Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

13 квітня 2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обгрутновуючи свої вимоги тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира № [ADDRESS]янська Донецької області на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 травня 2001 року. У вищевказаній квартирі з 19 червня 2001 року зареєстрований відповідач [PERSON]. Як зазначає позивач, у 2012 році [PERSON] добровільно виїхав із вказаної квартири до іншого місця мешкання та за вказаною адресою не проживає, його речі у квартирі відсутні, звязок із позивачем він не підтримує. Позивач зазначає, що вона самостійно здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, відповідач коштів не надає, що чинить перешкоди [PERSON] в оформленні субсидії. У звязку із чим позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою м. Словянськ, [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 04 квітня 2018 року про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, але до судового засідання не зявились, надали до суду заяви, в яких наполягали на задоволення позовних вимог, просили слухати справу без їхньої участі (а.с. 20-21). Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с.22). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані в статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ([PERSON], 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Як встановлено у судовому засіданні, позивач є власником квартири № [ADDRESS]янська Донецької області на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 травня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 6). Право власності на вищезазначену квартиру підтверджується технічним паспортом на квартиру, що знаходиться у власності від 05 травня 1993 року (а.с.7-8). Відповідно до довідки про склад сімї КП Словянської міської ради «ЖЕК № 6» від 04 квітня 2018 року, виданої [PERSON], за адресою м. Словянськ, [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Згідно акту обстеження КП Словянської міської ради «ЖЕК № 6» від 04 квітня 2018 року, складеного у присутності свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у складі паспортиста КП Словянської міської ради «ЖЕК № 6» [PERSON], [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає з 2012 року та по теперішній час (а.с.10). Відповідно до довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» від 10 квітня 2018 року, право власності на квартиру № 55, розташовану в будинку № 47 по вул. Свободи у м. Словянську станом на 01 березня 2013 року зареєстроване за [PERSON] Миколаївною на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2001 року (а.с.11). Як вбачається із картки прописки, [PERSON] зареєстрований у [INFO]янську (а.с.12). При вирішені даного спору суд керується положеннями глави 2 ЖК України. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно вимог ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до положення ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України, його відсутність не пов'язана з поважними причинами, передбаченими вказаною статтею. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Аналізуючи встановлені обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що [PERSON] є власником квартири № [ADDRESS]янська Донецької області та за вказаною адресою зареєстрований [PERSON], який добровільно виїхав із вищевказаної квартири у 2012 році і по теперішній час в ній не проживає. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 55 в будинку № 47 по вул. Свободи м. Словянська Донецької області. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Оскільки позов судом задоволений, судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду у сумі 704 гривень 80 копійок підлягає стягненню з відповідача на його користь. На підставі наведеного,

Outcome: approved