Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

13.10.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця (далі ФОП) [PERSON], Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Акцент-Банк» про захист прав споживача шляхом розірвання договорів, посилаючись на те, що 18.01.2015 року до неї в квартиру у м. Вільногірську Дніпропетровської області прийшла представник виробника металопластикових конструкцій та запропонувала встановити на балкон металопластикову конструкцію. Позивач підписала договір індивідуального номеру заказу GР-1788 L від 18.01.2015 року, однак з боку ФОП [PERSON] цей проект договору підписаний не був, містилася тільки печатка. Після цього позивачу запропонували укласти кредитний договір з ПАТ «Акцент-Банк» № АВН0RG126510383, позивач підписала заяву позичальника коштів. Кошти мали бути перераховані невідомій позивачу особі «Черняускене». 22.01.2015 року позивач направила поштою заяви відповідачам про розірвання вищезазначених договорів. ПАТ «Акцент-Банк» її заяву отримав, а ФОП [PERSON] - не отримала. В подальшому позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати правочини недійсними. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01.04.2015 року, яке набрало законної сили 19.05.2015 року, у задоволенні позову було відмовлено, суд встановив, що вказані договори є неукладеними і відповідно нікчемними. Однак попри встановлення судом факту нікчемності договорів ПАТ «Акцент-Банк» вимагає від позивача повернення грошей за договором. Товар від ФОП [PERSON] вона не отримувала. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що захист її прав споживача можливий шляхом розірвання спірних договорів, однак в прохальній частині просить визнати договір індивідуального номеру заказу GР-1788 L від 18.01.2015 року, між [PERSON] та ФОП [PERSON] розірваним з 22.01.2015 року, визнати договір споживчого кредиту № АВН0RG126510383 від 18.01.2015 року між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк», розірваним з 22.01.2015 року. Стягнути з ФОП [PERSON] на користь ПАТ «Акцент-Банк», 12920 грн. одержаних згідно розірваного договору кредиту № АВН0RG126510383 від 18.01.2015 року між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк». Позивач в судове засідання зявилась, позов та його обґрунтування підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Зазначила, що позов має бути розглянуто саме у такій редакції. Представник ФОП [PERSON] в судове засідання зявилася, позов не визнала, проти його задоволення заперечувала. Представник ПАТ «Акцент-Банк» в судове засідання не зявився, про день, час та місце судового розгляду відповідача повідомлено належним чином.\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що 18.01.2015 року [PERSON] уклала договір побутового підряду за індивідуальним номером заказу GР-1788 L із співвідповідачем ФОП [PERSON], відповідно якого, замовила виготовлення металопластикових виробів на суму 12920 грн. \~Одночасно [PERSON] уклала договір споживчого кредиту із співвідповідачем ПАТ «Акцент-Банк» на вказану суму, за яким банк повинен був перерахувати на рахунок Черняускене суму коштів для оплати товару за договором підряду. Представник ФОП [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] та Черняускене це одна і та сама особа. Кошти отримала ФОП [PERSON] \~[PERSON] направила 22.01.2015 року на адресу ФОП [PERSON] заяву про розірвання договору індивідуального номеру заказу GР-1788 L, однак вказана заява адресатом отримана не була, що сторонами в судовому засіданні не заперечувалось. До справи долучена копія заяви від 22.01.2015 року, копія конверту з відміткою про повернення за закінченням терміну зберігання, поштове повідомлення про вручення, копія квитанції «Укрпошти» від 22.01.2015 року (а.с. 14, 15, 18, 41) Того ж дня [PERSON] направила на адресу ПАТ «Акцент-Банк» заяву про розірвання договору споживчого кредиту № АВН0RG126510383 від 18.01.2015 року, яка отримана відповідачем 28.01.2015 року. В подальшому [PERSON] отримала лист ПАТ «Акцент-Банк» в якому зазначалось про те, що рішенням суду позивачу відмовлено у визнанні вказаного договору недійсним. Банк рекомендував позивачу здійснювати погашення заборгованості (а.с. 16, 17, 19). Згідно копії акту приймання-передачі замовлення [PERSON] по договору індивідуального номеру заказу GР-1788 L металопластикові конструкції не отримала, що сторонами в судовому засіданні не заперечувалось (а.с. 37). Листом від 08.04.2015 року ФОП [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що замовлення виконано, виріб особисто замовником не прийнято, тому металопластикові конструкції знаходяться на зберіганні у ФОП [PERSON] Вказаний лист отримано позивачем 10.04.2015 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення і в процесі судового розгляду не спростовано (а.с. 38-40). Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що передбачено положеннями ст. 526 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Згідно ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованим ЦК України, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором\~\~або законом. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором чи законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Суд не може погодитись з доводами позивача про те, що її дії по розірванню договору індивідуального номеру заказу GР-1788 L ґрунтуються на вимогах закону. Посилаючись на ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач не врахувала, що законодавство про захист прав споживачів застосовується до відносин за договором побутового підряду, які не врегульовані ЦК України. З пунктів 1.2 та 3.1, 3.2 договору індивідуального номеру заказу GР-1788 L від 18.01.2015 року вбачається, що замовник зобов'язується оплатити вартість виробів, прийняти готові вироби та після виконання пункту 3.1 договору виконавець зобов'язується передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 21 робочих днів з моменту укладення договору. Згідно п. 3.5 замовник сповіщається про передачу виготовлених виробів за добу. Пунктом 3.6 договору передбачено, що виконавець має право на дострокову передачу виробів по договору. За п.7.6 договору замовник повідомлений про неможливість розірвання договору згідно доповнення № 3 до Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 року № 172 затвердженого переліку товарів належної якості, які не підлягають обміну та поверненню. Згідно даного переліку, скло нарізане чи розкроєне під розмір, вказаний покупцем (замовником) поверненню не підлягає, ПВХ конструкції, виготовлені на замовлення і під розмір замовника, враховуючи ст. 184 ЦК України, є річчю визначеною індивідуальними ознаками, незамінною. Зобовязання по кредитному договору припиняється в порядку, передбаченому гл. 50 ЦК України. Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, [PERSON] просила визнати розірваними договір індивідуального номеру заказу GР-1788 L та договір споживчого кредиту № АВН0RG126510383, але згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором чи законом. Тобто, вказаними нормами матеріального права передбачено право суду розірвати укладені договори, а не визнати їх розірваними. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3. 4 ЦПК України) і позивач відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, розпорядилась своїми правами на власний розсуд. Виходячи з викладеного вище, обраний позивачем спосіб захисту про визнання договорів розірваними з певної дати є неефективним, тобто таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Судом розглянуті усі заявлені клопотання, розяснювались наслідки вчинення або не вчинення певних дій, право заявити клопотання, обовязок щодо доказування і інші права відповідно до положень діючого законодавства. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. У ст. 119 ЦПК України передбачено форма і зміст позовної заяви особи, яка зокрема, має містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. За вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд має вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги. При цьому змінювати зазначені у позовній заяві обставини суд не має права. Виходячи з викладеного вище, суд вважає за необхідне відмовити також у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення з ФОП [PERSON] на користь ПАТ «Акцент-Банк», 12920,00 грн. одержаних згідно розірваного договору кредиту № АВН0RG126510383 від 18.01.2015 року між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк». Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Дійсно, заочним рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01.04.2015 року в задоволенні позову [PERSON] до ФОП [PERSON], ПАТ «Акцент-Банк» про захист прав споживача шляхом визнання правочину недійсним відмовлено в повному обсязі. Також судом встановлено, що договір індивідуального номеру заказу GР-1788 L від 18.01.2015 року між замовником [PERSON] та ФОП [PERSON] є таким, що не укладений і є нікчемним та договір споживчого кредиту № АВН0RG126510383 від 18.01.2015 року є таким, що неукладений та є нікчемним (а.с. 6-13). В даному випадку вбачається повна тотожність складу сторін спору, тому вказана обставина не підлягає доведенню при розгляді даної справи. В звязку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі та звільнення позивача, як споживача від сплати судового збору при поданні позову до суду, судові витрати слід віднести на рахунок держави Україна.

Outcome: dismissed