Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

14.01.2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись у своїх вимогах на те, що відповідно до укладеного договору № LGXRR418800277 від 19.12.2010 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 7759,71 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання кредиту фізичним особам «Розсрочка» складає між ним та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з Умовами. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 24.11.2014 року має заборгованість 33610,31 грн, яка складається з такого: 7759,71 грн - заборгованість за кредитом; 4,11 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 763,52 грн - заборгованість по комісії; 25082,97 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 16155,47 грн., яка була стягнута з відповідача за рішенням Жовтневого районного суду м.Луганська від 20.10.2011. Крім того, просить стягнути відповідно до п.6.3. Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 872,74 грн. - штраф (процентна складова). Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № LGXRR418800277 від 19.12.2010 у розмірі 18827,58 грн. та судові витрати у розмірі 243,60 грн. Заочним рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 02 лютого 2015 року позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задоволено у повному обсязі та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № LGXRR418800277 у сумі 18827,58 грн. та сплачені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 243,60 грн. та 462,00 грн. витрат на розміщення оголошення про виклик відповідача до суду (а.с.26). Ухвалою судді Троїцького районного суду Луганської області від 14 травня 2021 року скасовано заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 02 лютого 2015 року у цивільній справі № 433/77/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, справу призначено до розгляду в загальному порядку та встановлено строк відповідачу для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, - протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії цієї ухвали (а.с.40). Позивач у судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі та без участі відповідача. Просить відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.67). Суд, розглянувши позовну заяву та додані до неї письмові докази, проаналізувавши матеріали справи, приходить до таких висновків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Луганська від 20 жовтня 2011 року в цивільній справі №2-6766/2011 задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16155,47 грн.. яка складається з: 7759,71 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3,75 грн. - заборгованість за відсотками; 572,64 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 6573,87 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань; 500 грн. - штраф ( фіксована частина); 745,50 грн. - штраф (відсоткова складова). Рішення набрало законної сили 01.11.2011 (а.с.6). При ухваленні вказаного рішення судом було встановлено, що 19.12.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір на суму 7759,71 грн. строком до 18.09.2011 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже суд визнає доведеним, що 19.12.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № LGXRR418800277, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у сумі 7759,71 грн на строк 9 місяців, з 19.12.2010 по 18.09.2011 включно, на наступні цілі: придбання товару, а також у розмірі 640,71 грн на сплату страхового платежу, зі сплатою відсотків у розмірі 0,01 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у у розмірі 0,00 грн та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 95,44 грн. Позичальник зобов`язався щомісяця здійснювати погашення кредиту у сумі 958,07 грн, що включає заборгованість за кредитом, відсотки, винагороди, комісії, а також інші витрати (а.с.6, 8). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № LGXRR418800277 від 19.12.2010, укладеним між Приват Банком та [PERSON] , станом на 21.11.2014, загальний розмір заборгованості складає 18827,58 грн: 7759,71 грн - заборгованість за кредитом; 4,11 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 763,52 грн - заборгованість по комісії; 25082,97 грн - пеня; 16155,47 грн. - сума за кредитом, задоволена рішенням суду; 17454,84 грн. - різниця між поточною заборгованістю та задоволеною раніше судом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 872,74 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.7) Таким чином, судом встановлено, що сума заборгованості за тілом кредиту стягнута за рішенням Жовтневого районного суду м.Луганська у повному обсязі. Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється часткового або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відсутність реального і своєчасного виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що банк, у зв`язку із допущеною заборгованістю зі сплати кредиту, скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. У справі, яка є предметом розгляду, встановлено, що банк скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, а також отримав судовий захист своїх прав. Таким чином, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12 та рішення Жовтневого районного суду м.Луганська від 20.10.2011 по справі №2-6766/2011, у задоволенні вимог позивача про стягнення відсотків за користування кредитом слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Щодо позовних вимог про стягнення пені, штрафу та комісії, суд дійшов таких исновків. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. ст. 610,611 ЦК України) За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідачки штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штраф (процентна складова) у розмірі 872,74 грн. Проте, розрахунок заборгованості, наданий позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, взагалі не містить інформації про нараховані штрафи. Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м.Луганська вже було стягнуто штраф (як фіксовану, так і процентну складову) за порушення зобов`язання за кредитним договором № LGXRR418800277 від 19.12.2010. Таким чином, вимоги про стягнення з [PERSON] штрафу не підлягають задоволенню за необґрунтованістю. Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу надання споживчого кредиту, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивачем в обґрунтування стягнення комісії, в позовній заяві не викладені обставини щодо підстав стягнення комісії, а саме не зазначено, чи передбачено умовами договору нарахування комісії та чи погоджувався із такими умовами відповідач. Слід зазначити, що в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за пенею та комісією, яка виникла станом на 21.11.2014, тобто, нарахована позивачем вже після спливу строку кредитування, коли позивач не мав права нараховувати пеню, тому вимоги про стягнення з [PERSON] пені та комісії не підлягають задоволенню за необґрунтованістю. Вирішуючи питання стосовно судового збору суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що позивачем документально підтверджено сплату судового збору у сумі 243,60 грн., тому у відповідності до ст.141 ЦПК України, враховуючи відмову в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed