Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

14 травня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 15 листопада 2013 року відповідач взяв у нього в борг гроші в сумі 82 500 грн., які зобовязався повернути до 15 листопада 2014 року, про що власноручно написав розписку. Однак, в установлений строк [PERSON] гроші не повернув. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] 82 500 грн. заборгованості за договором позики. 25 червня 2015 року до канцелярії суду надійшла заява [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог, в якій останній просить додатково стягнути з [PERSON] на його користь 10 000 грн. моральної шкоди та 852 грн. судових витрат. Дана заява вмотивована тим, що неповерненням [PERSON] коштів, останній завдав йому і завдає дотепер великих душевних страждань, адже більше року не повертає гроші, які обезцінюються внаслідок різкої девальвації національної валюти України. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свій позов в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики. Від стягнення з відповідача моральної шкоди позивач відмовився, про що подав відповідну письмову заяву (а. с. 34). Відповідач [PERSON] позовні вимоги щодо стягнення з нього заборгованості за договором позики у розмірі 82 500 грн. визнав повністю. Заслухавши сторони, повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу і мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності і справедливості. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у цивільній справі №6-53 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно з наявною в матеріалах справи розпискою від 15 листопада 2013 року [PERSON] взяв у [PERSON] в борг гроші в сумі 82 500 грн. безвідсотково і зобовязався повернути їх в строк до 15 листопада 2014 року (а. с. 9). В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав факт написання вищевказаної розписки і отримання від [PERSON] вказаної в ній суми грошових коштів Як вбачається з матеріалів справи відповідач свої зобовязання добровільно не виконав, термін повернення позики минув 15 листопада 2014 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 825 грн., що підтверджується квитанцію (а. с. 1). Всього стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають кошти в сумі 83 325 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved