Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

12 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з названим позовом з вимогою визнати відповідачку особою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позов мотивував тим, що 20 липня 2000 року у зв'язку з його роботою в установленому порядку на сім'ю з відповідачкою було надано житлове приміщення у виді кімнати у гуртожитку, де вони проживали до того часу, поки перебували у шлюбі. 7 травня 2011 року шлюб з відповідачкою було розірвано. З червня 2011 року відповідачка в кімнаті не проживає за відсутності перешкод з його боку, однак зареєстрована в ній, внаслідок чого на неї нараховуються весь цей час комунальні послуги. На адресу зареєстрованого в установленому порядку місця проживання відповідачки двічі були направлені судові повістки, які повернуті до суду за закінченням терміну зберігання, що може свідчити про її відсутність за цим місцем проживання. У такому випадку за правилами ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається, що судовий виклик вручено належним чином. За наявності умов, передбачених статтею 224 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, пояснивши, що після розірвання шлюбу відповідачка за своєю волею залишила кімнату у гуртожитку і виїхала з міста, не залишивши жодних своїх речей і ніяких претензій на це житлове приміщення ніколи не пред'являла. Однак з кімнати не виписалась і тому весь цей час на неї нараховуються житлово-комунальні послуги, які він самостійно оплачував. Оскільки вартість послуг зростає, то він звернувся з цим питанням до комунального підприємства, де йому роз'яснили, що поки вона буде зареєстрована і кімнаті, на неї будуть нараховуватись плата. Тому рекомендували звернутися до суду з цим позовом. Свідок [PERSON] суду показала, що знайома з позивачем, бувала у нього в кімнаті гуртожитку, у зв'язку з чим їй відомо, що його колишня дружина у цій кімнаті давно не проживає і не тримає там речей. Свідок [PERSON] суду показав, що з жовтня 2016 року проживає у сусідній з позивачем кімнаті гуртожитку і у зв'язку з цим йому відомо, що крім нього, у його кімнаті ніхто більше не проживає. Вислухавши пояснення та показання свідків, перевіривши наявні письмові докази, суд вважає необхідним позов задовольнити з наступних підстав. Судом було встановлено, що управлінням житлово-комунального господарства ВП ЧАЕС [PERSON] на сім'ю з двох осіб: він і дружина [PERSON] було видано спеціальний ордер на житлову площу в гуртожитку № 0289 від 20 липня 2000 року на право зайняття жилої площі в гуртожитку № 5 за адресою: [ADDRESS], кімната Б (а.с.7). На підставі цього ордера між КП УЖКГ (Наймодавець) та [PERSON] (Наймач) було укладено договір найму житлового приміщення в гуртожитку (а.с.8). Шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано згідно актового запису № 9 від 7 травня 2011 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ОК № 077606 (а.с. 5). Між позивачем та комунальним підприємством «Житлово-комунальний центр» укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 20.11.2006 р. та договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 20.11.2006 р. (а.с.12-15, 16-19). Згідно довідки КП ЖКЦ від 7 жовтня 2016 року у кімнаті гуртожитку за адресою: [ADDRESS] Б, зареєстровані наймач [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] (а.с.6). З довідки КП ЖКЦ про заборгованість [PERSON] за проживання станом на 11 листопада 2016 року нарахування комунальних послуг здійснюється на 2 осіб, заборгованість становить 2164 грн. (а.с.9-10). За змістом наданих актів за період з травня по грудень 2016 року у спірній кімнаті [PERSON] не проживає з червня 2011 року, її особистих речей немає (а.с.21-24, 35-38). Правове регулювання користування гуртожитками міститься у главі 4 Житлового кодексу України. Відповідно до статті 127 цієї глави для проживання робітників, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки (частина перша). Порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР (стаття 130). Відповідно до законодавства Союзу РСР Примірне положення про гуртожитки затверджується Радою Міністрів Української РСР, міністерствами, державними комітетами і відомствами СРСР за погодженням з відповідними профспілковими і комсомольськими органами (стаття 131). Примірне положення про гуртожитки було затверджено постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208, яка втратила чинність згідно постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.2015 р. № 582. Натомісць наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 № 84, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 липня 2015 року за № 778/27223, затверджено Положення про гуртожитки, яке, як і раніше чинне Примірне положення про гуртожитки, не містить правового регулювання питання збереження житлового приміщення у гуртожитку у випадку відсутності наймача або членів його сім'ї, в т.ч. колишніх, у цьому житловому приміщенні. Проте відповідно до частини 8 статті 8 Цивільного процесуального кодексу України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до правил ст. 71 ЖК України, яка регулює подібні за змістом відносини, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як встановлено судом, спірне житлове приміщення було надано в установленому законом порядку позивачу на сім'ю з відповідачкою, з якою він на той час перебував у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу з позивачем відповідачка за своєю волею залишила займане жиле приміщення в гуртожитку у червні 2011 року. З того часу вона відсутня у спірному житловому приміщенні, не використовує його як місце свого проживання і не бере участі в оплаті житлово-комунальних послуг, які нараховуються на неї згідно Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (із змінами), як на особу, зареєстровану у житловому приміщенні. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду України у таких випадках особа, яка вселилася в займане жиле приміщення як член сім'ї наймача, не набуває самостійного права користування цим жилим приміщенням і користується ним протягом часу існування правовідносин, у зв'язку з якими вона вселилась у жиле приміщення та втрачає право користування жилим приміщенням після їх припинення. Виходячи з цього, відповідачка втратила право користування спірним житловим приміщенням у гуртожитку, наймачем якого є позивач. Згідно положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з викладеного, позов слід визнати обґрунтованим і задовольнити. За правилами ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по оплаті судового збору на суму 551 грн. 20 коп..

Outcome: approved