Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

14.12.2017 року позивач через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому вказував, що його покійна бабуся [PERSON] - мала у своїй власності житловий будинок в с. Сошників по вул. Солонська,9, Бориспільського району. За час свого життя [PERSON] склала заповіт, що заповідає у власність своєму онуку [PERSON] дану хату. Свідоцтва на право власності на житловий будинок бабуся не отримувала. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з позовною заявою за захистом свого права на спадщину за заповітом з проханням визнати за ним право власності на житловий будинок по вул. Солонська, 9 с. Сошників Бориспільського району Київської області після смерті його бабусі [PERSON]. В судове засідання позивач не зявився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, причина неявки суду невідома. В судове засідання представник позивача не зявився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, причина неявки суду невідома. До початку розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, та у відсутність позивача, позов підтримую в повному обсязі та просять задовольнити. До заяви долучив лист Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області з проханням проводити розгляд справи у відсутність їхнього представника, проти позову не заперечують та просять його задовольнити. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову [PERSON] з наступних підстав. Згідно ст.1268 спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Встановлено, що 12 листопада 1974 року померла [PERSON], яка являлась бабусею позивача, яка мала у своїй власності житловий будинок в с. Сошників по вул. Солонська, 9 Бориспільського району Київської області. Довідкою Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області підтверджується, що померла [PERSON] була зареєстрована по день смерті і проживала в даному будинку. За час свого життя [PERSON] склала заповіт, що заповідає у власність своєму онуку [PERSON] дану хату. Свідоцтва на право власності на житловий будинок [PERSON] не отримувала. Дана обставина робить неможливим подальше оформлення на імя спадкоємця спадкового майна, а саме жилого будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Сошників, вул. Солонська, 9. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства від 31 січня 1966 року і втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №55, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5. Відповідно до вказаних нормативних актів передбачалась державна реєстрація будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, у відповідності до законодавства, яке діяло на момент закінчення будівництва житлового будинку та регулювало відносини повязані із виникненням права власності на споруджений будинок у спадкодавця - [PERSON] виникло право власності на вказаний житловий будинок. Після смерті [PERSON], позивач [PERSON] у шестимісячний строк прийняв спадщину. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР /1963 р./ для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.91 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування. Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року №19-32/319, «у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку». Статтею 1216 Цивільного Кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що у позовах про визнання права власності на майно, ціна позову визначається вартістю майна. Судом також встановлено, що інших спадкоємців крім позивача - не має. Беручи до уваги, що позивач, як спадкоємець за заповітом, має право на набуття права власності на житловий будинок, після смерті його бабусі [PERSON], а також те, що він має право на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак не зміг його отримати з незалежних від нього причин, - позовні вимоги щодо визнання права власності слід задовольнити в повному обсязі. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Оскільки таке свідоцтво видано не було, з незалежних від позивачів причин, суд вважає за можливе ухвалити відповідне рішення визнавши спадкоємця власником зазначеного нерухомого майна. Судові витрати за розгляд позовних вимог покласти на позивача, який сплатив їх при поданні позову. На підставі викладеного та ст.ст. 328, 392, 1216, 1218, 1222, 1223, ч. 5 ст. 1268, 1297 ЦК України,

Outcome: approved