Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

14.12.2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, в подальшому позовні вимоги змінила, відмовившись від вимог про поділ майна. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначала, що 20.01.1990 року у Пролетарській сільській раді Розівського району Запорізької області, під актовим записом № 1, вона зареєструвала шлюб із [PERSON] Від шлюбу спільних дітей вони не мають. Шлюбні відносини між ними припинені і вони проживають окремо. Добровільно розірвати шлюб відповідач не бажає, тому позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. З огляду на вказане, [PERSON] просила розірвати укладений між нею та [PERSON], шлюб, зареєстрований 20.01.1990 року у Пролетарській сільській раді Розівського району Запорізької області, під актовим записом № 1. Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 01.03.2018 року у вказаній справі було відкрито провадження. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року. Відповідно до п.п. 11 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Крім того, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі (а.с. 44). Представник позивача - [PERSON] також у судове засідання не зявився, про час, дату та місце проведення судового засідання був сповіщений належним чином. Окрім того, подав до канцелярії суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 49). Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не зявився без повідомлення (поважних) причин, про час, дату і місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Відзив на позов не подав. Вимогами ч. 4 ст. 223 ЦПК України, передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає можливим судове засідання здійснювати у відсутність учасників справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно положень ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 20.01.1990 року у Пролетарській сільській раді Розівського району Запорізької області, під актовим записом № 1 (а.с. 13). Від шлюбу спільних дітей не мають. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами фактично припинені та вони проживають окремо. Спору про поділ спільного майна подружжя між сторонами на час розгляду даної справи немає. Відповідач [PERSON] відзив на позов не подав, чим не скористався своїми процесуальними правами, передбаченими ст. 12 ЦПК України. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і зберігання шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка, як особа, що змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, у поданій суду позовній заяві просила суд після розірвання шлюбу залишити їй прізвище чоловіка «Чернега». Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу позивачці залишити прізвище «Чернега». Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Питання про розподіл судових витрат позивачем не порушувалось.

Outcome: approved