Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

13.10.2014 року до Карлівського районного суду надійшов вищевказаний позов, в якому позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в [ADDRESS], з дня його вибуття, без права на житлову площу та майно, яке знаходиться за вказаною адресою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є рідним братом відповідача і [INFO] померла їхня рідна мати. 25.07.2013 року приватним нотаріусам видано позивачу свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований в належній позивачу квартирі. Після смерті матері, а саме [INFO], відповідач поїхав до РФ в м. Мурманськ, де він постійно проживає з 2009 року, а з 2007 року їздив туди на роботу. З [INFO] [PERSON] не проживає і не з'являється в квартирі [ADDRESS]; всі комунальні послуги оплачує позивач. Відповідач не цікавиться житлом, не надає кошти на утримання такого. Реєстрація відповідача в квартирі, порушує право позивача вільно розпоряджатися своєю власністю, тому він звернувся до суду з цим позовом. Представник позивача в судовому засіданні підтримує позовні вимоги у повному обсязі, з зазначених у позові підстав і просить суд задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 6). Причина неявки відповідача суду не відома, заяви про розгляд справи без його участі від відповідача не надходило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечує проти винесення заочного рішення. Заслухавши пояснення представника позивача та вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позову, з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрований [ADDRESS], про що свідчить адресна довідка та штамп в паспорті. Відповідач зареєстрований з 29.12.1999 року. (а.с. 13, 5) На момент реєстрації відповідача в квартирі, будинок належав [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.1992 року. Право власності, посвідчене вказаним договором, було чинним до моменту смерті [PERSON] Зазначене вбачається з того, що після смерті останньої [INFO] (а.с. 7), вказана квартира, успадкована позивачем (а.с. 8). Таким чином, після смерті власника квартири [ADDRESS] - [PERSON], яка за життя зареєструвала в належній їй квартирі [PERSON], право власності на квартиру перейшло до [PERSON] Право власності позивача на квартиру [ADDRESS], підтверджується не лише свідоцтвом про право на спадщину від 25.07.2013 року (а.с. 8), а і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9). Згідно Витягу, [PERSON] є одноосібним власником квартири. (а.с. 9) З моменту реєстрації права власності, [PERSON] набув право розпоряджатись квартирою, виходячи з положень ч. 2 ст. 1299 ЦК України. Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування належною йому квартирою, оскільки реєстрація останнього в квартирі [ADDRESS], порушує права позивача, як власника. Судом встановлено, що позивач і відповідач є рідними братами, а померла [PERSON] була їхньою матір'ю. В матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] зареєстрований в квартирі на підставі договору. Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Як вбачається з матеріалів справи, угоди між відповідачем та позивачем, щодо порядку користування спірною квартирою - не було. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 ЖК, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Тобто, враховуючи зазначені вище норми матеріального права, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом. Таким чином права [PERSON] на проживання в спірній квартирі похідні від прав колишнього власника [PERSON], членом сім'ї якого він був та за згодою якого проживав у квартирі. Проте новим власником квартири є позивач, який відповідно до ст. 391 ЦКУ, має право вимагати від відповідача усунути перешкоди в користуванні своєю власністю. Сам факт реєстрації відповідача в квартирі, не є документальним підтвердженням його права на користування такою. Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Оскільки позивач є новим власником спірної квартири і не давав згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідача, а останній вселявся та проживав у жилому приміщенні зі згоди колишнього власника, суд приходить до висновку про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. При цьому суд також враховує, що згідно даних паспорта громадянина Росії [PERSON] та відомостей, що зазначені в акті обстеження житлово-побутових умов [PERSON], відповідач не проживає у спірній квартирі (а.с. 6, 10). На підставі рішення суду про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням, відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - відповідача може бути знято з реєстрації. Тому вибраний позивачем спосіб захисту його порушеного права, є обґрунтованим. На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в [ADDRESS]. Позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщення з дня його вибуття, проте за наведених вище обставин, позов в цій частині необґрунтований. Суд також вважає недоцільним визнавати відповідача таким, що не має права на житлову площу та майно, яке знаходиться [ADDRESS] - за відсутності спору між сторонами з цього приводу.

Outcome: partial