Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

14.09.2016 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування квартири [ADDRESS] та скасування державної реєстрації права власності на неї, мотивуючи тим, що вказана квартира перебуває у відповідача у незаконному володінні, повернути у добровільному порядку спірну квартиру на користь Миколаївської міської ради відповідач відмовляється. Крім того, так як запис про право власності відповідача на спірну квартиру є також незаконним, останній теж має бути скасований в передбачений законом порядок. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення. Представник Миколаївської міської ради до суду не зявився, просив справу розглядати за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, у зв'язку з чим справа розглядалась відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Третя особа [PERSON] також в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухав прокурора, свідка та дослідивши надані матеріали, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 12.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №289, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до вказаного договору [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS], що належала йому на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між [PERSON] (якій в свою чергу вказана квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло №56І/ж від 12.01.1998 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду) та [PERSON], оформленого товарною біржею «Нерухомість-Південь» 13.05.1998 року, згідно журналу реєстрації біржових угод за №1254, а в подальшому зареєстрованому в КП «ММБТІ» 27.05.1998 року та записаного в реєстрову книгу №16896 за реєстровим №12952. Проте, відповідно до інформації КП «ММБТІ» від 03.02.2016 року право власності на квартиру [ADDRESS] взагалі не реєструвалося. Згідно з інформацією Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.03.2016 року справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним не розглядалася. Також, згідно з інформацією Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 25.02.2016 року [PERSON] дійсно була зареєстрована в спірній квартирі на підставі ордеру з 05.04.1972 року і по дату смерті 09.10.1998 року. Інформація про передачу квартири у приватну власність в управління відсутня. Згідно інформації Миколаївського міського голови від 05.04.2016 року, свідоцтво про право власності на спірну квартиру не видавалося. Судом також встановлено, що згідно з інформацією управління з використання і розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 25.02.2016 року, житловий будинок по вул. Бутоми, 3-Б був переданий до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва від ДП «Чорноморський суднобудівний завод» на підставі рішення Миколаївської міської ради №14/22 від 26.09.1997 за актом приймання-передачі від 01.02.1998 року. Враховуючи викладене, квартира [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду, розпорядження яким відповідно до вимог законодавства здійснює Миколаївська міська рада. За фактом використання невстановленими особами завідомо підроблених документів з метою незаконного заволодіння квартирою №13 по вул. Бутоми, 3-Б в м. Миколаєві, 02.10.2015 року розпочато кримінальне провадження №12015150030005251 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.06.2015 року у справі №487/4134/15-к на вищевказану квартиру накладено арешт. Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства встановлений статтею 228 ЦК України. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (ч. 1 ст. 228 ЦК України). Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 1 ст. 228 ЦК України). Таким чином, договір купівлі-продажу нерухомого майна, оформлений товарною біржею «Нерухомість-Південь» за №1254 від 13.05.1998 року, за умовами якого [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS], є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок та спрямований на незаконне заволодіння майном комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, [PERSON] на час укладення договору купівлі-продажу від 12.05.2015 року №289 набув право власності на спірну квартиру на підставі підробленого біржового договору (нікчемного правочину) та неіснуючого судового рішення, а тому не був належним власником квартири та не мав права розпоряджатись на власний розсуд нерухомим майном комунальної власності. Таким чином, вищевикладене є підставою для визнання договору купівлі-продажу від 12.05.2015 року №289 недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, як укладеного з порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Пунктом 22 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача. Таким чином, спірна квартира має бути витребувана у [PERSON] на користь Миколаївської міської ради. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру прав відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, запис про право власності №9624179 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] на спірну квартиру, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 633547648101, має бути скасований.

Outcome: approved