Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

14 серпня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Крім цього, просить зняти відповідача з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Вітовського УНП України в Миколаївській області як зареєстровану за вказаною адресою. Судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх вимог вказав, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 21 листопада 2007 року, укладеного між ним та [PERSON] [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красніковою С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1441, належить квартира [ADDRESS] . Окрім нього в будинку зареєстровані: його колишня дружина [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] . Відповідач з 2014 року у вказаній квартирі не проживає, спірним житлом не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує. Оскільки відповідач відмовляється знятися з реєстрації у добровільному порядку, він змушений звернутися до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, направили до суду заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності. Представник заявлені позовні вимоги свого довірителя підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена своєчасно. Виклик відповідача здійснений в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому вона вважається такою, що повідомлена судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачем не подано. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS] належить позивачу на підставі договору-купівлі продажу, укладеного 21 листопада 2007 року між ним та [PERSON] [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красніковою С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1441 (а.с.10). Факт належності позивачу вказаної квартири також підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 липня 2019 року № 175215481, в якій він зазначений її власником (а.с. 8-9). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 31 жовтня 2005 року серії [NUMBER] , № [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 31 жовтня 2005 року (а.с. 22). Тобто, вищезазначена квартира була придбана позивачем після розірвання шлюбу, а тому є його особистою приватною власністю. Відповідно до довідки виконавчого комітету Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області від 13 червня 2019 року № 1347, у вказаній квартирі зареєстровані та проживають: позивач, його колишня дружина [PERSON] , донька [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 5). Згідно з актом про непроживання [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2014 року (а.с. 4). Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.\~ Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Водночас, відповідно до статей 71, 72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи вищевикладене, на підставі статей 71, 72 ЖК України, суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідача за вказаною адресою з 2014 року, тобто більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Щодо вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, то вирішення такого питання передбачено\~статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», і спору з цього приводу не вбачається та відповідних доказів позивачем не надано. Зазначене є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги.

Outcome: partial