Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

14.06.2017 року [PERSON] звернувся до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: [PERSON], про визнання недійсним договору поруки. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилається на ті обставини, що у лютому 2016 року до Василівського районного суду Запорізької області звернувся ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до нього, [PERSON], та [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві позивач зазначив, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №ZPDNGA00002262 від 12 червня 2007 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 16510 дол.США терміном до 09.06.2017 року. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №ZPDNGA00002262 від 12 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено того ж дня договір поруки №ZPDNGA00002262/1. Однак, договору поруки він з ПАТ КБ «ПриватБанк» не укладав і цим самим не ручався за виконання зобов'язання [PERSON] перед Банком за Кредитним договором. Вважає договір поруки є недійсним, оскільки він його не підписував, а отже не погодив всі істотні умови, які передбачені цим договором. Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч.1 цієї статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв'язку з невідповідністю його до вимог частин 3 і 5 ст.203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Також, на обгрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що у позові зазначає, що Василівським районним судом Запорізької області розглянуто позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу. У даній справі винесено рішення, яке набрало законної сили. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 28.02.2017 року встановлено, що підписи, виконані від імені [PERSON] та розміщені в нижній середній частині лицьової сторони та в графі «Підпис» розділу «Поручитель» оригіналу договору поруки №ZPDNGA00002262/1, укладеного 12 червня 2007 року, виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. А відтак, позовні вимоги банку були задоволені частково, та стягнуто борг лише з [PERSON]. В іншій частині позовних вимог Банку відмовлено. Під час розгляду справи Василівським районним судом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором, Банком було заблоковано його депозитні рахунки. Після набрання рішення Василівського районного суду Запорізької області від 28.02.2017 року він звернувся до Банку з вимогою розблокувати його рахунки, на що було повідомлено, що підстав немає, оскільки договір поруки не припинений і є на сьогоднішній день дійсним. Отже, Банк не визнає того факту, встановленого судовим рішення, яке набрало законної сили, що він не укладав з Банком договору поруки, тому, вимушений звернутись до суду за захистом своїх законих прав та охороняємих законом інтересів з даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір поруки №ZPDNGA00002262/1, укладений 12 червня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні за підставами, викладеними у позовній заяві, також в судовому засіданні зазначив, що його депозитні рахунки до теперішнього часу ПАТ КБ ПриватБанк заблоковані. Після набрання рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 28.02.2017 року законної сили, на його звернення за телефоном «3700» ПриватБанком було надано відповідь про те, що у нього мається прострочена заборгованість за порукою, оскільки договір поруки не припинений і є на сьогоднішній день дійсним, та рекомендовано звернутися до суду з позовом для визнання договору поруки недійсним, тому за захистом своїх порушених прав він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Просить заявлені ним позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та визнати недійсним договір поруки №ZPDNGA00002262/1, укладений 12 червня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON]. Представник позивача адвокат [PERSON], яка діє в інтересах позивача [PERSON], заявлені позивачем позовні вимоги у повному обсязі підтримала, просить позов задовольнити за викладеними у позовній заяві підставами. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] проти заявлених позовних вимог [PERSON] заперечує, просить відмовити у задоволення позовних вимог у повному обсязі, підтримав раніше надані письмові заперечення проти позову, які є в матеріалах справи (а.с.41-42) та в яких зазначає про безпідставність позовних вимог [PERSON] з посиланням на те, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області у цивільній справі № 311/561/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили, договір поруки № ZPDNGA00002262/1 від 12.06.2007 року визнаний неукладеним та згідно чинного законодавства визнання неукладеного договору недійсним неможливо. Відсутність договору не потребує будь-якого судового підтвердження. Тому, так як вищезазначений договір поруки не було укладено між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», що встановлено рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 28.02.2017 року у справі № 311/561/16-ц, у звязку з чим слід вважати, що правочин між позивачем а відповідачем взагалі не відбувся, а тому він не може бути визнаний недійсним. Крім того, [PERSON] не надав доказів того, що Банк блокує його рахунки і вимагає повернення боргу за кредитним договором № ZPDNGA00002262 від 12.06.2007 року. Обмежень у позивача щодо надання йому банківських послуг немає. Судовим рішенням права та інтереси [PERSON] вже захищені, в задоволенні позову до [PERSON] судом відмовлено. Вважає, що позивачем [PERSON] невірно обраний спосіб захисту. Тому просить в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ ПриватБанк про визнання недійсним договору поруки відмовити у повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, відповідно до вимог ст.ст.74,76 ЦПК України, проте про причини неявки суду не повідомлено, жодних документів на підтвердження поважності причин неявки суду не надано, заперечень на позов не подано, самостійних вимог щодо предмета спору не заявлено (а.с.22,29,37,47). Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача [PERSON], пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.11,27,60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.6\~Цивільного кодексу України (далі ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з положеннями ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Згідно із зазначеними вимогами зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо. Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З метою забезпечення належного виконання зобовязання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобовязання боржником закон передбачає спеціальні заходи визначає окремі види забезпечення виконання зобовязання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (ст. 546 ЦК). Відносини, повязані з порукою, врегульовано нормами § 3 гл. 49 розд.\~І кн. 5 ЦК. Поняття поруки закріплено у ст.553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Непоодинокими є випадки оспорення в судовому порядку договору поруки на тій підставі, що особа, як поручитель, такого договору не підписувала і навіть не знала про його існування, доки фінансова установа не звернулася до неї з вимогою про виконання боргового зобовязання боржника. Почеркознавча експертиза, що проводиться у ході розгляду таких справ, як правило, підтверджує невідповідність підпису поручителя. При розгляді справ цієї категорії необхідно враховувати наступне. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною 3 ст.215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч.\~1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст.\~203 ЦК. У разі не підписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у звязку з невідповідністю його до вимог частин\~3 і 5 ст.203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Цивільний кодекс не визначає перелік істотних умов, які повинен містити договір поруки. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобовязань і при цьому водночас сама має зобовязальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобовязання та про договори (розділи І та II кн. 5 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобовязання), до істотних умов договору поруки слід віднести: - визначення зобовязання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; - обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст.553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі, а ч 2 ст.554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; - відомості про сторони: кредитора і поручителя; - відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із ч. 1 ст. 555 ЦК у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобовязаний повідомити про це боржника, а в разі предявлення до нього позову подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж до поручителя, який виконав зобовязання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобовязанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч. 2 ст. 556 ЦК). Виходячи із формулювання ст.553 ЦК України, договір поруки двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. Чинним законодавством України також не встановлений обовязок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобовязань перед кредитором. Згідно зі ст.626 ЦК України порука створює права для кредитора та обовязки для поручителя, безпосередньо на права та обовязки боржника цей вид забезпечення виконання зобовязань не впливає, оскільки зобовязання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 20.02.2012\~року у справі №\~6-51цс11. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 28 лютого 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості - задоволені частково: стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за Кредитним договором №ZPDNGA00002262 від 12 червня 2007 року, станом на 21 січня 2016 року в розмірі 30622,18 Доларів США, що за курсом 24,66 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 21 січня 2016 року, складає - 786683 (сімсот вісімдесят шість тисяч шістсот вісімдесят три) гривні 80 копійок; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 11327 грн. 15 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Дане рішення Василівського районного суду Запорізької області від 28 лютого 2017 року сторонами не оскаржено та набрало законної сили 20 квітня 2017 року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.8,9). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до солідарного відповідача [PERSON], про стягнення заборгованості за Кредитним договором №ZPDNGA00002262 від 12 червня 2007 року, суд у своєму рішенні від 28 лютого 2017 року посилається на неналежний доказ ПАТ КБ «ПриватБанк» ,а саме: Договір поруки №ZPDNGA00002262/1 від 12 червня 2007 року, оскільки згідно висновку експерта Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №304-16 від 18 листопада 2016 року, складеного за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, підписи, виконані від імені [PERSON] та розміщені в нижній середній частині лицьової сторони та в графі «Підпис» розділу «Поручитель» оригіналу договору поруки №ZPDNGA00002262/1, укладеного 12 червня 2007 року, виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. З огляду на вищенаведене, по справі № 311/561/16-ц суд дійшов висновку, що в ході судового розгляду встановлений факт відсутності волевиявлення [PERSON] на укладення договору поруки №ZPDNGA00002262/1 від 12 червня 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», непідписання [PERSON] такого договору унеможливлює покладення на нього солідарного обовязку по сплаті заборгованості за Кредитним договором, укладеним [PERSON] Під час розгляду вищевказаної цивільної справи № 311/561/16-ц зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору поруки №ZPDNGA00002262/1 від 12 червня 2007 року не заявлявся, та, відповідно, судом дані питання не вирішувалися. Із звернення позивача [PERSON] до ПАТ КБ ПриватБанк за заявкою № 10110117 від 30.05.2017 року вбачається, що Банком заблоковано депозитні рахунки [PERSON], оскільки договір поруки №ZPDNGA00002262/1 не припинений і є на сьогоднішній день дійсним (а.с.53-54). Отже, на теперішній час відповідач не визнає того факту, що [PERSON] не укладав з ПАТ КБ ПриватБанк договору поруки від 12 червня 2007 року. Зазначені вище обставини перешкоджають позивачу [PERSON] захистити свої права в позасудовий спосіб і є підставою для визнання договору поруки недійсним, що відповідає приписам ст.16 ЦК України. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач [PERSON] заперечує дійсність договору поруки, у звязку з чим предявив даний позов про визнання договору поруки недійсним, тобто підтверджує факт недійсності зазначеного договору. Таким чином, у суду є всі підстави вважати договір поруки №ZPDNGA00002262/1 від 12.06.2007 року недійсним та задовольнити позовні вимоги [PERSON]

Outcome: approved