Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

14.06.2019 р. позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області, в якому просить стягнути з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 20\~000 грн. моральної шкоди, завданої незаконним рішенням відповідача. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20.01.2019 р. інспектором Управління патрульної поліції було винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП із накладенням штрафу. Вказану постанову він оскаржив до суду та рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15.04.2019 р. його позов задоволено, постанову інспектора скасовано, а провадження у справі закрито. Окрім цього, 27.02.2019 р. інспектором Управління патрульної поліції було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, відповідно до якої його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 125 КУпАП. Вказану постанову він також оскаржив до суду, та рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15.04.2019 р. позов задоволено, вказану постанову інспектора скасовано. Вважає, що фактично працівниками поліції відносно нього були вчинені протиправні дії, оскільки винесені ними постанови були незаконними та необґрунтованими. Зазначає, що сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення та/або скасування постанови про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, є підставою для відшкодування моральної шкоди та вказує на неправомірність дій посадових осіб чи службових осіб органів державної влади. Із покликанням на ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1166, 1173, 1174, 1176 ЦК України, вказує, що у зв`язку з наведеним, був змушений витрачати час на відстоювання своїх прав в суді, доводити свою правоту та користуватись послугами адвоката. Окрім цього, він переніс глибокі моральні страждання в результаті спричинення неправомірних дій інспекторами Управління патрульної поліції, а відтак має право на відшкодування такої шкоди у зазначеному у позовній заяві розмірі. Ухвалою від 18.06.2019 р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 03.07.2019 р. на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] , в якому останній просить залишити без задоволення позовну заяву [PERSON] Вказує, що постанови про накладення на позивача адміністративних стягнень були скасовані рішеннями Сихівського районного суду м.Львова із підстави неподання відповідачем доказів вчинення адміністративних правопорушень, при цьому, рішень про визнання незаконними (протиправними) постанови та/або поліцейських судді не приймали. Більше того, правомірність дій поліцейського підтверджується ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», п. 1.3., п.1.5. ПДР та ст.ст. 38, 222, 258 КУпАП. Окрім цього, представник відповідача зазначає, що у позовній заяві не обґрунтовано, не доведено належними, допустимими та достатніми доказами фактів завдання позивачу будь-якої шкоди внаслідок винесення відносно нього скасованих постанов, не доведено протиправності дій поліцейських та причинно-наслідкового зв`язку між ними. Також представник відповідача вказує, що позивачем не зазначено яким чином він розраховував розмір відшкодування моральної шкоди та вважає, що така сума є неспівмірна, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності. Факти скасування постанов про притягнення позивача до адміністративної відповідальності самі по собі являються достатньою компенсацією позивачу за вжиті заходи для оскарження постанов. Таким чином, реалізація позивачем свого права на оскарження постанов не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, адже такі дії не супроводжуються порушенням нормальних життєвих зав`язків позивача. 15.07.2019 р. на адресу суду надійшла відповідь позивача [PERSON] на відзив представника відповідача, у якому позивач зазначає, що твердження представника відповідача про те, що рішеннями Сихівського районного суду м.Львова не було визнано протиправності дій інспекторів, не відповідає дійсності. Так, скасовуючи постанови інспекторів, у рішеннях Сихівського районного суду м.Львова зазначено, що відповідачем не надано доказів вчинення адміністративних правопорушень, відтак без наявності доказів, працівники поліції безпідставно хотіли його притягнути до адміністративної відповідальності. Таким чином, вважає, що рішеннями суддів встановлено факт незаконного винесення відносно нього постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки ним надано докази незаконних дій по відношенні до нього, проте відповідачем не надано жодних доказів щодо спростування наведеного. Вважає, що відшкодування шкоди в розмірі 20\~000 грн. є достатньою компенсацією і не виходить за рамки розумності. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Пащук А.І. позовні вимоги підтримали з підстав, що наведені в такій, просять позов задовольнити в повному обсязі. Окрім цього, в судовому засіданні представник позивача долучив до матеріалів справи акт виконаних робіт щодо надання юридичних послуг позивачу [PERSON] та просить з відповідача стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 5\~000 грн. У судове засідання представник відповідача не з`явився, у відзиві на позовну заяву від 03.07.2019 р. просить розглядати справу у його відсутності. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15.04.2019 р. у адміністративній справі №464/1935/19 задоволено позов [PERSON] до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, інспектора взводу 1 роти 1 батальйону 4 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Левицького Тараса Миколайовича про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення; скасовано постанову серії НК №532749 від 27.02.2019 р. про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 125 КУпАП, провадження у справі закрито. Окрім цього, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15.04.2019 р. у адміністративній справі №464/485/19 задоволено позов [PERSON] до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, інспектора патрульної поліції Іващенка Олександра Петровича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності; скасовано постанову серії НК №475911 від 20.01.2019 р. про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП, провадження у справі закрито. Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивач [PERSON] посилається на те, що незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності двічі, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що він був змушений витрачати час на відстоювання своїх прав в суді, доводити свою правоту та користуватись послугами адвоката, переніс глибокі моральні страждання, переживання та хвилювання. Згідно із ст. 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями\~1166,\~1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Відповідно до положень\~ст.1174 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Пунктами 3, 4, 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно з ст.ст.12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.\~76, ч.1,\~2\~ст.77, ч.1 ст.\~95 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Позивачем та його представником не надано суду доказів на підтвердження заподіяння [PERSON] моральної шкоди, зокрема не доведено, що такий зазнав душевних страждань (переживань, хвилювань), а також не зазначено з яких саме міркувань він виходив при визначенні розміру моральної шкоди. Окрім цього, рішенням Сихівського районного районного суду м.Львова від 15.04.2019 р. вирішено стягнути із відповідача Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції за рахунок бюджетних асигнувань в користь позивача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 грн. З огляду на зазначене, на думку суду, необґрунтованими є посилання позивача про те, що сам факт скасування постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для відшкодування моральної шкоди. Окрім цього, у пункті 10-1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад,\~стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»).\~Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Згідно із ч. 2\~ст. 25 Бюджетного кодексу України\~відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно ст.ст.51,\~175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.\~ Відповідно до ч.1, 2\~ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом\~ст.51 ЦПК України\~належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Разом з тим, в судовому засіданні позивач та його представник клопотань про залучення до участі в справі в якості співвідповідача відповідний орган Державного казначейства України не заявили, а суд з врахуванням диспозитивності цивільного судочинства, не наділений самостійним правом провести таку заміну чи залучити іншу особу як співвідповідача поза волею самого позивача. Отже, із врахуванням вищенаведених обставин справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Крім того, позивачем [PERSON] заявлено вимогу про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5\~000 грн. Частиною 1\~ст.133 ЦПК України\~передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно п.1 ч.3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За змістом\~ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до ч.2\~ст.141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача, а відтак правові підстави щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, згідно вказаних норм, відсутні.

Outcome: dismissed