Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

14 листопада 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог вказала, що їй на підставі договору-купівлі продажу від 11 липня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області Бердніковою А.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 1-510, належить житловий будинок [ADDRESS] Її син [PERSON] у період з 2007 року по серпень 2017 року співмешкав із [PERSON]. Тому, за її згодою відповідач [PERSON] була прописана у спірному будинку з 29 березня 2007 року, а її син - [PERSON] з 11 червня 2010 року. Оскільки спільне життя між відповідачем [PERSON] та її сином [PERSON] не склалося, відповідачі в серпні 2017 року забрали речі та поїхали з будинку. Спірним житлом вони не цікавляться, за комунальні послуги не сплачують. Через те, що [PERSON] та [PERSON] відмовляються знятися з реєстрації в добровільному порядку, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позивач в судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, заявлені вимоги свого довірителя підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідачі в судові засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, виклик відповідачів здійснений в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому вони вважаються такими, що повідомлені судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачами не подано. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи судом повідомлений своєчасно. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу, на підставі договору-купівлі продажу від 11 липня 2006 року за № 1-510, посвідченого державним нотаріусом Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області Бердніковою А.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №1-510 (а.с. 9). Зазначений договір 11 липня 2006 року зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується відповідним витягом від 11 липня 2006 року № 2616136 (а.с. 10). Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07 вересня 2006 року № 11763355, право власності на вищевказаний житловий будинок зареєстровано за [PERSON], рішення про реєстрацію права власності від 07 вересня 2006 року (а.с. 11). Тобто, вищезазначена квартира є особистою приватною власністю позивача. Факт належності позивачу житлового будинку [ADDRESS], також підтверджується технічним паспортом, в якому саме [PERSON] вказана його власником (а.с. 12-15). Відповідно до довідки Білозірської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 05 листопада 2018 року № 1033, у спірному житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані та проживають: позивач, її сина - [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON] (а.с. 16). Факт реєстрації відповідачів в зазначеному житловому будинку також підтверджується довідками Білозірської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 29 листопада 2018 року № 1092, 1096 (а.с. 23, 24). Згідно з актом про непроживання [PERSON], [PERSON] не проживають в спірному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з серпня 2017 року (а.с. 17). Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сім'ї власника. Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Водночас, відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім'ї власника. Статтею 8 ЦК України, встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону, зокрема положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми). Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідачів за вказаною адресою з серпня 2017 року, тобто більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 352,40 грн. з кожного.

Outcome: approved