Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

14.08.2018 позивач [PERSON] в особі свого уповноваженого представника [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить : стягнути з [PERSON] на її користь суму основного боргу за договором позики в розмірі 70000 гривень, 3% річних від розміру простроченої суми 5506,03 гривень, інфляційні втрати 22656,22 гривні, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 986,77 гривень (а.с.2-5). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 04 грудня 2014 року між її батьком [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, предметом якого було передача у борг відповідачу 5000 доларів США. Факт отримання відповідачем коштів підтверджується розпискою. 11 липня 2017 року [PERSON] помер, позивач є спадкоємицею померлого, якій відповідно до ст.1218 ЦК України належить право на отримання суми позики від відповідача. Позивач зазначає, що відповідно до умов договору позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в сумі 5000 доларів США, а позичальник зобовязується повернути позикодавцю 2000 доларів США по курсу 1 долар США = 14 грн., та 42000 гривень у строк до 30.12.2015. У червні 2018 року позивач направила відповідачу претензію про повернення суми позики, проте станом на день подання заяви сума боргу так і не була повернута. Позивач зазначає, що відповідач прострочив виконання своїх зобовязань, починаючи з 31.12.2018, в звязку з чим відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України позивачем розраховані інфляційні втрати за період з 31.12.2015 13.08.2018 в розмірі 22656,22 грн. та 3% річних за 957 днів прострочення в розмірі 5506,03 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. У звязку з неявкою відповідача та його представника в судове засідання просив ухвалити заочне рішення у справі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у призначене судове засідання не зявились, причини неявки суду не повідомили. У підготовчому засіданні представник відповідача позов в частині наявності заборгованості не визнав, письмового відзиву на позовну заяву, а також заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подав. Відповідно до вимог ст. ст. 223,280,281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи представник позивача не заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6 ст.81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що 05 грудня 2014 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачем складена розписка про отримання коштів у сумі 5000 доларів США, які він зобовязався повернути до 30 грудня 2015 року, а саме: 2000 доларів США за курсом 14грн. та 42000 гривень (а.с.11,103). Оригінал розписки був наданий суду для огляду представником позивача. Факт складання вказаної розписки відповідачем не оспорюється. Відповідно до ст.1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої ст.207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, розписка відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивача є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно дост.1049\~ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст.\~526\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом ч.1, 2 ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.545 Цивільного кодексу України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Корім того, за змістом ч.3, 4 цієї статті наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Встановлено, що будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що відповідач зазначені в розписці кошти не повернув, про це свідчить та обставина, що оригінал розписки знаходиться у позивача. Згідно ст.\~526\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом ст.524\~ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою ст..533ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, вираження у договорі грошового зобовязання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. 11\~липня 2017\~року [PERSON],\~[INFO],\~помер,\~що підтверджується\~свідоцтвом про смерть серії І-ОК №405064, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.10). Позивач [PERSON], [INFO], є дочкою померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії VІ-БК №491155 (а.с.50 на звороті) та єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину в установленому законом порядку, про що свідчать матеріали спадкової справи №8/2017, яка була відкрита щодо майна померлого [PERSON] та витребувана судом у приватного нотаріуса Бориспільського міського нотаріального округу [PERSON] за клопотанням представника відповідача (а.с.33,36-38, 42,43-95). Суд також враховує, що відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А також, що відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому право вимоги за укладеним спадкодавцем договором позики не входить до переліку прав та обов'язки особи, які не входять до складу спадщини, визначених ст.1219 ЦК України. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що до позивача як до спадкоємця померлого [PERSON] в порядку спадкування за законом перейшло право вимоги за укладеним між ним та відповідачем [PERSON] договором позики від 05 грудня 2014 року. При цьому суд враховує, що допущена представником позивача описка в позовній заяві щодо дати укладення договору 4 грудня 2014 року не впливає не зміст заявлених позовних вимог, а також інші викладені та підтверджені в ході судового розгляду обставини та умови укладеного договору. Суд також враховує, що на момент укладенні договору позики офіційний курс гривні по відношенню до долара США, встановлений НБУ, становив: 100 доларів = 1541.5499грн., водночас сторони договору визначили, що позика має повертатися за курсом 14 гривень, що дає суду підстави прийти до висновку, що сума позики у гривнях на момент передачі коштів, а також на дату їх повернення за умовами договору становила незмінну суму 70000 гривень (5000грн.х 14=70000грн.). Наведене відповідає змісту позовних вимог позивача, а також застереження в борговій розписці [PERSON] про те, що він зобовязується повернути 2000 доларів США по курсу 14грн. (2000х14=28000 гривень) та 42000 гривень (28000+42000=70000грн.). Крім того, частиною першою статті 1050\~ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ст..625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Так, згідно з вимогами ч.2 ст.625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини другої статті 625\~ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Відповідно до правової позиції ВСУ від 16 листопада 2016 року, висловленої у справі №6-1286цс16, відповідно до якої стаття 625\~ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України - гривні. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення 3% річних в межах строку прострочення виконання з 31.12.2015 по 13.08.2018 року, тобто в межах заявлених позовних вимог, ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню, враховуючи наведений позивачем розрахунок: 70000грн.(сума основного боргу) х 957 днів (кількість днів прострочення)х 3%:365=5506 гривень 03 копійки. Суд також вважає обґрунтованими вимоги щодо стягнення інфляційних втрат, оскільки, не зважаючи на ту обставину, що сторони договору зазначали в розписці про передачу у борг коштів в іноземній валюті, вони визначили, що повернення боргу здійснюється в гривнях, фактично в тому розмірі, який було отримано в день укладення договору 5 грудня 2014 року, а отже позивач вправі вимагати від відповідача у звязку з порушенням грошового зобовязання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, яка, виходячи із визначеного сукупного індексу інфляції за період січень-2016 липень 2018 року включно становить 1,324 (1,124 (сукупний індекс інфляції за 2016 рік/100)х1,137(сукупний індекс інфляції за 2017 рік/100)х1,015(індекс інфляції за січень 2018 року/100)х1,009(індекс інфляції за лютий 2018 року/100)х1,011(індекс інфляції за березень 2018 року/100)х1,008(індекс інфляції за квітень 2018 року/100)х1,00(індекс інфляції за травень 2018 року/100)х1,00(індекс інфляції за червень 2018 року/100)х0,993(індекс інфляції за липень 2018 року/100)), а отже інфляційне збільшення суми боргу становить: 70000х1,324-70000=22680 гривень, яке підлягає стягненню на користь позивача в межах заявлених позовних вимог в сумі 22656гривень 22 копійки. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України документально підтверджені понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 986 гривень 77 копійок (а.с.1) підлягають стягненню на її користь з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 981 гривен 62 копійки ((70000грн.+5506,03грн.+22656,22грн.)х 1%=981,62грн). На підставі викладеного,

Outcome: approved