Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

13.01.2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1), Білгород-Дністровського районного відділу ГУ ДМС України (далі по тексту - відповідач-2) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про зняття її з реєстрації місця проживання. Так, позивач просить суд: - визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] - зобов'язати Білгород-Дністровський РВ ГУ ДМС України в Одеській області зняти з реєстрації [PERSON], [INFO], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS]. Позивач - [PERSON], в судове засідання 17.03.2014 року не з'явилася, але її представник - [PERSON], подав до суду заяву, відповідно до якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач-1 - [PERSON], відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не надав та в судові засідання 26.02.2014 року та 17.03.2014 року не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судових засідань. Так, ухвала суду та повістки про призначення слухання справи на 26.02.2014 року та 17.03.2014 року, а також копія позовної заяви [PERSON] з додатками до неї були надіслані на адресу [PERSON] ([ADDRESS]), яка наявна в матеріалах справи та за якою він зареєстрований. Між тим, усі документи з зазначеної адреси були повернуті до суду у зв'язку із тим, що адресат за даною адресою не проживає. Відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Представник відповідача-2 - Білгород-Дністровського районного відділу ГУ ДМС України, в судові засідання не з'явився, але від начальника відділу надійшов до суду лист, згідно з яким останній просив розглянути справу без представника Білгород-Дністровського районного відділу ГУ ДМС України. Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на п'ятнадцять днів. Враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що відповідачі в жодне судове засідання не з'явилися, будь-яких клопотань не заявляли, хоча були належним чином повідомлені про час та місце проведення судових засідань, позивач в судове засідання не з'явився, але згідно поданої заяви його представник просив розглянути справу без його присутності та проти винесення заочного рішення не заперечував, строк розгляду справи, відповідно до ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, закінчується і ніхто із сторін не заявив клопотання про його подовження, суд вважає за можливе і необхідне, у відповідності до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, розглянути справу без участі сторін або їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними, правомірними, обґрунтованими, але підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] являється власником 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВР №322014 від 16.02.2001 року. В даному житловому будинку значиться зареєстрованим [PERSON] з 24.07.1996 року, про що свідчить виписка з домової книги для прописки громадян, що проживають за вищевказаною адресою. За твердженням позивача, [PERSON] в належному будинку не мешкає з 2009 року і теперішнє його місце знаходження невідоме, його речей в будинку не має, комунальні та обов'язкові платежі не сплачує. Відповідно до складеного 25.12.2013 року комісією КП «ЖЕО № 1» акту про не проживання та відсутність речей, власницею будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] є [PERSON]. По даній адресі зареєстрований син власниці - [PERSON] з 24.07.1996 року. [PERSON] зареєстрований за даною адресою, але фактично не проживає там останні три роки, особистих речей не виявлено. Сусідами ([PERSON], [PERSON], [PERSON]) було також підтверджено той факт, що [PERSON] не з'являвся за вищевказаною адресою на протязі останніх трьох років, особистих речей не виявлено. На теперішній час місце знаходження [PERSON] невідоме. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст.391 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із статтею 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК України). Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із пунктом 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї зазначеної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК України. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З даних положень вбачається, що судове рішення, яке набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що громадянин [PERSON] фактично не мешкає в житловому приміщенні, що розташоване за адресою: [ADDRESS], суд дійшов до висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. Між тим, суд вважає, що вимоги [PERSON] про зобов'язання Б-Дністровського РВ ГУДМС України в Одеській області зняти [PERSON] з обліку реєстрації місця проживання задоволенню не підлягають, оскільки дані вимоги заявлені позивачем передчасно, до звернення до відповідного органу. При цьому, рішення суду щодо визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вже є підставою для зняття її з реєстрації. Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви.

Outcome: partial