Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

14.07.2016 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи - Вінницька міська рада, [PERSON] про припинення права власності, мотивуючи позов тим, що в 1961 році [PERSON] з дружиною [PERSON] побудували будинок [ADDRESS], в 1965 році - сараї «Б», «б», погріб «П/Б», в 1980 році - навіс «б1», що підтверджується технічним паспортом. В 1982 році на присадибній ділянці був побудований новий будинок і рішенням виконкому Вінницької міської ради №83 від 10.02.1983 року за ним закріплено земельну ділянку, площею 600 кв.м., із земельної ділянки домоволодіння [PERSON], присвоєно новому будинковолодінню адресу - [ADDRESS]. Цим же рішенням вирішено утворити проїзд до нового домоволодіння за рахунок земельної ділянки [PERSON] 21.02.1983 року в акті про відвід земельної ділянки під забудову та плані земельної ділянки було відображено даний проїзд. Відомості з утворення проїзду містяться в матеріалах інвентаризаційної справи будинковолодіння [ADDRESS], проїзд відображений і в технічному паспорті на даний будинок. На ділянці, яка передбачалась під проїзд до будинку [ADDRESS] знаходились сараї «Б», «б», проте, в зв'язку з тим, що сусіди були близькими родичами, це не створювало жодних проблем. В 2003 році власниками будинковолодіння [ADDRESS] стали [PERSON] та [PERSON] з частками 2/3 та 1/3 відповідно. Вказані сараї в 2013 році [PERSON], спадкоємець [PERSON], розібрав разом з навісом «б1» та на їх місці самочинно збудував господарські споруди «Б», «б» з бетонним фундаментом, за що був притягнутий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області до адміністративної відповідальності. [PERSON] штраф сплатив, однак самовільно збудовану споруду не демонтував. Позивач [PERSON] вважає, що сараї «Б», «б», навіс «б1» фізично перестали існувати влітку 2013 року, на їх місці зведені нові споруди, проте документально право власності на попередні сараї не було припинене, що є суттєвою перешкодою для здійснення прав позивача та відновлення проїзду до її ділянки. [INFO] [PERSON] помер, його спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON], які оформили спадкові права. В склад спадщини увійшли сараї «Б», «б». Відповідно до вимог ст. 349 ЦК України, а також з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач [PERSON] просила припинити право власності на сараї літ. Б», «б», які знаходились по [ADDRESS], належні [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих Шарко О.В., державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори 12.10.2016 року за реєстровими номерами 1-2497, 1-2500, в зв'язку з їх знищенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали. Позивач [PERSON] пояснила, що з 2003 по 2013 рік, вона могла проїхати через подвір`я ділянки [ADDRESS] до свого будинку, але оскільки сараї існували, фактично проїзд не був утворений. Влітку 2013 року [PERSON] зруйнував старі сараї і на їх місці почав самочинне будівництво фундаменту та нових споруд. Вважає, що з 2013 року право власності на старі сараї слід припинити, з метою утворення проїзду. На даний час вона лише має підхід до свого будинковолодінння з сусідньої вулиці, шириною 1 метр, а відповідачі не дозволяють користуватись їх ділянкою. Представник позивача [PERSON] підтримала позов і пояснила, що право позивача підлягає захисту саме шляхом припинення права власності відповідачів на сараї «Б», «б» на підставі ст. 349 ЦК України. Просила врахувати, що будинковолодіння [ADDRESS] виділялось в окреме з врахуванням створення проїзду через ділянку відповідачів [ADDRESS], оскільки іншого під`їзду до будинку не існувало. Виконавчим комітетом було передбачено, що на сараї, які перешкоджають проїзду, будуть погашені документи після їх руйнування. Разом з тим, старі ветхі сараї попередній власник [PERSON] зруйнував влітку 2013 році, а на їх місці побудував нові з бетонного фундаменту та цегли. Це будівництво є самочинним, відповідачі притягнуті до адміністративної відповідальності і підстав для внесення в свідоцтва про право на спадщину від 12.10.2016 року сараїв «Б» та «б» не було. Оскільки фактично майно було знищене в 2013 році, просила припинити право власності відповідачів на сарай «Б», «б». Представники відповідачів [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали. Представник відповідача [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] набула у власність будинковолодіння в 2003 році і бачила, що під`їзду до ділянки немає, тому її права не порушені. Крім того, влаштувати проїзд на ділянці [ADDRESS] до будинку [ADDRESS] неможливо, оскільки сараї «Б», «б» існують, вони не є самочинно збудованими, а 12.10.2016 року відповідачі отримали правовстановлюючий документ. Крім того, під сараями влаштований погріб, і навіть в разі припинення на них права власності проїжджати по погребу буде неможливо. Представник відповідача [PERSON] також зазначив, що позивач обрала невірний спосіб захисту і ст. 349 ЦК України не підлягає застосуванню, оскільки відповідних заяв власників немає, а суд не може виконувати функції державного реєстратора і відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» припиняти право. Просив врахувати, що право власності відповідачів на сараї «Б» і «б» набуте правомірно 12.10.2016 року, свідоцтва про право власності не оспорені, а позивач не довела, що її права порушені і підлягають захисту саме в такий спосіб. Представники третьої особи [PERSON], [PERSON] позов підтримали, зазначили, що проїзд був передбачений рішенням виконкому Вінницької міської ради від 10.02.1983р., крім того в матеріалах справи достатньо доказів щодо самовільного будівництва господарських будівель, а тому є всі підстави для задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] (2/3 частки) та [PERSON] (1/3 частка) є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] на підставі договору міни від 19.12.2003 року (а.с. 11). Право власності зареєстроване в БТІ 26.12.2003 року. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 83 від 10.02.1983 року за цим будинковолодінням ([PERSON]) була закріплена земельна ділянка, площею 600 кв.м., з земельної ділянки домоволодіння [PERSON], а також вирішено утворити проїзд (3,5 ? 61,0) з [ADDRESS] до домоволодіння [PERSON] за рахунок земельної ділянки домоволодіння [PERSON] (а.с. 12). На підставі рішення 21.02.1983 року складений акт про відведення земельної ділянки [PERSON] під будівництво по [ADDRESS], загальною площею 600 кв.м. (а.с. 13). Земельна ділянка під проїзд в акті про відведення не передбачена. В судовому засіданні було встановлено, і це визнали сторони, що фактично з 1983 року проїзду до ділянки [ADDRESS] не існувало. Відповідно до технічного паспорту на будинковолодіння [ADDRESS], виготовленого БТІ 14.02.1990 року (а.с. 8-10), а також відповідно до плану цієї земельної ділянки, складеного управлінням головного архітектора міста (а.с. 15) на земельній ділянці [ADDRESS], яка передбачалась під проїзд загального користування, розташовані сараї «Б», «б», 1965 року забудови. Власником будинковолодіння [ADDRESS] в період з 1984 року до [INFO] (дня смерті) був [PERSON] В 2013 році [PERSON] на місці сараїв «Б» та «б» розпочав будівництво нових споруд. Постановою заступника начальника інспекції Держархбудконтролю у Вінницькій області Фурдипала А.О. від 21.08.2013 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 96 КУпАП в зв`язку з тим, що він самовільно, без затвердженої у встановленому чинним законодавством порядку проектної документації, виконує будівельні роботи з будівництва господарської споруди по [ADDRESS] (а.с. 25). 07.11.2013 року комісією ДАМтаК міської ради встановлено, що [PERSON], в порушення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» збудував частину господарської споруди прямокутної форми з габаритними розмірами 3,85?10,4 м, фундамент виконаний з бетону. По периметру зведено кілька рядків кладки з керамічної цегли, на якій влаштовано покриття з азбестоцементних листів шиферу хвилястої форми по дерев`яному каркасу (а.с. 27). До акту надані фотокартки споруди (а.с. 158). В судовому засіданні представники відповідачів визнали, що [PERSON] здійснив реконструкцію старих сараїв «Б», «б». Станом на день розгляду справи сараї збудовані і існують в такому вигляді, як на фотокартках (а.с. 125). Після смерті [PERSON] [INFO] спадщину прийняли [PERSON] та [PERSON] по ? частці. Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.10.2016 року спадщина складається з житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. Відповідно до технічного паспорта, виданого КП «ВМБТІ» 22.05.2013 року на земельній ділянці розташовані: житловий будинок «А», прибудови «А1», «а1», «а», загальною площею 83,1 кв.м, у тому числі житловою - 57,4 кв.м., сараї «Б», «б», убиральня «Г», погріб «п/Б», огорожа № 1-№2 (а.с. 100-101, 112, 113). Згідно відповіді Департаменту ДАБІ у Вінницькій області від 16.11.2016 року, посадовими особами Департаменту проведено позапланову перевірку та фото фіксацію об`єкта і з візуального огляду встановлено, що по [ADDRESS] самочинно виконано будівельні роботи з будівництва одноповерхової цегляної будівлі. Інформація, чим порушено вимоги п.п. 1 п. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тому складено протокол про адміністративне правопорушення, а власників домоволодіння притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 96 КУпАП. Позов Вінницької міської ради до [PERSON], [PERSON] щодо знесення цих самочинно збудованих будівель - сараїв «Б» та «б» Вінницьким міським судом не вирішений, а розгляд справи зупинений до набрання законної сили цим судовим рішенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що право власності [PERSON], [PERSON] на сараї «Б», «б», яке вони набули на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.10.2016 року, підлягає припиненню відповідно до ст. 349 ЦК України, оскільки старі будівлі - сараї «Б», «б» були зруйновані [PERSON] влітку 2013 року, а нові - самочинно ним збудовані, тому безпідставно включені у свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Згідно наведеної норми, а також відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ 17.10.2013 року № 868, для проведення державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна у зв`язку з його знищенням власник подає органу державної реєстрації прав документ, відповідно до якого підтверджується факт такого знищення. Таким чином, право власності на знищене майно припиняється тільки за наявності відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Станом на день розгляду справи по суті сараї не знищені, власники домоволодіння [ADDRESS] не подали заяви про припинення права власності на сараї «Б», «б», а питання щодо правомірності набуття права власності на ці будівлі на підставі свідоцтв про право на спадщину в судовому порядку не вирішувалось. Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] зазначила, що права її порушені і підлягають захисту саме в такий спосіб. Разом з тим, вона не довела, що її право на проїзд до свого домоволодіння буде відновлене в разі припинення права власності відповідачів на будівлі сараїв. Також суд враховує, що відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Враховуючи наведені обставини, позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed