Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

14 квітня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що в 22 вересня 2005 року між сторонами було укладено змішаний договір б/н, який містить в собі і положення кредитного договору, у вигляді Заяви відповідача, Умов і Правил надання банківських послуг, Тарифів Банку, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 22000 гривень, зобов`язавшись сплатити проценти за користування кредитними коштами та повернути кредит у встановлений договором строк, а також сплатити інші обов`язкові платежі. Посилаючись на те, що відповідач не виконала свої договірні зобов`язання, внаслідок чого станом на 17 березня 2021 року утворилась кредитна заборгованості в загальному розмірі 23727,15 гривень, з яких 18781,02 гривень заборгованість за тілом кредиту, 4946,13 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача означену заборгованість, а також покласти на відповідача судові витрати. В останнє судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тексті позову виклав заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову, надала відзив на позов, в якому послалась на те, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду із даним позовом, оскільки строк кредитування дорівнює строку дії кредитної картки, який, в свою чергу, сплив 30 вересня 2015 року. Також відповідач, посилаючись на судову практику, вказала на неналежність як доказів долучених до даного позову Витягу з тарифів банку, Умов та Правил надання банківських послуг, а також послалась на загальну необґрунтованість та невмотивованість позовної заяви, не визнала перелік кредитних карток, начебто виданих позивачем відповідачу. Заяву про застосування строків позовної давності позивач додатково виклала окремим документом. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи за відсутності сторони позивача. Вислухавши відповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 22 вересня 2005 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір б/н банківського обслуговування, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості, шляхом підписання Заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг. Також даною заявою окрім відсоткової ставки за користування кредитом визначено розмір первісного кредитного ліміту в сумі 5000 гривень. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти, а погашення кредиту відбувається щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. У вищевказаній Заяві позичальника зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця Заява разом Умовами і Правилами надання банківських послуг, пам`яткою клієнта і тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась із таким договором надання банківських послуг. До кредитного договору банк додав копію непідписаних відповідачем Витягу із Умов і Правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті https://privatbank.ua. Згідно з наданою позивачем довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача, останній в 22 вересня 2005 року було оформлено картковий рахунок, на якому в подальшому 05 жовтня 2005 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 5000 гривень, який протягом наступних років поступово збільшувався, досягнувши максимального розміру в сумі 22000 гривень 11 грудня 2018 року з урахуванням на зміст виписки по особовому рахунку відповідача. Також судом встановлено, що на виконання укладеного між сторонами договору б/н банківського обслуговування від 22 вересня 2005 року відповідачу були видані позивачем кредитні картки з терміном дії до вересня 2015 року, липня 2018 року, жовтня 2019 року, квітня 2022 року. Як слідує з виписки по картковим рахункам відповідача за зазначеними вище кредитними картками станом на 19 березня 2021 року та за період з 05 жовтня 2005 року по 01 березня 2021 року, відповідач отримала від позивача обумовлені укладеним між сторонами договором б/н банківського обслуговування кредитні кошти в повному обсязі шляхом встановлення кредитного ліміту та користувалась ними протягом зазначеного періоду. Дана виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, а також є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості, яка відповідачем не спростована, що підтверджується і змістом п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Згідно з наданим розрахунком, заборгованість відповідача за договором №б/н банківського обслуговування від 22 вересня 2005 року станом на 17 березня 2021 року нарахована позивачем до стягнення за позовом в загальному розмірі 23727,15 гривень, з яких 18781,02 гривень заборгованість за тілом кредиту, 4946,13 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про банки та банківську діяльність». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.ст.6, 627, 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом ст.ст.633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Нормою ст.1054 ЦК України визначено за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Положеннями ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банківський кредит будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом ст.ст.202, 207, 626 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Нормою ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидами якої є штраф та пеня (ст.549 ЦК України). Положеннями ст.549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за договором б/н банківського обслуговування від 22 вересня 2005 року, який має змішаний характер та містить елементи кредитного договору, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами вказаного кредитного договору, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді кредитного ліміту в розмірі 22000 гривень на платіжну картку, користувалась ним, однак не повернула зі сплатою процентів за користування кредитом, що зумовило виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом, що підтверджується підписаною відповідачем Анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, довідками про видачу кредитної картки та встановлення кредитного ліміту на картку з урахуванням на виписку по картковому рахунку відповідача. Дані обставини могли б бути достатньої підставою для задоволення, зокрема часткового, заявлених позовних вимог, що узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 вересня 2020 року по справі №200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року по справі №760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року по справі №278/2177/15-ц. В той же час, відповідачем суду подано заяву про застосування строків позовної давності, яку відповідач вважає самодостатньою підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. Вирішуючи цю заяву, суд виходить із того, що застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц. За змістом ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.267 ч.