Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

13.01.2017 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири №18, яка розташована у будинку №9 по вул. М. Арнаутська у м. Одесі. В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що 15.05.2007 року вони внаслідок помилки уклали договір дарування, яким подарували відповідачу [PERSON], своєму синові, належну їм на праві власності квартиру №18, яка розташована у будинку №9 по вул. М.Арнаутська у м. Одесі. Зазначена квартира належала позивачам на підставі договорів купівлі-продажу, виданих Одеською Центральною біржею 30.08.1996 року та 02.09.1996 року за номерами 1296а та 1308, зареєстрованих КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 195пр-6; 195пр-7 за номером 1089. Також позивачі зазначили, що укладаючи договір дарування, вони мали на меті укласти договір довічного утримання, оскільки вони є людьми похилого віку, не мають іншого житла, потребують стороннього догляду, та вважали, що їх син буде жити разом та доглядати за ними. Після укладення договору дарування відповідач деякий час мешкав разом з позивачами, але останні два роки за вказаною адресою не мешкає, допомоги своїм батькам не надає. На їх неодноразові прохання допомогти їм, відповідач відмовляється та стверджує, що на даний час він позбавлений такої можливості та треба деякий час почекати. На теперішній час відповідач змінив своє ставлення до позивачів, не забезпечує їх продуктами, ігнорує домовленості щодо утримання та догляду за ними, весь цей час допомогу їм надавали сусіди. Укладаючи договір дарування, вони помилилися щодо природи правочину, оскільки мали на меті укладання договору довічного утримання, а не договору дарування. Позивачі сподівалися що головною умовою договору дарування є передання відповідачу (обдарованому) майно у власність. Але у звязку з тим, що вони продовжують мешкати у спірній квартирі, вважають, що умови договору дарування виконанні не були, у звязку з чим вимушені були звернутися до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Ухвалою суду від 17.01.2017 року провадження у справі відкрите, по справі призначено до попереднє судове засідання. Ухвалою суду від 13.02.2017 року справу було призначено до відкритого судового розгляду. У судове засідання 12.07.2017 року зявилися позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], які у судовому засіданні пояснили, що коли був укладений договір дарування [PERSON] мешкав разом з ними, та вони розраховували на його допомогу. У 2014 році вона тяжко захворіла, перенесла операцію, та її чоловік [PERSON] теж захворів. Їх син, відповідач по справі разом з ними не мешкає вже три роки, а вони на той час потребували у матеріальній та фізичній допомозі, якої від сина не отримали, їм допомагали сусіді. Позивачка також зазначила, що окрім цієї квартири вона з чоловіком нічого не мають, до теперішнього часу мешкають у зазначеній квартирі, сплачують комунальні послуги за квартиру самостійно, син їм не допомагає, не приїжджає до них, дуже рідко дзвонить, у нього є своя сімя. Позивачка вказує, що в них є ще донька, яка мешкала окремо, але періодично допомагала їм, а місяць тому взагалі виїхала до Італії. Далі позивачка пояснила, що якби відповідач продовжував їм допомагати, вини би не оспорювали даний договір дарування, але їм потрібна допомога. Потрібно щоб хтось за ними доглядав, іншого житла в них немає. До суду 26.09.2017 року надійшли письмові заперечення від [PERSON], згідно яких зазначив, що позов не визнає в повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні. В запереченнях відповідач посилається на те, що дійсно 15.05.2007 року його батьки, позивачі по справ, подарували йому свою квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. У 2008 році, маючи на мtті заробити достатньо грошей, яких би хватило на догляд за його батьками. Він уклав з ПАТ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту, згідно умов якого банк надав йому суму кредиту в іноземній валюті, а у забезпечення виконання боргових зобовязань за цим кредитним договором був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Укладаючи договір про надання споживчого кредиту, він вважав, що курс гривні відносно долара США буде стабільний, але він істотно змінився, на даний час відповідач намагається владнати фінансові труднощі, а своїм батькам він запропонував почекати деякий час. Далі зазначив, що він не відмовляється від обіцянки, яку надав своїм батькам перед укладанням договору дарування, про їх належний догляд, але з причин відсутності фінансів позбавлений такої можливості. У судове засідання 26.09.2017 року зявився представник [PERSON] [PERSON] Після оголошення головуючим по справі заперечень [PERSON], судом ухвалено щодо залучення до участі у справі ПАТ «УкрСиббанк» у якості третьої особи на боці відповідача, у звязку з тим, що спірна квартира за договором знаходиться в іпотеці. У судове засідання 23.01.2018 року зявився представник третьої особи ПАТ «УкрСиббанк» - [PERSON], надав суду пояснення щодо позову [PERSON] та [PERSON], згідно яких зазначив, що позов не визнають, просять відмовити у його задоволені. В поясненнях ПАТ «УкрСиббанк» посилається та не, що позивачі не надали суду належних доказів на підтвердження помилкового розуміння природи правочину під час його вчинення. Вважають, що відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину. Прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). Додатково зазначили, що позивачі обґрунтовують помилкове розуміння правової природи вчиненого правочину виключно похилим віком, вважають, що сам по собі факт похилого віку під час вчинення правочину, ще не говорить про помилкове ставлення особи до вчиненого нею правочину. Також в пояснення зазначено, що позивачами пропущено строк позовної давності на звернення до суду за захистом прав та законних інтересів У судове засідання 28.08.2018 року зявився представник позивачки [PERSON] [PERSON], який зазначив, що свідок [PERSON] у судове засідання не може зявитися за станом здоровя, у звязку з тим, що переніс операцію, просив допитати свідка [PERSON] Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні просив позов задовольнити. Зазначив, що договір було укладено під впливом помилки, оскільки вони вважали, що таким чином вони утримують належний догляд на життя. Позивачі продовжують мешкати у спірній квартирі, самі сплачують комунальні послуги, потребують сторонньої допомоги та догляду, іншого житла не мають. В зазначеній квартирі ще прописана онука позивачів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. В матеріалах справи містяться заперечення відповідача. Третя особа ПАТ «»УкрСиббанк» у судове засідання не зявився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили. У матеріалах справи містяться пояснення третьої особи, згідно яких просили до спірних правовідносин застосувати строки позовної давності. За згодою осіб, які були присутні у судовому засіданні, виходячи з положень ч.1 ст. 233 ЦПК України, суд ухвалив слухати справу за відсутності [PERSON] та представника третьої особи ПАТ «УкрСиббанк», сповіщених належним чином, враховуючи письмові заперечення відповідача та письмові пояснення ПАТ «УкрСиббанк». Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які були присутні у судовому засіданні, пояснення свідка [PERSON], вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що 15 травня 2007 року [PERSON] та [PERSON], з одного боку, та [PERSON], який є їх сином, з іншого боку, уклали договір дарування, згідно якого позивачі подарували відповідачу [PERSON], належну їм на праві власності квартиру №18, яка розташована у будинку №9 по вул. М.Арнаутська у м. Одесі. Зазначена квартира належала позивачам на підставі договорів купівлі-продажу, виданих Одеською Центральною біржею 30.08.1996 року та 02.09.1996 року за номерами 1296а та 1308, зареєстрованих КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 195пр-6; 195пр-7 за номером 1089. Договір було посвідчено 15.05.2007 року приватним нотаріус ОМНО [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №Д-71. Право власності за відповідачем було зареєстрована в КП «ОМБТІ та РОН» 13.02.2008 року, про що свідчить витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно «17726890 від 13.02.2008 року (а.с.7). Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сімї та прописку) №673 від 16.05.2017 року, відповідач зареєстрований у спірній квартирі №9 по вул. М.Арнаутська у м. Одесі. За розглядом справи судом встановлено, що квартира №9 по вул. М.Арнаутська у м. Одесі у подальшому була передана відповідачем [PERSON] в іпотеку Акціонерному комерційному інноваційному банку «Укрсиббанк» за іпотечним договором від 08.04.2008 року в рахунок забезпечення кредитних зобовязань за договором про надання споживчого кредиту №11330338000 від 08.04.2008 року/ Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачі посилались на те, що укладаючи договір дарування, вони насправді мали на меті укласти договір довічного утримання, оскільки вони є людьми похилого віку, не мають іншого житла, потребують стороннього догляду, вважали, що їх син буде жити разом та доглядати за ними. Тобто помились щодо природи укладеного договору. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що мешкає в одному будинку на одному поверсі по сусідству з позивачами [PERSON] та [PERSON] більш ніж 20 років, та тісно спілкуються з ними. Свідок 1-2 рази на неділю постійно бачить їх, заходить до них, інтересується чим їм допомогти. Знає, що на протязі останніх 3 років до них їх син не навідується. Сина позивачів, [PERSON], теж добре знає. Знає, що у позивачів є ще донька, але вона її жодного разу не бачила. Пояснила, що позивачі у квартирі мешкають у двох, знає, що [PERSON] та [PERSON] хворіли, позивачка знаходилася у лікарні, їм допомагає донька. Кому належить квартира свідок не знає. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. У силу вимог ст.6\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч.1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. ч. 3, 4 ст.\~203\~ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, які містяться у пункті 19 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06\~листопада 2009\~року №\~9\~«Про судову\~практику розгляду\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717\~ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229\~ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 61-13652св18, 03 травня 2018 року № 61-745св17 та № 61-4417цс18. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст.\~2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, суд приходить до висновку, що будь-яких конкретних правових доказів, які б давали суду правові підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним з підстав, зазначених у позові, позивачі зі своїм представником суду не надали, і судом таких доказів не здобуто. Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем, тобто фактично було передано у його власність дану квартиру. Жодних доказів щодо перебування позивачів на момент укладення спірного договору такого стану здоров'я та потреби у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі позивачі до суду не надали, лише одні посилання на такі обставини не є належним доказом. Крім того, суд враховує, що протягом тривалого періоду з моменту укладення договору позивачів все влаштовувало. Отже, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшло своє підтвердження посилання позивачів на те, що спірний договір дарування має бути визнаний недійсним як такий, що укладений внаслідок помилки. Крім того судом встановлено що на момент укладання договору сторони розуміли значення своїх дій, і тільки після певного часу виникла потреба у забезпеченні позивачів, що не є тією підставою як заявлено згідно позовних вимог. З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним вказаного Договору дарування, який був укладений позивачами з власної ініціативи за відсутності обставин, які б вплинули на формування їх волі, відповідно до їх волевиявлення та вимог діючого законодавства. Отже, Вимоги позову є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову саме з підстав його необґрунтованості, підстав для застосування до спірних правовідносин строків позовної давності немає, а тому суд не приймає до уваги заяву представника ПАТ «УкрСиббанк». Підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог. На\~\~ підставі викладеного та

Outcome: dismissed