Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

14 вересня 2016 року позивач Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк») звернувся з позовом до [PERSON] (далі відповідач) з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором № 6 від 30 квітня 2009 року в розмірі 167782 грн. 34 коп. (сто шістдесят сім тисяч сімсот вісімдесят дві гривні 34 копійки). Свої вимоги обґрунтовує невиконанням відповідачем, належним чином взятих на себе зобов'язань визначених вищевказаним кредитним договором. Позивач в порядку статті 31 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК) шляхом подання письмової заяви (а.с.58) збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 226 833 грн. 87 коп. (двісті двадцять шість тисяч вісімсот тридцять три гривні 87 копійок) та витрати по сплаті судового збору. Заочним рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2016 року (а.с.76-80) позовні вимоги були задоволенні повністю. Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05 грудня 2016 року (а.с.110-111) вказане заочне рішення було скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів викладених в позовній заяві, щодо доводів відповідача про незастосування строку позовної давності та необґрунтоване нарахування заборгованості пояснила, що строк позовної давності у правовідносинах між сторонами було збільшено в договорі за домовленістю сторін. Крім того, при обрахунку заборгованості відсутня подвійна відповідальність відповідача, оскільки інфляційні нарахування на суму боргу не являються штрафною санкцією. Відповідач в судове засідання не з'явився, в поданому клопотанні (а.с.115), зазначив, що позовні вимоги не визнає в частині нарахування пені, 3 % річних та інфляційних. При нарахуванні пені позивачем не застосований строк позовної давності в 1 рік, а також невірно проведений розрахунок 3 % річних та інфляційних, який повинен розраховуватись від основної суми боргу з урахуванням строку позовної давності - 3 роки. Судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до укладеного договору № 6 від 30 квітня 2009 року (а.с.5-10), [PERSON] отримав кредит у розмірі 130000 грн. 00 коп. (сто тридцяти тисяч гривень 00 копійок) на строк до 29 квітня 2014 року. Відповідач взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Договору. У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором виконавчим написом приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] від 20 квітня 2011 року (а.с.35) було звернуто стягнення на предмет іпотеки, який станом на 21 червня 2016 року не реалізований, що підтверджується постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві серії ВП № 49327942 від 21 червня 2016 року (а.с.36), оскільки було встановлено, що право користування нерухомим майном має неповнолітня особа, що виключає можливість виконання даного рішення. З матеріалів справи вбачається, що відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконує, у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість, яка підтверджується відповідним розрахунком (а.с.37-39). Так, розмір заборгованості [PERSON] перед АТ «Ощадбанк» станом на 09 вересня 2016 року складає 167782 грн. 34 коп. (сто шістдесят сім тисяч сімсот вісімдесят дві гривні 34 копійки), з яких: заборгованість по залишку несплаченого основного боргу 60681 грн. 68 коп. (шістдесят тисяч шістсот вісімдесят одна гривень 68 копійок), пеня за несвоєчасну сплату кредиту 97 426 грн.64 коп. (дев'яносто сім тисяч чотириста двадцять шість гривень 64 копійки), пеня за несвоєчасну сплату відсотків 674 грн. 02 коп. (шістсот сімдесят чотири гривень 02 копійки). Крім того, випискою по рахунку [PERSON] (а.с.59-62) підтверджуються суми та час внесення коштів відповідачем по погашенню заборгованості за вищевказаним кредитним договором. А розрахунком станом на 17 жовтня 2016 року (а.с.63-65) підтверджується заборгованість відповідача, розмір якої становить 226 833 грн. 87 коп. (двісті двадцять шість тисяч вісімсот тридцять три гривні 87 копійок), яка складається із основної суми боргу по кредиту в сумі 69681 грн. 68 коп. (шістдесят дев'ять тисяч шістсот вісімдесят одна гривень 68 копійок), пені за несвоєчасну сплату основного боргу в сумі 79 149 грн. 36 коп. (сімдесят дев'ять тисяч сто сорок дев'ять гривень 36 копійок), 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу за кредитом в сумі 7 142 грн. 55 коп. (сім тисяч сто сорок дві гривні 55 копійок), інфляційних витрат в сумі 70860 грн. 28 коп. (сімдесят тисяч вісімсот шістдесят гривень 28 копійок). Відповідачем власного розрахунку суду не надано. З встановленого випливають наступні висновки. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а в статті 530 ЦК вказується, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно полягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 525 ЦК забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. В порушення вимог Закону, відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов'язань, в установлені строки заборговані суми не повернув. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. В свою чергу відповідачем не надано в судове засідання доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов'язань, що є підставою для стягнення суми основного боргу. Щодо заперечень відповідача про незастосування строку позовної давності при нарахуванні пені, то суд враховує, що статтею 257 ЦК встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 цього Кодексу). Відповідно до статті 6 ЦК сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК). За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Виходячи з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором. Саме таку позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 24 лютого 2016 року № 6-1824цс15 і яка враховується судом відповідно до статті 360-7 ЦПК при стягненні заборгованості. У зв'язку із чим, оскільки відповідно до пункту 7.8 кредитного договору (а.с.10) сторони домовились про збільшення строків позовної давності до трьох років для всіх грошових зобов'язань, в тому числі щодо повернення сум кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо, доводи відповідача про застосування строку позовної давності в один рік до вимог про стягнення пені є необґрунтованими і не можуть бути підставою для відмови в задоволені позовних вимог в частині стягнення пені. Також, у зв'язку із наведеним суд не бере до уваги заперечення відповідача про неправильність визначення розміру 3 % річних та інфляційних. Крім того, судом враховується, що частиною першою статті 1050 ЦК передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. За змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Такий висновок про застосування вказаних норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-2129цс16 і враховується судом відповідно до статті 360-7 ЦПК при стягненні заборгованості. Також, в правовідносинах між сторонами відсутнє одночасне стягнення пені та штрафу як вказує відповідач, а обмеження на стягнення 3 % річних, індексу інфляції разом з неустойкою, які є різними правовими інститутами законом не встановлена. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги АТ «ОщадБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Проте, з огляду на статті 80, 95 ЦК, позивачем по справі є юридична особа АТ «ОщадБанк», тому стягнення заборгованості не може бути проведено на користь філії - Чернігівського обласного управління АТ «ОщадБанк». Відповідно до статті 88 ЦПК підлягають стягненню з відповідача судові витрати понесені позивачем і документально підтвердженні.

Outcome: approved