Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

14 липня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - позивач) звернулося із вказаним вище позовом до [PERSON] (далі-відповідач), мотивуючи тим, що 10.10.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого позивач надає відповідачеві кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач вказані зобов'язання виконав, відповідач скористався кредитом, але станом на 05.07.2015 року не виконує належним чином свої зобов'язання згідно вказаного Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 51 476,26 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 5 000,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 27 098,82 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 8.6 «Умов та правил надання банківських послуг»: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 2 427,44 грн. - штраф (процентна складова). З огляду на вказане, просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судовий збір у розмірі 514,76 грн. Представник позивача та відповідач у судове засідання не з'явились, хоч і повідомлялись. Представник позивача надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач 13.10.2015 року подав заяву про застосування у справі строку позовної давності. З'ясувавши обставини та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 10 жовтня 2007 року відповідач звернувся із заявою до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про отримання кредитного ліміту 5 000,00 грн. Крім того, відповідач підписав заяву, що він ознайомився і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, та згоден, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг /а.с. 7/. Як вбачається із копії статуту публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» - позивача, він є правонаступником всіх прав та зобов'язань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» /а.с. 18/. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки. В силу ч. 1 ст. 1056 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як убачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження своїх вимог до позовної заяви додано Умови та Правила надання банківських послуг ПРИВАТБАНК, де визначено за яких умов та за якими правилами банк відкриває позичальнику банківську картку чи надає інші банківські послуги. Позивачем вказано, що Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування кредитною карткою і Тарифами Банку становить укладений Договір про надання банківських послуг. Однак відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Згідно ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. ВСУ у своїй постанові від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, сформував правову позицію, згідно якої Умови споживчого кредиту… не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки відповідачем вони не підписувалися. У постанові ВСУ від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 міститься висновок про те, що Умови, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін. При цьому у цій же постанові ВСУ висловив правову позицію, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Адже законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). З огляду на вищевикладене, позивач не надав жодного доказу того, що надані ним Умови і Правила надання банківських послуг /а.с. 8-13/ дійсно є підтвердженням укладення 10.10.2007 року між сторонами кредитного договору у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку, враховуючи, що вони не підписувалися відповідачем, а Пам'ятка клієнта та Тарифи банку взагалі суду не були надані позивачем. Також суду не надано доказів того, що відповідна Карта передбачена умовами Заяви, була видана відповідачу. Не доведено також, що відповідачу було надано кредитний ліміт, у якій саме сумі та коли, який порядок нарахування та сплати процентів за користування таким лімітом. Зазначення у графі 5 заяви на cash-кредит базової процентної ставки 2 % та щомісячної комісії 5 % не можна вважати умовами кредитування між сторонами, оскільки відповідач під вказаними умовами не підписувався /а.с. 7/. В той же час, суд своєю ухвалою від 26.10.2015 року визнавав явку представника позивача обов'язковою для надання особистих пояснень. Однак представник позивача 02.11.2015 року та 10.11.2015 року все одно не з'явився в судове засідання, 02.11.2015 року повторно надав клопотання про розгляд справи у його відсутність. За таких обставин, виходячи із принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішуючи справу на підставі наявних у справі доказів, відповідно до вищезазначеного, вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач заявив про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Однак виходячи із встановлених судом обставин, відповідно до яких не вбачається порушення прав чи інтересів позивача, а тому і не виникає строк позовної давності, і відповідно він не підлягає застосуванню. Враховуючи, що суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову, та з урахуванням положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вбачає підстав для присудження судових витрат з відповідача на користь позивача. З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 207, 526, 629, 1054, 1056 ЦК України, враховуючи правові позиції ВСУ, викладені у постановах від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14, від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13,

Outcome: dismissed