ч.3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Нормою ст.261 ч.5 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За таких обставин у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, і відносно кожного такого чергового платежу окремо. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Такий висновок суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року по справі №752/10681/16-ц, від 02 вересня 2020 року по справі №443/2084/15, від 25 листопада 2020 року по справі №635/6696/17, від 19 травня 2021 у справі №662/1375/18. Як встановлено в ході розгляду даної справи, укладений між сторонами кредитний договір від 22 вересня 2005 року у вигляді підписаної відповідачем заяви в тексті останньої містить умови повернення кредиту щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Відтак, встановлений законом трирічний строк позовної давності має бути застосований і обрахований до кожного такого простроченого щомісячного платежу. Оскільки ж судом також встановлено, що строк кредитування, який відповідає строку дії виданої позивачем відповідачу картки, неодноразово продовжувався внаслідок видання відповідачу нових карток замість тих, строк дії яких сплив, що підтверджується відповідною довідкою позивача, а згідно розрахунку заборгованості остання нарахована відповідачу за період з 05 листопада 2005 року по 17 березня 2021 року, на пошту даний позов було здано позивачем 12 квітня 2021 року, приймаючи до уваги наведені судом вище висновки щодо можливості задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення заяви відповідача про застосовування строків позовної давності і необхідність їх застосування до заборгованості, нарахованої за період до 12 квітня 2018 року включно. Тобто за виключення трирічного періоду, який передує зверненню до суду із даним позовом. Відтак, позов в означеній вище частині задоволенню не підлягає через пропуск позивачем строків позовної давності. Щодо решти позовних вимог, а саме стягнення заборгованості за період з 13 квітня 2018 року по 17 березня 2021 року, суд не знаходить підстав для задоволення цих позовних вимог. Такий висновок суду зумовлений тим, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості проценти за користування кредитом в цей період нараховувались в розмірі значно більшому, ніж погоджено сторонами у кредитному договорі підписаній відповідачем заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 22 вересня 2005 року, а саме замість 3% на місяць (36% річних) такі проценти нараховувались в розмірі від 3,4% до 3,5% на місяць (40,8-42% річних), а подекуди застосувався взагалі не передбачений умовами кредитного договору подвійний розмір процентної ставки на прострочену заборгованість за кредитом. Відтак позовні вимоги в частині нарахованих процентів за користування кредитом, враховуючи до того ж їх часткове погашення шляхом зарахування до тіла кредиту згідно розрахунку заборгованості, суд вважає необґрунтованими, безпідставними і недоведеними, а тому таким, що не підлягають задоволенню. Стосовно заборгованості за тілом кредиту, суд також не знаходить підстав для задоволення таких вимог, оскільки окрім того, що розмір тіла кредиту частково (майже повністю) сформований шляхом погашення за його рахунок частини нарахованих процентів за користування кредитом, розмір тіла кредиту, розрахований за період з 13 квітня 2018 року по 17 березня 2021 року, є меншим від розміру коштів, внесених відповідачем на погашення її кредитної заборгованості, зокрема, за той же період. Таким чином, позовні вимоги і в частині суд оцінює як необґрунтовані, безпідставні, а отже такі, що не можуть бути задоволені. При цьому, суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача про необхідність застосування строків позовної давності до позовних вимог в цілому з огляду на наведені судом вище правові висновки щодо застосування строків позовної давності до кредитних правовідносин у випадку наявності у позичальника обов`язку погашати кредит періодичним платежами, що і має місце у спірних правовідносинах сторін по справі. Крім того, як встановлено судом і вказувалось вище, хибним є твердження позивача про сплив строку кредитування разом зі спливом строку дії першої картки, виданої позивачем відповідачу на виконання умов кредитного договору для користування кредитом, оскільки в подальшому строк кредитування неодноразово продовжувався внаслідок видачі позивачем відповідачу нових краток замість, замість тієї, строк дії якої сплив. Вирішуючи позовні вимоги, суд не приймає до уваги в якості належних та допустимих доказів надані позивачем Витяги із Тарифів обслуговування кредитних карток та із Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті https://privatbank.ua, оскільки такі Тарифи, Умови і Правила не були підписані відповідачем, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Більш того, Витяг із Тарифів містить одночасно тарифи за обслуговування різних кредитних карток, і з його змісту, в тому числі в контексті інших наявних у матеріалах справи доказів, неможливо достеменно встановити, яку саме кредитну картку отримав відповідач, а отже які саме з наведених у витягу тарифів обслуговування кредитних карток підлягають застосування до спірних правовідносин сторін. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Зокрема, не може спростувати дану обставину і огляд веб-сайту, на якому розміщені зазначені Тарифи та Умови. Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до правовідносин сторін правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на офіційному сайті позивача змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Відтак, надані позивачем Умови і Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Наведені вище висновки суду щодо оцінки змісту та умов укладеного між сторонами по справі договору б/н банківського обслуговування від 22 вересня 2005 року, який має змішаний характер та містить елементи кредитного договору, зокрема в частині оцінки в якості доказів наданих стороною позивача Витягів із Тарифів обслуговування кредитних карток та Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, повністю узгоджуються із правовими висновками Великої Палати у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц, а також із правовими висновками Верховного Суду у постановах від 25 вересня 2019 року у справі №704/1023/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №322/1220/16, від 07 серпня 2019 року по справі №182/1806/17, від 27 серпня 2020 року по справі №188/1815/17. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, оскільки щодо однієї частини позовних вимог спливли строки позовної давності, застосувати які просила відповідач, а щодо іншої через необґрунтованість та недоведеність. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed