Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

14 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що вона являється власником квартири [ADDRESS] , яка належить їй на підставі договору дарування від 24 жовтня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дейнего С.І., зареєстрованого в реєстрі за №3778. З дня придбання вказаної квартири у позивача не було ніяких відомостей про те, що відповідач [PERSON] зареєстрований в її квартирі. Позивач ніколи не бачила [PERSON] , а про те, що він зареєстрований у вказаній квартирі з 16 квітня 1992 року їй стало відомо лише у жовтні 2018 року. Між тим, відповідач з 24.10.2002 року в квартирі [ADDRESS] не проживає, його особистих речей в квартирі немає. Жодних домовленостей щодо користування житлом або збереження прав відповідача на користування житлом між сторонами не було. Таким чином, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається зареєстрованим у належній позивачу квартирі, в такий спосіб порушує її права як власника, а тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 391 ЦК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року відкрито провадження у справі. Представник позивача - адвокат Медведовська Л.М. в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , яка належить їй на підставі договору дарування квартири, посвідченого 24 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №3778 (а.с.5). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.18) у зазначеній квартирі зареєстрованим значиться відповідачі по справі - [PERSON] , [INFO] . Так, з поданих до суду довідок про зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] осіб (а.с.11,12) вбачається, що станом на 2013 рік, а в подальшому станом на 25 червня 2018 рік, відомості про реєстрацію [PERSON] відсутні. У відповіді на адвокатський запит інспектором відділу РМППО Перещепинської міської ради від 05.10.2018 року зазначено, що при звіряння персональних з Новомосковським РВ ГУ ДМС було виявлено факт реєстрації місця проживання гр. [PERSON] з 16.04.1992 року, у зв`язку з чим 31.07.2018 року були внесені відповідні записи до діючої картотеки, його реєстрація місця проживання не поновлювалася, оскільки він не знімався з реєстраційного обліку за вказаною адресою (а.с.13). Між тим, суду подано акт від 04 жовтня 2018 року, складений комісією Перещепинської міської ради, у відповідності до якого [PERSON] зареєстрований, але не проживає в квартирі [ADDRESS] (а.с.15). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON] , наявність реєстрації відповідача у належній їй на праві власності квартирі, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved