Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

14.12.2018 року [PERSON] і [PERSON] (далі - позивачі) звернулися до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання за позивачами права власності на земельну ділянку [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначили, що вони набули право власності на земельну ділянку як власники будинку, що входить до складу спадкового майна [PERSON]. Втім, відповідач їхнє право власності на земельну ділянку не визнає, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] пред'явлений позов підтримала та наполягала на задоволенні; позивач [PERSON] не з'явився, при цьому надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Відповідач позов не визнала зазначивши, що на підставі свідоцтва про право на спадщину позивачі набули лише право власності на житловий будинок [ADDRESS]; земельна ділянка, яка належить їй на праві власності на підставі державного акту, до складу спадщини не увійшла, а тому вимоги позивачів, на думку відповідача, є безпідставними. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач є власником земельної ділянки [ADDRESS] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 24.04.1996 року; рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 31.12.2004 № 316 житловому будинку по [ADDRESS] присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (а.с. 10, 66). Як убачається з копії свідоцтв про право на спадщину за законом від 24.03.2006 року (а.с. 11-14), позивачі є власниками житлового будинку [ADDRESS] в рівних частинах, якій успадкували від [PERSON], яка померла [INFO]. В якості підстави позову позивачі посилаються на частину першу статті 120 Земельного кодексу України, якою встановлено, що в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти; до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз положень цієї статті дає суду підстави для висновку, що автоматичне припинення права власності на земельну ділянку при переході права власності на жилий будинок, будівлю або споруду відбувається в тому випадку, якщо право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що відчужуються, і право власності на земельну ділянку, на якій розміщені вказані об'єкти нерухомості, поєднуються в одній особі. Суд констатує, що спадкодавець не була власником спірної земельної ділянки, при цьому позивачі не вказали в позовній заяві та не підтвердили належними доказами правову підставу, на якій спадкодавець володіла спірною земельною ділянкою. Відповідно до частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач є власником спірної земельної ділянки на підставі державного акту, який є чинним; вона не є учасником правочину щодо переходу права власності на будинок, а тому перехід права власності на будинок до позивачів як спадкоємців майна [PERSON] не породжує для відповідача ніяких прав і обов'язків, зокрема, не припиняє автоматично її право власності на спірну земельну ділянку на підставі частини першої статті 120 Земельного кодексу України. Таке право відповідача може бути припинено лише на підставі укладеного сторонами договору, тому як позбавлення відповідача права власності за рішенням суду буде неправомірним втручання у вільне здійснення нею права власності, яке гарантовано статтею 319 Цивільного кодексу України. За таких обставин, пред'явлений позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed