Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

13 листопада 2019 року заявниця [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, заінтересована особа Добропільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Свою заяву [PERSON] обгрунтовує тим, що вона є громадянкою України, з 2008 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2012 року народження. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 червня 2018 року шлюб між заявницею та [PERSON] було розірвано. З лютого 2017 року [PERSON] проживає разом з [PERSON] , 1986 року народження, без реєстрації шлюбу. [INFO] в м. Макіївка Червоногвардійського району остання народила дитину, [PERSON] . З метою зареєструвати факт народження дитини та отримати свідоцтво про народження, представник заявниці адвокат Печерський [PERSON] Т. звернувся до відділу державної реєстрації актів цивільного стану, однак йому було відмовлено, через те, що пред`явлені документи є недійсними та не створюють правових наслідків через видачу їх на тимчасово непідконтрольній території України. Враховуючи викладене, просить суд встановити факт народження [INFO] в матері [PERSON] дитини чоловічої статі [PERSON] , в місті Макіївка Червоногвардійського району. Встановлення факту народження дитини заявниці необхідно для здійснення реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану народження дитини та реалізації в подальшому дитиною всіх належних їй прав та свобод громадянина України. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 11.00 годину 15 листопада 2019 року. Заявниця [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, в заяві зазначила про розгляд справи у її відсутність. Представник заявниці адвокат Печерський А.Т. у відкрите судове засідання не з`явився, в заяві зазначив про розгляд справи у його відсутність. Представник заінтересованої особи Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.\~7\~Закону України\~«Про громадянство\~України» особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно з\~ч.\~1 ст.\~144\~Сімейного кодексу\~України батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Пунктом 18 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юрид [INFO] не значення» Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення про те, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , громадянка України, в шлюбі не перебуває. Зі змісту заяви випливає, що заявниця [PERSON] в Червоногвардійському районі м. Макіївки Донецької області народила хлопчика. На підтвердження факту народження дитини заявницею надано копію свідоцтва про народження № [NUMBER] (а.с.17), з яким представник заявниці звернувся до Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з питання державної реєстрації народження дитини, проте йому 07.11.2019 року було відмовлено в реєстрації на підставі пред`явленого документу і запропоновано звернутися до суду. З повідомлення Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 15 листопада 2019 року № 16.32-5/2548, вбачається. що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про народження [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] , не виявлено. Перевірку проведено за період з 10 червня 2019 року по теперішній час. Крім того, судом досліджено копію обмінної карти вагітної [PERSON] (а.с.18-26), копію виписного епікризу (а.с.27-28), копії скрінінгів під час вагітності (а.с.29-30) та фотографії, на яких зображена новонароджена дитина одна та разом з батьками (а.с.31-32). Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.\~9\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Даючи оцінку допустимості свідоцтву про народження, яке видано установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, Законом України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» і вважає, що вказаний документ не є дійсним і не може створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263\~ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, відділами державної реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Враховуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що факт народження [INFO] громадянкою України [PERSON] , дитини чоловічої статі є підтвердженим. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявниці для державної реєстрації народження дитини та отримання свідоцтва про народження, що дасть в подальшому можливість оформити будь-яку державну (соціальну) допомогу у зв`язку з народженням дитини. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту народження дитини в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту народження дитини, що надасть заявниці можливість отримати свідоцтво про народження, видане відповідним державним органом України. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved