Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

14 вересня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті. У судовому засіданні представник заявника, яка діє на підставі довіреності, вимоги просила задовольнити. В обгрунтування вимог зазначила, що у м. Брянка Луганської області 6 серпня 2016 року померла мати заявника [PERSON]. Причиною смерті стало: атеросклероз сосудів головного мозку, хронічна інцифалопатія, про що свідчить лікарське свідоцтво про смерть № 39 від 8 серпня 2016 року. Оскільки, [PERSON] померла на території, що Верховною Радою України визнана тимчасово окупованою, вона не має належних медичних документів, передбачених законодавством України, для реєстрації факту смерті цієї особи. Після одержання довідки про смерть за місцем смерті [PERSON] вона звернулась до Шевченківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області з проханням зареєструвати смерть її матері та видати їй відповідне свідоцтво. Однак, у зв'язку з тим, що [PERSON] померла в м.Брянка Луганської області, їй було відмовлено. Враховуючи викладене просить встановити факт смерті [PERSON], яка померла 6 серпня 2016 року на тимчасово окупованій території України, місто смерті: м. Брянка Луганської області. Представник заінтересованої особи, в судове засідання не зявився надав письмову заяву з клопотанням про розгляд справи за своєї відсутності, проти задоволення заяви [PERSON] не заперечує. Суд, вислухавши представника заявника, перевіривши матеріали справи, вважає що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлені такі факти, і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до свідоцтва (серія КЯ №098250 від 30 серпня 1958 року) засвідчено той факт, що заявник за справою народилася 5 серпня 1958 року, її батьками вказані відповідно : [PERSON], [PERSON]. Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 22 липня 2015 року засвідчено той факт, що 29 січня 1986 року, заявник розірвала шлюб з [PERSON], після розірвання шлюбу, прізвище залишила [PERSON]. З свідоцтва про шлюб (серія І-ВЛ № 259313 ,виданного відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Шевченківського РУЮ у Харківській області від 22 липня 2015 року) вбачається, що [PERSON] 03 липня 1992 року одружилась та набула прізвища [PERSON]. Первісний документ про реєстрацію шлюбу було отримано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Брянківського МУЮ у Луганській області. Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 39 від 8 серпня 2016 року, смерть [PERSON] настала у м.Брянка Луганської області за адресою: Брянка 2 Луганської області (ЛНР) вул.Молодогвардійська, 64 - 11. Причина смерті - атеросклероз сосудів головного мозку, хронічна інцифалопатія (гіпертонічна хвороба). Зазначене місце смерті є тимчасово окупованою територією України, визначеною розпорядженням КМУ від 7 листопада 2014 року зпа № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Заявник [PERSON] звернулася до Шевченківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою про видачу свідоцтва про смерть [PERSON], однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки заявником предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 8 серпня 2006 року №545. Відповідно до п.8 ч.1ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до роз'яснень, даних в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Положеннями ст. 257-1 ЦПК України перебдачено, що заява про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. Зі змісту ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону вбачається, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. \~\~\~\~\~\~\~\~Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. У відповідності до ч.2 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та п.7 глави 5 розділу Ш Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Мінюсту від 18 жовтня 2000 року номер 52/5 державна реєстрація смерті поводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоровя, де настала смерть, та інших осіб. \~\~\~\~\~\~\~\~Згідно п.13.постанови пленуму Верховного суду України № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. З наведеної правової норми слідує, що лікарське свідоцтво про смерть № 39 від 8 серпня 2016 року [PERSON] є недійсним і не створює правових наслідків. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, тому що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть матері, виданого державним органом України та отримати допомогу на поховання.

Outcome: approved