Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

14 березня 2019 року представник позивача [PERSON]; [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому вказала, що позивач є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2018. У зазначеній квартирі зареєстрований за місцем проживання колишній власник квартири [PERSON], [INFO], який з червня 2014 року у вищезазначеній квартирі не проживає.Реєстрація відповідача в квартирі позивача порушує його права як власника, тому позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав. Просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: [ADDRESS] (а.с. 4-7). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 28.03.2019 прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 24). В судове засідання позивач та представник позивача не зявилися, про час та місце розгляду справи булу повідомлені належним чином, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю та відсутністю позивача, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не надав. Відповідачу були надіслані виклики в судові засідання за адресою, відповідно відомостей загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області, які були повернуті на адресу суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та «за вказаною адресою не проживає» (а.с. 33, 34). Відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, відсутності заяви відповідача про розгляд справи без його участі, неповідомлення відповідача про причини неявки до суду, відсутність відзиву відповідача на позов та згоду представника позивача на ухвалення заочного рішення у справі, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи дійшов наступного. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] (копія договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2018 - а.с. 11, копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності а.с. 12). Після продажу вищезазначеної квартири у ній залишився зареєстрованим відповідач [PERSON], [INFO], як колишній власник (копія довідки Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області № 16687 від 02.08.2018 - а.с. 13; відомості загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області від 26.03.2019 - а.с. 23). З акту про встановлення фактичного місця проживання від 06.09.2018 вбачається, що у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], колишній власник - [PERSON] не проживає з 01 червня 2014 року (а.с. 20). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації. Суд вважає, що оскільки право власності відповідача на вищезазначену квартиру припинено, то він втратив право користування нею. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямє обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved