Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

13.10.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним укладеного ними 06.10.2014 року договору дарування квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач [PERSON] на момент укладення зі співвідповідачем оскаржуваного договору не був власником кватири, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.2013 року, а тому не мав права здійснювати її відчуження. У судовому засідання позивач та її представник позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Він вважає, що мав повне право відчужувати спірну квартиру, оскільки на момент укладення договору дарування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був чинним запис про те, що саме він є власником квартири. Співвідповідач [PERSON] та представник третьої особи не з'явилися, про час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (далі - Квартира) на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.2013 року, який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий № 1070). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.11.2013 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 20.01.2014 року, вказаний договір купівлі-продажу Квартири визнано недійсним, а право власності на Квартиру визнано за відповідачем [PERSON] Утім, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.04.2014 року рішення суду першої інстанції від 01.11.2013 року та ухвалу апеляційного суду від 20.01.2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 4 - 14). Враховуючи те, що відповідач [PERSON] набув право власності на Квартиру на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.11.2013 року, після його скасування судом касаційної інстанції 09.04.2014 року він автоматично втратив право власності на Квартиру, при цьому вказане право було відновлено за позивачем, тому що з 09.04.2014 року укладений нею договір купівлі-продажу Квартири вважався чинним. Після повторного розгляду справи, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.07.2014 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01.10.2014 року, в задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним укладеного позивачем договору купівлі-продажу Квартири від 02.07.2013 року та визнання за ним права власності на Квартиру відмовлено (а. с. 15 - 21). Відповідач [PERSON] був присутнім при оголошенні рішення суду першої інстанції від 15.07.2014 року та ухвали апеляційного суду від 01.10.2014 року, а тому достовірно знав про відхилення судами обох інстанції його позову та залишення права власності на Квартиру за позивачем [PERSON] Проте скориставшись тим, що позивач [PERSON] не встигла звернутися до третьої особи із заявою про скасування запису про реєстрацію за ним права власності на Квартиру, відчужив її своєму синові - співвідповідачу [PERSON], уклавши з ним 06.10.2014 року договір дарування (а. с. 65). Як слідує з тексту договору дарування (пункт 1.3), укладаючи договір відповідач [PERSON] надав на підтвердження свого права власності на Квартиру копію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.11.2013 року, приховавши від нотаріуса той факт, що станом на момент укладення договору дарування вказане рішення суду було скасовано судом касаційної інстанції. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із частиною першою статті 717 Кодексу за договором дарування одна сторона передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За своєю правовою природою договір дарування є договором відчуження майна, а право відчуження може належить лише особі, яка є його власником. Враховуючи те, що станом на 09.04.2014 року відповідач [PERSON] вже не був власником Квартири, він не мав права відчужувати її співвідповідачеві та укладати з ним 06.10.2014 року договір дарування. Тому укладений відповідачами договір дарування Квартири є таким, що не відповідає вимогам ЦК України. В силу положень частини першої статті 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою для недійсності правочину. Враховуючи те, що укладений відповідачами договір дарування Квартири напряму порушує права позивача як власника Квартири, за приписами частини п'ятої статті 216 Кодексу вона має право його оскарження в судовому порядку. За таких обставин, заявлений позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved