Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

14.04.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за розпискою в розмірі 1 173 900 грн, а також стягнення суми судового збору в розмірі 10 510 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 04.03.2013 року ним за борговою розпискою було передано відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 47 000 доларів США, що станом на 04.03.2013 року за курсом Національного банку України відповідало 28,06 грн за 1 долар США, та складало суму в розмірі 1 318 820 грн. Вказані грошові кошти відповідач позичив на будівництво мафів МАС за адресою: [ADDRESS] . На вимогу позивача відповідач 30.04.2019 року повернув лише 5000 доларів США, що в еквіваленті по курсу Національного банку України складало 132 450 грн. Решту суми відповідач зобов`язався повернути не пізніше 01.03.2020 року. Проте, неодноразові звернення позивача до відповідача щодо повернення боргу залишалися проігноровані, в зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою судді від 16.04.2020 року вказана позовна заява була залишена без руху, а позивачу було надано строк для усунення її недоліків. 23.04.2020 року позивачем на виконання вищевказаної ухали судді було надано заяву про усунення недоліків та уточнену позовну заяву. 21.05.2020 року ухвалою судді у вказаній справі було відкрито провадження, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 09.06.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій він вказав, що з викладеними обставинами у позовній заяві згоден частково. Підтвердив факт отримання ним 04.03.2013 року у борг від позивача грошових коштів в сумі 47 000 доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 1 318 820 грн. (за курсом НБУ -28,06 грн). На підтвердження отримання цих коштів уклав з позивачем розписку, де строк повернення коштів не зазначили. Також вказав, що на вимогу позивача 30.04.2019 року повернув лише частково суму боргу в розмірі 5000 доларів США, так як на то час був у скрутному фінансовому становищі через розлучення з дружиною та судовими справами з питання поділу майна подружжя. Про часткове повернення боргу також з позивачем склали відповідну розписку. Решту суми боргу зобов`язався повернути 01.03.2020 року. Проте, станом на 30.04.2019 року тривав розгляд справи (484/3454/16-ц) щодо поділу майна з його дружиною [PERSON] , де просив поділити вищевказану суму боргу з нею, в зв`язку з чим просив відтермінувати погашення боргу до вирішення справи по суті. Зазначив, що на момент отримання позики він знаходився у шлюбі з [PERSON] і за спільним рішенням позичені кошти використовували в інтересах сім`ї, а тому вважає, що за зобов`язаннями перед позивачем згідно боргової розписки має відповідати не лише він, як відповідач, а й його колишня дружина [PERSON] 19.06.20202 року ухвалою суду було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, колишню дружину відповідача - [PERSON] . 14.07.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, уточнив, що просить стягнути борг в доларах США, а саме 42 тисячі доларів США. Відповідач [PERSON] позов визнав, пояснив, що справді брав в борг у [PERSON] 47000 доларів США, з яких 5000 доларів США повернув у 2019 році. Заборгованість становить 42000 доларів США. Вказані гроші позичав в інтересах сім`ї для будівництва тимчасових споруд на [ADDRESS] , тому має стягуватись не лише з нього, а й з його колишньої дружини - [PERSON] . Третя особа [PERSON] та її представник Сотська С.О. позову не визнали, пояснили, що даний борг не є боргом подружжя, оскільки питання поділу, в тому числі даного боргу, було предметом розгляду у справі №484/3454/16-ц. Рішенням суду у даній справі, яке набрало законної сили відмовлено [PERSON] у стягненні з [PERSON] боргових зобов`язань. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно розписки від 04.03.2013 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 47 тисяч доларів США для будівництва мафів МАС на [ADDRESS] , які зобов`язувався повернути по курсу долара США на момент розрахунку. Згідно розписки від 30.04.2019 року [PERSON] 30.04.2019 року отримав від [PERSON] в рахунок часткового погашення заборгованості за отриманою позикою згідно розписки від 04.03.2013 року 5000 (п`ять тисяч) доларів США. Залишок боргу складає 42 000(сорок дві) доларів США, за погодженням має бути повернутим до 01.03.2020 року. Таким чином, на підтвердження укладення договору позики, представлені оригінали розписки від 04.03.2013 року та від 30.04.2019 року, в яких визначена сума позики, часткове її погашення та зобов`язання відповідача повернути грошові кошти, а також зазначена дата отримання позики та дата повернення позики після її часткового погашення. Відповідач підтвердив у судовому засіданні наявність заборгованості перед [PERSON] у розмірі 42000 доларів США за вказаними розписками. Згідно з рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19.02.2019 року, яке набрало законної сили, у справі №484/3454/16-ц, [PERSON] відмовлено у задоволенні зустрічного позову до [PERSON] (колишньої дружини) про стягнення на його користь 2022750 грн. боргових зобов`язань з тих підстав, що [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів, що кошти отримані внаслідок позики були витрачені ним в інтересах сім`ї. Предметом розгляду у вказаній справі був поділ боргів подружжя, в тому числі борг згідно з борговою розпискою від 04.03.2013 року про те, що [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 47 тис. дол. США. Таким чином, [PERSON] є належним відповідачем у даній справі. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За положеннями частини другої статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частинами першою та другою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. За правилами статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Так, ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором абозакономчи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки та розмірі саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 464/3790/16-ц від 16 січня 2019 року. Оскільки у справі встановлено, що між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, умови якого у строки обумовлені таким договором позичальник не виконав та не повернув отримані у борг грошові кошти, врахувавши встановлену презумпцію правомірності правочину, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за цим правочином у валюті, визначеній договором позики в сумі 42000 доларів США. Крім того, за правилами ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 10510 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved