заступника головного бухгалтера зайняти будь-яку з вакантних посад, а саме: головний інженер, начальник ВТК, інженер електрик, слюсар з ремонту автомобілів, слюсар сантехнік, інженер з транспорту, водій ГАЗ 5327, водій ЗИЛ 431610, водій МТЗ 80 (т. 1, 6-7, 11). Наказом № 47-к від 08 серпня 2016 року [PERSON] - заступника головного бухгалтера звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) 08 серпня 2016 року. Підстава: наказ ДАТП НАН України № 43 від 02 квітня 2015 року та згода профспілкового комітету (протокол № 3 від 16 квітня 2015 року) (т. 1, а.с. 5). Наказом Державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України № 39-к від 22 червня 2018 року «Про зміну дати звільнення [PERSON] » визначено: 1. Дату звільнення [PERSON] за наказом від 08 серпня 2016 року № 47-к вважати недійсним; 2. Звільнити [PERSON] заступника головного бухгалтера з 07 вересня 2016 року у зв`язку зі скороченням; 3. Виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 серпня 2016 року по 07 вересня 2016 року (т. 2, а.с. 36). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частинами 1-3 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Вбачається, що законом на власника або уповноважений ним орган покладено обов`язок вирішити питання про можливість працевлаштування вивільненого працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої ст. 40 та частин 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При вирішення спору, пов`язаного зі звільненням працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, підлягає з`ясуванню питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 червня 2016 року про поновлення [PERSON] на посаді заступника головного бухгалтера з 05 липня 2016 року введено до штатного розпису додаткову посаду «заступник головного бухгалтера» (т. 1, а.с. 124). З листа Державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України від 05 липня 2016 року № 28/121 та від 08 серпня 2016 року № 28/134 вбачається, що наказом № 39-К від 05 липня 2016 року [PERSON] поновлено на посаді заступника головного бухгалтера з 06 липня 2015 року. Також зазначено, що наказ від 02 квітня 2015 року № 43 про скорочення, наказ від 02 квітня 2015 року № 20/1-К про введення штатного розпису та попередження про майбутнє вивільнення від 02 квітня 2015 року та згода профспілкового комітету на звільнення від 16 квітня 2015 року є чинними. 12 липня 2016 року [PERSON] було вручено пропозицію про зайняття будь-якої із вакантних посад, проте жодної відповіді на пропозицію не надійшло. Також у листі було запропоновано позивачу замість скороченої посади заступника головного бухгалтера зайняти будь-яку з вакантних посад, а саме: головний інженер, начальник ВТК, інженер електрик, слюсар з ремонту автомобілів, слюсар сантехнік, інженер з транспорту, водій ГАЗ 5327, водій ЗИЛ 431610, водій МТЗ 80 (т. 1, 6-7, 11). Разом з тим, суд вважає, що такий лист не свідчить про належне попередженням про звільнення. Законом визначено процедуру звільнення працівників при скорочення чисельності або штату. Так, роботодавець видає наказ про скорочення посад та в його констатуючій частині зазначає причини, що зумовлюють зміни, а в розпорядчій - посади, що підлягають скороченню. З цим наказом під підпис ознайомлюють працівників, які в майбутньому можуть бути звільнені. На підставі рішення про вилучення посад зі штатного розпису визначають конкретних працівників, які займають скорочувані посади та підлягають звільненню. Приймаючи рішення про скорочення чисельності або штату, роботодавець видає економічно обґрунтований наказ про необхідність внесення змін у структуру і штатний розпис підприємства (у наказі вказується перелік посад, роботи на яких з певних причин не проводитимуться, кількість і категорії працівників, які будуть виключені зі штатного розпису підприємства) та наказ про попередження за два місяці конкретних працівників про можливе їх вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності працівників. Вчинення таких дій є правом роботодавця та віднесено до питань організації його господарської діяльності. Після затвердження нового штатного розпису працівники, посади яких скорочуються, персонально попереджаються про вивільнення. Порядок вивільнення працівників закріплено ст. 49-2 КЗпП України та про наступне вивільнення їх попереджують не пізніше ніж за два місяці до дати майбутнього звільнення. Відлік двомісячного терміну починається з моменту ознайомлення працівника із наказом. 05 липня 2016 року до штатного розпису відповідача введено додаткову посаду «заступник головного бухгалтера» (т. 1, а.с. 124). Разом з тим, економічно обґрунтований наказ про необхідність внесення змін у структуру і штатний розпис підприємства шляхом скорочення посади «заступник головного бухгалтера» в період з 05 липня 2016 року по 07 вересня 2016 року (наказ про зміну дати звільнення позивача) Державним автотранспортним підприємством експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України не видавався. Також не видавався наказ про попередження за два місяці позивача про її вивільнення у зв`язку зі скороченням посади, яку вона займала. Новий штатний розпис, в якому посада «заступник головного бухгалтера» вже була відсутня, затверджено та введено в дію лише з 03 жовтня 2016 року (т. 1, а.с. 128-129), тобто вже після звільнення позивача. Стороною відповідача не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту проведення змін в організації виробництва і праці, а саме: скорочення штату працівників, після видачі наказу про поновлення позивача на роботі та введення до штатного розпису посади «заступник головного бухгалтера». У такому випадку лист від 05 липня 2016 року № 28/121, в якому [PERSON] пропонувалися інші посади у зв`язку зі скороченням її посади фактично не є попередженням про вивільнення в розумінні ст. 49-2 КЗпП України. Крім того, у цьому листі не було зазначено конкретної дати майбутнього звільнення позивача, для встановлення початку та закінчення двохмісячного терміну попередження. Суд вважає, що після поновлення позивача на посаді, скорочення штату не відбулося, попередження про звільнення (скорочення посади) позивачу не вручалось. Посилання на те, що наказ від 02 квітня 2015 року № 43 про скорочення, наказ від 02 квітня 2015 року № 20/1-К про введення штатного розпису та попередження про майбутнє вивільнення від 02 квітня 2015 року та згода профспілкового комітету на звільнення від 16 кітня 2015 року є чинними не спростовує висновків про недодержання процедури звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України Питання про скорочення посади введеної до штатного розпису 05 липня 2016 року (заступник головного бухгалтера) роботодавцем не вирішувалося та відповідний обґрунтований наказ із зазначенням посади, що скорочується та дати майбутнього вивільнення не видавався. За таких обставин, ґрунтуються на законі вимоги позивача про визнання незаконним наказу про її звільнення та самого звільнення, а також про її поновлення на роботі. Наказом Державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України № 39-к від 22 червня 2018 року змінено дату звільнення [PERSON] , а саме: з 08 серпня 2016 року на 07 вересня 2016 року та прийнято рішення про виплату їй середнього заробіток за час вимушеного прогулу з 07 серпня 2016 року по 07 вересня 2016 року, тому позивача слід поновити на посаді з 07 вересня 2016 року. У зв`язку з поновленням на роботі на користь [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 07 вересня 2016 року по день вирішення спору судом - 14 червня 2019 року, що складає 692 робочі дні. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. За рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 червня 2016 року позивач була поновлена на роботі 05 липня 2016 року. 08 серпня 2016 року [PERSON] звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників. Наказом Державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України № 39-к від 22 червня 2018 року змінено дату звільнення [PERSON] , а саме: з 08 серпня 2016 року на 07 вересня 2016 року. Вбачається, що за період з 05 липня 2016 року (день поновлення на роботі) по 07 вересня 2016 року (кінцева дата звільнення) фактично позивач не виконувала свої службові обов`язки, заробітна плата за фактично відпрацьовані робочі дні їй не нараховувалась. У такому випадку при визначенні середньоденної заробітної плата суд вважає за можливе визначити її в розмірі, встановленому рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 червня 2016 року - 301 гривня 59 копійок. Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 208700 гривень 28 копійок (301,59 х 692 = 208700,28). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 208700 гривень 28 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 вересня 2016 року по 14 червня 2019 року Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При вирішенні питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, оскільки порушені її трудові права в результаті повторного звільнення. Разом з тим, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 2000 гривень. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає 2638 гривень 20 копійок судового збору. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі.

Outcome: partial