Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

14.09.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2020 року позовна заява [PERSON] до нього про визнання договору встановлення емфітевзису недійсним та повернення земельної ділянки була задоволена, було визнано договір встановлення емфітевзису від 31 грудня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, зобов`язано [PERSON] повернути [PERSON] земельну ділянку площею 0,3100 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, кадастровий номер 2323355100:32:014:0030, земельну ділянку площею 6,2804 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, кадастровий номер 2323355100:32:014:0001. Вказане рішення суду позивачем було виконано, земельну ділянку повернуто. Проте, договір емфітевзису від 31.12.2011 року був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме: відповідно до договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) власник передала йому земельні ділянки з кадастровим номером 2323355100:32:014:0001 площею 6,2804 га та 0,3100 га з кадастровим номером 23233551100:32:025:0030, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташованих на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, право володіння та цільового користування цією земельної ділянки строком на 60 років, а позивач прийняв зазначені земельні ділянки та сплатив за користування ними обумовлену в договорі суму у розмірі 84\~409 грн., що підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] щодо отримання зазначеної суми та відсутності до нього претензій фінансового характеру. Згідно рішення\~Михайлівського районного\~суду від\~03.03.2020\~року позивач\~набула права\~власності на\~спірні земельні\~ділянки в\~порядку спадкування\~після смерті\~ [PERSON] ,\~у зв`язку\~з чим\~відповідно до\~ст.ст.\~ 1216,\~1218\~ЦК України\~до неї\~перейшли всі права і обов`язки померлого власника земельних ділянок. В результаті визнання недійсним договору про\~встановлення емфітевзісу\~від 31.12.2011\~року за позовом [PERSON] ,\~вона зобов`язана повернути отримані\~спадкодавицею [PERSON] кошти за передачу емфітевтичного права, як майно набуте без достатньої правової підстави відповідно до ст. 1212 ЦК України. Так, з моменту ухвалення судового рішення суду, тобто з 01.12.2020 року по 31.12.2071 року, вказана сума складає 72\~217 грн. 08 коп. (84409 грн. 12 19 грн. (плата за фактичне користування позивачем земельними ділянками) з додатковою компенсацією інфляційних сум в розмірі 106.4% або 768 грн. 39 коп. (72217,08грн. х 106,4%) та 3% річних в розмірі 1602 грн. 62 коп. (72217,08 грн. х 3% : 365 днів х 270 днів)., що разом складає 74\~588 грн.09 коп. У зв`язку з зазначеним, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 74\~588 грн. 09 коп., в тому числі 72\~217 грн. 08 коп. - безпідставно збережених коштів, 768 грн. 39 коп. - інфляційних коштів, 1602 грн. 62 коп. - 3% річних. Розгляд цивільної справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань будь-якої із сторін про інше не надійшло. Відповідачем у визначений судом строк подано відзив на позовну заяву, в якому викладені такі заперечення проти позову. Після набуття права власності на спірні земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом, відповідачу стало відомо, що вони знаходились в користуванні позивача - [PERSON] на підставі договору про встановлення емфітевзису від 31 грудня 2011 року. Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 06.11.2020 року за її позовом вказаний договір визнано недійсним та зобов`язано повернути їй земельні ділянки. Враховуючи, що спадкодавиця [PERSON] не мала боргових зобов`язань перед позивачем [PERSON] , вказаний обов`язок не перейшов до спадкоємиці померлої [PERSON] . Крім того, посилання позивача на ст.1212 ЦК України є безпідставним, оскільки [PERSON] не була стороною при укладені договору встановлення емфітевзису від 31.12.2011 року і плату за передачу емфітевтичного права не отримувала та не зберігала. За таких обставин, в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі, за необґрунтованістю. Позивачем [PERSON] надано відповідь на відзив, у якому він вказав, що [PERSON] є спадкоємицею усіх прав та обов`язків після померлої [PERSON] . Відповідач [PERSON] добре обізнана, що земельна ділянка була передана йому в користування на строк до 31.12.2071 року з оплатою за весь строк дії договору в розмірі 84409 грн., що підтверджено нота\-ріально завіреним договором від 31.12.2011 року. Таким чином, саме [PERSON] в силу ст. 1212 ЦПК України, як спадкоємиця усіх прав та обов`язків [PERSON] , зобов`язана повернути йому частину зі сплачених наперед коштів по визнаному недійсним правочину в розмірі 72217 грн. 08 коп. з 01.12.2020 року до 31.12.2071 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягав, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають з таких підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. В судовому засіданні до початку судового розгляду позивач підтвердив, що ним подано всі докази, на які він посилається на обґрунтування позовних вимог. В ході судового розгляду справи встановлено, що рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 03.03.2020 року, яке набрало законної сили 03.04.2020 року позов [PERSON] до Михайлівської об`єднаної територіальної громади Михайлівського району Запорізької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом був задоволений, визнано за [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] право власності на спадкове майно, зокрема земельну ділянку, кадастровий номер 2323355100:32:025:0030, площею - 0,3100 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Михайлівської селищної ради, Михайлівського району, Запорізької області, земельну ділянку, кадастровий номер 2323355100:32:014:0001, площею 6,2804 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Михайлівської селищної ради, Михайлівського району, Запорізької області. Вказаним рішенням становлено і відповідно до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню, що [PERSON] померла [INFO] . Її єдиним спадкоємцем за заповітом, яка прийняла спадщину є [PERSON] . Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 06.11.2020 року, яке набрало законної сили 27.01.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача\~приватний нотаріус Михайлівського нотаріального округу Запорізької області Ворожбянова Людмила Миколаївна, про визнання договору емфітевзису недійсним та повернення земельної ділянки, було задоволено. Визнано договір встановлення емфітевзису, укладений 31 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Зобов`язано [PERSON] повернути [PERSON] земельну ділянку, площею 0,3100 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, кадастровий номер 2323355100:32:014:0030; земельну ділянку, площею 6,2804 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, кадастровий номер 2323355100:32:014:0001. Вказаним рішенням становлено і відповідно до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню, що договір встановлення емфітевзису від 31 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений і підставою визнання його недійсним була відсутність державної реєстрації, яка передбачалася чинним на той час законодавством. Згідно копії договору встановлення емфітевзису від 31.12.2011 року, посвідченого Ворожбяновою Л.М., приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області та зареєстрованого в реєстрі за № 2396, [PERSON] - власник земельних ділянок та [PERSON] емфітевт, уклали договір встановлення емфітевзису про таке: власник земельних ділянок сільськогосподарського призначення передає емфітевту право володіння та право цільового користування цими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження ними. Предметом договору є земельна ділянка площею 6,2804 гектарів, розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, за межами населеного пункту, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 2323355 100:32:014:0001; земельна ділянка площею 0,3100 (гектарів, розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, за межами населеного пункту, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 2323335100:32:025:0030 (а.с.12-13). Згідно Розділу 2 договору передача емфітевтичного права відбувається за 84409 грн, які власник отримав до підписання цього договору у повній сумі. Своїм підписом власник підтвердив факт повного розрахунку за цим договором і відсутність до емфітевта будь-яких претензій фінансового характеру. Сторони домовилися, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється на 60 (шістдесят) років. Згідно п. 5.1 Заміна власника земельних ділянок не впливає на долю встановленого емфітевзису. Відповідно до ст. 102-1 ЗК України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 395\~ЦК України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Частиною першою статті 407\~ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. Згідно зі статтею 410\~ЦК України землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в повному обсязі, відповідно до договору. Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до\~ст.\~236\~ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Тобто, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно\~статті 1281 ЦК України\~спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до ст. 1231 ЦК України до спадкоємця\~переходить обов`язок\~відшкодувати майнову\~шкоду (збитки),\~яка була\~завдана спадкодавцем. До\~спадкоємця переходить\~обов`язок\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої спадкодавцем,\~яке було\~присуджено судом\~зі спадкодавця\~за його\~життя. До\~спадкоємця переходить\~обов`язок\~сплатити неустойку\~(штраф,\~пеню),\~яка була\~присуджена судом\~кредиторові із\~спадкодавця за\~життя спадкодавця. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. В судовому засіданні встановлено, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] договір встановлення емфітевзису 31 грудня 2011 року між нею та [PERSON] діяв. До підписання договору [PERSON] отримала плату за передачу емфітевтичного права в розмірі 84409 грн. Розмір плати, її форма - одноразова плата, порядок виплати до підписання договору, були погоджені сторонами договору. Оскільки договір встановлення емфітевзису від 31 грудня 2011 року був визнаний недійсним після смерті [PERSON] , то суд вважає, що за життя у останньої не було обов`язку повернення позивачу грошових коштів сплачених ним за передачу емфітевтичного права, а відповідно вказаний обов`язок не перейшов до відповідача в порядку спадкування відповідно до вимог ст.ст. 1216-1218 ЦК України. Про відсутність у [PERSON] на день смерті обов`язку повернути позивачу грошові кошти за передачу емфітевтичного права також свідчить той факт, що позивач не мав бідь-яких вимог до неї і не пред`являв їх до спадкоємців ані протягом шести місяців після відкриття спадщини, ані пізніше. Підставою звернення позивача до відповідача з вимогою повернути плату за передачу емфітевтичного права стали інші правовідносини між ними, а саме: набуття відповідачем права власності на земельні ділянки та визнання договору встановлення емфітевзису від 31 грудня 2011 року недійсним. При цьому, суд вважає, що відсутні підстави стягнення з відповідача грошових коштів, отриманих [PERSON] за договором встановлення емфітевзису від 31 грудня 2011 року, оскільки згідно вимог ст. ст. 216, 1212 ЦК України чинним законодавством таких обов`язок покладено на особу, яка набула майно або зберегла майно у себе за рахунок іншої особи (потерпілого), коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Так, [PERSON] не являється такою особою, оскільки вона не була стороною при укладені договору встановлення емфітевзису від 31.12.2011 року і не отримувала плати за передачу емфітевтичного права, а також доказів того, що вона зберігає вказані грошові кошти в судовому засіданні не встановлено. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, а також компенсацію інфляційних сум та 3% річних, які є похідними, про слід відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed