Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

14.07.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0359 га., надану для обслуговування житлового будинку № 43 по вул. Тельмана в місті Вознесенську Миколаївської області. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником вказаного житлового будинку згідно договору міни від 08.08.2003 року, її право власності на цей будинок було зареєстровано за нею у КП Вознесенське МБТІ\~\~13.07.2010 року. За вказаним будинком закріплена земельна ділянка площею 0,0359 га., яка призначена для обслуговування вказаного житлового будинку, вона зареєстрована за попереднім власником житлового будинку [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 02.02.1994 року, яка згідно нотаріально посвідченого договору міни обмінялася житлом з відповідачем [PERSON] 29.06.1994 року. Посилаючись на те, що в позасудовому порядку переоформити земельну ділянку не можливо,\~\~позивач просила визнати за нею право власності на земельну ділянку. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, позов підтримала в повному обсязі, суду надала оригінали всіх письмових доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, судом про розгляд справи повідомлялася належним чином, надано суду заяву в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила справу розглядати без її участі. Представник третьої особи - управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області в судове засідання не з'явився, судом про розгляд справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву в якій просив справу розглядати без його участі, у вирішенні спору поклався на розсуд суду. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню зважаючи на наступне. Судом встановлено,\~\~що відповідно до договору обміну [PERSON] належить житловий будинок № 43 по вулиці Тельмана в місті Вознесенську Миколаївської області. Договір був посвідчений\~\~Приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Плющ С.В.08.08.2003 року за № 1560 (а.с. 8 ). Право власності на вказаний житловий будинок зареєстроване за [PERSON] 13.07.2010 року КП «Вознесенське МБТІ» за реєстраційним . № 1227 ( а.с.9). Право власності на земельну ділянку, надану для обслуговування житлового будинку № 43 по вулиці Тельмана в місті Вознесенську Миколаївської області на даний час зареєстровано за [PERSON], що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 02.02.1994 № 2950 року земельна ділянка площею 0,0359 га (а.с.10) Відповідно до інвентарної справи № 6743 за адресою вул. Старицького (до перейменування Тельмана) м. Вознесенська Миколаївської області попереднім власником є [PERSON], а власником до [PERSON] є [PERSON] ([PERSON] ). Відповідно до ч. 1\~ст. 120 ЗК України\~(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Чинний на час виникнення спірних правовідносин\~Цивільний кодекс України 1963 року\~не містив положень, які б аналогічним чином або по іншому регулювали вказані відносини. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.п. ґ п. 18\~постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~після 31 грудня 2001 року (і до 01 січня 2004 року) при набутті особою у власність будинку, будівлі, споруди право власності на земельну ділянку або її частину, на якій розміщені будівлі або яка необхідна для їх обслуговування могло переходити до набувача відповідно до\~статті 120 ЗК 2001 року\~на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до\~статті 120 ЗК\~Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V\~- і згідно зі\~статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до\~статті 377 ЦК\~і\~статті 120 ЗК\~в редакціїЗакону України від 5 листопада 2009 року N 1702-VI. Відповідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України по справі №6-2цс15 від 11 лютого 2015 року Верховним Судом України було зазначено, що норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша\~статті 120 ЗК України\~(в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга\~статті 120 ЗК України). При цьому, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне. Частина четверта\~статті 120 ЗК України\~(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Стаття 120 ЗК України\~ регламентує перехід прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій\~статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з нормою\~статті 125 ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Вказаний висновок Верховного Суду України в силу вимог ч. 1\~ст. 360-7 ЦПК України\~підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Outcome: approved