Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

14 вересня 2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява [PERSON] про видачу обмежувального припису [PERSON] . Заявниця в обґрунтування заяви посилається на те, що з 24 вересня 1988 року, вона та [PERSON] , перебувають в зареєстрованому шлюбі. Як стверджує заявниця, на протязі багатьох років її чоловік [PERSON] постійно ображав її, вчиняв фізичне насильство та не надавав матеріальної допомоги. 09 липня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено постанову по справі №522/7643/20, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту на строк п`ять діб. Постанова набрала законної сили 13 серпня 2020 року. Як стверджує заявниця, підставою для притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності стало те, що 04 травня 2020 року [PERSON] морально знущався з неї та побив, за наслідком чого вона викликала поліцію, працівники якої все зафіксували, та стосовно [PERSON] було складено терміновий заборонний припис на строк 8 діб, а саме: з 04.05.2020 року по 12.05.2020 року, що підтверджується копією термінового заборонного припису. Однак [PERSON] порушив терміновий заборонний припис, оскільки з`явився вже наступного дня та знову знущався над неї. За наслідком вчинених [PERSON] дій, [INFO] у [PERSON] відкрилася кровотеча та її забрали у лікарню КНП «МКЛ №11». 19 червня 2020 року стався інсульт через черепно-мозкову травму отриману 04 травня 2020 року, а 07 травня 2020 року від болю у животі відкрилася кровотеча, заявниця втратила свідомість та викликала свого лікаря, якого [PERSON] не впустив до квартири, за наслідком чого лікар викликав швидку, а вона викликала поліцію. З 07.05.2020 року по 13.05.2020 року, заявниця перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділені лікарні №11. Заявниця зазначила, що 19.06.2020 року у неї стався інсульт, після чого її було доставлено до КУ «Міська клінічна лікарня №10» у неврологічне відділення, де вона перебувала до 30.06.2020 року, а надалі по цей час перебуває на амбулаторному лікуванні та потребує тривалого лікування. Як стверджує заявниця, за час її перебування у лікарнях, чоловік поміняв замки в квартирі, хоча вона є власником квартири, у зв`язку з чим була змушена проживати у подруги. В Єдиному реєстрі досудових розслідувань 29 травня 2020 року, на підставі її заяви зареєстроване кримінальне провадження: 12020161500001021, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 (чинна до 01 липня 2020 року) (КК України 2001), що підтверджується копією Витягу з ЄРДР. За наслідком вказаних дій, [PERSON] просить суд застосувати обмежувальний припис строком на шість місяців, із заходами тимчасового обмеження прав [PERSON] , а саме: - заборонити [PERSON] перебувати в місці фактичного проживання [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; - обмежити спілкування [PERSON] з [PERSON] , строком на 6 місяців; - заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо остання за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, строком на 6 місяців; - заборонити [PERSON] вести телефонні переговори з [PERSON] , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Статтею 350-5 ЦПК України передбачено, що справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. З урахуванням вказаних приписів, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14 вересня 2020 року вказану заяву було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16 вересня 2020 року о 11 годині 30 хвилин. У судове засідання призначене на 16 вересня 2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, у відповідності до положень ч.9 ст.128 ЦПК України, якою встановлено, що суд викликає або повідомляє у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. Сторони про причини неявки суд не повідомили. З урахуванням встановлених стислих строків розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі в судовому зсіданні 16 вересня 2020 року. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 24 вересня 1988 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . 04.05.2020 року відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 №644171 від 04.05.2020 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Зазначений протокол був складений за наслідком того, що 04.05.2020 року та на протязі декількох місяців [PERSON] словесно ображає, погрожує фізичною розправою своїй дружині [PERSON] , чим здійснив психологічне насильство, чим порушив ч.1 ст.173-2 КУпАП. За наслідком розгляду вказаних матеріалів про адміністративне правопорушення, 09 липня 2020 року Приморським районним судом міста Одеси було ухвалено постанову, якою [PERSON] , [INFO] , мешкаю чого за адресою: [ADDRESS] , визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого, ч.1 ст.173-2 КУпАП, та призначено адміністративне покарання у вигляді адміністративного арешту на строк - п`ять діб. Зазначену постанову, залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 13.08.2020 року по справі №522/7646/20. У вказаній постанові суд дійшов висновку, що винуватість [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, підтверджується матеріалами адміністративної справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії АПР 18 №644171; копією термінового забороненого припису стосовно кривдника серії АА№064831; заявою та поясненнями [PERSON] ; медичними висновками та документами стосовно [PERSON] . Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі за текстом - Закон). Згідно з пунктами 3,4,14 та 17 частини першої статті 1 цього Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до положень ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», постраждала особа має право на: 1) дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства; 10) звернення до правоохоронних органів і суду з метою притягнення кривдників до відповідальності, застосування до них спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству; 11) своєчасне отримання інформації про остаточні рішення суду та процесуальні рішення правоохоронних органів, пов`язані з розглядом факту вчинення стосовно неї домашнього насильства, у тому числі пов`язані з ізоляцією кривдника або його звільненням. Як зазначено у ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають, зокрема: постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинні бути зазначені обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків (родичів) у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Необхідність видачі обмежувального припису щодо [PERSON] , заявниця аргументує вчиненням ним щодо неї психологічного і фізичного насильства, як зазначено у заяві, що підтверджується лише фактами встановленими постановою Приморського районного суду міста Одеси від 09.07.2020 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 13.08.2020 року. Заявниця стверджує, що вона фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , натомість в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України до суду жодного доказу на підтвердження фактичного місця проживання [PERSON] за вказаною адресою до суду не надано, як і доказів на підтвердження проживання [PERSON] за вказаною адресою. Також не надано доказів на підтвердження кому належить на праві власності нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Одночасно судом враховується, що відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Київським РВ УМВС України в Одеській області на ім`я [PERSON] , остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша (міститься в першому реченні абз. 1) має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма (в другому реченні того ж абзацу) охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма (сформульована в абз. 2) визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited v. Ukraine», № 19336/04, § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. З урахуванням наявної інформації стосовно зареєстрованого місця проживання заявниці за адресою: [ADDRESS] , та за відсутності підтверджуючих доказів стосовно місця перебування останньої за адресою: [ADDRESS] , як і доказів кому належить вказана квартира на праві власності, суд вважає, необґрунтованими вимоги заявниці стосовно застосування до [PERSON] обмежувальних приписів до [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , оскільки такими діями можуть бути порушені майнові права і інтереси, як [PERSON] , так і третіх осіб, а відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також, заявницею не надано доказів, що [PERSON] наразі у будь-який спосіб, після застосованих до нього видів адміністративного стягнення постановою Приморського районного суду міста Одеси від 09.07.2020 року, здійснюються дії з переслідування [PERSON] , погрожує їй або вчиняє інші насильницькі дії щодо неї. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, №303А, п.2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи наведене, суд зазначає, що подана [PERSON] заява не підтверджена належним чином, тому задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed