Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

14 серпня 2019 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини та стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів на дитину (а.с.1-3). Посилаючись на викладені обставини та обґрунтування своїх вимог у позові, просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , із матір`ю - [PERSON] , [INFO] , за місцем її проживання. Ухвалою суду від 15 серпня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с.31). 17 грудня 2019 року позивач в особі свого представника адвоката Крихти А.А. подала клопотання про залишення без розгляду позовні вимоги в частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів на дитину (а.с.77). Ухвалою суду від 26 лютого 2020 року залишено без розгляду позовні вимоги до [PERSON] в частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів на дитину. Учасники справи про розгляд справи повідомлялись належним чином, у відповідності до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач до суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити (а.с.90). Відповідач у судове засідання надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову визнає та не заперечує проти їх задоволення (а.с.91). Третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області в особі свого представника у судове засідання не з`явилась. До суду надіслала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без участі свого представника. Висновок органу опіки та піклування підтримує (а.с.81). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Сімейного кодексу України, практику Верховного Суду України, тому що підставою звернення позивачів як за первісним так із зустрічним позовом до суду є захист гарантованих ст.51 Конституції України особистих немайнових прав на батьківське виховання дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.4). Позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » після укладення шлюбу із [PERSON] (а.с.6). [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.9), також за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , 2003 року народження, [PERSON] , 2013 року народження. Фактично позивача із малолітньою [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із чоловіком [PERSON] , донькою [PERSON] (а.с.10). Згідно акту обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , житло розташовано на 5 поверсі 9ти поверхового будинку, складається з 2х кімнат, належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.23). В квартирі встановлено індивідуальне газове опалення, двоконтурний котел. Умови проживання задовільні, зроблено сучасний ремонт, у наявності необхідна побутова техніка та меблі (а.с.21). [PERSON] працює в ФОП [PERSON] на посаді бармена починаючи з 02.03.2019 року (а.с.18,19). Малолітня [PERSON] , [INFO] , відвідує КЗ «НВК №2». Вихованням та дитини займається мати - [PERSON] . Батько дитини в розвитку та вихованні дитини участі не приймає (а.с.20). Висновком органу опіки та піклування Покровської міської ради від 27.03.2019 року комісія дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до положень сімейного законодавства України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням, зокрема, інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.1-2 ст. 155 СК України). Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.03.2019 року у справі № 61-10448св18. У відповідності до ст. 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, зважаючи вищевикладене та за своїм власним переконанням, суд виходячи із пріоритету інтересів дитини, дійшов висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] , оскільки вважає, що це відповідатиме інтересам дитини та сприятиме належним умовам її проживання, гармонійному розвитку, вихованню та матеріальному забезпеченню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що із [PERSON] слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. З урахуванням вищенаведеного,

Outcome: approved