Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

13.02.2015 року позивач звернувся з позовом до суду до відповідача «Про встановлення факту припинення трудових правовідносин». Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2012 році між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір, відповідно до умов якого [PERSON] було прийнято найманим робітником на посаду косметолог по тілу. Даний договір був зареєстрований у міському центрі зайнятості, однак для зняття з реєстрації даного договору у міському центрі зайнятості відповідачка не зявилася, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Позивач у судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та в ході судового засідання вказав, що відповідачка на теперішній час звільнена. Відповідач у судове засідання зявилася, позовні вимоги просила задовольнити. В ході судового засідання відповідачка пояснила, що не працює у позивача вже більше року, процес звільнення відбувався на словах, писати заяву до центру зайнятості їй ніхто не казав, на даний час вона згодна піти до центру зайнятості для зняття трудового договору з реєстрації. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін по справі, суд вважає за можливе відмовити позивачу у задоволені позовних вимог з наступних підстав. Згідно п.6 ч.1 ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладанні трудового договору з фізичною особою. Відповідно до ст.241 КЗпП України, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. За змістом п.8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затв. наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 269 від 08.06.2001р. (далі - Порядок), у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір. Згідно п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст.38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст.40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст.45). Як вбачається за матеріалів справи та змісту позовної заяви, [PERSON] звільнив відповідачку на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України, однак до центру зайнятості сторони не звернулися. Крім того, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що відповідач по справі щодо розірвання трудового договору не заперечувала та знала про те, що її було звільнено ще у 2014 році. Відповідно до ст. 232 КЗпП України передбачено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав. Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу. Таким чином, звернення позивача до суду з позовом про розірвання трудового договору не відповідає передбаченим законодавствам про працю України способам захисту трудових прав та інтересів. Що стосується вимоги позивача про зобов'язання Одеський міський центр зайнятості зняти вказаний договір з реєстрації та внести відповідний запис у книгу реєстрації трудових договорів, то вона не підлягає задоволенню, оскільки Одеський міський центр занятості не є відповідачем по справі, а тому вимоги позивача є необґрунтованими. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed