Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

14 грудня 2016 року, представник ПАТ «Фідобанк» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд, звільнити з-під арешту та заборони відчуження земельну ділянку [ADDRESS], кадастровий [NUMBER], на яку було накладено арешт постановою Другого Київського ВДВС Одеського МУЮ про арешт боржника серії АА № 168278 від 08.09.2010 р. (реєстр. № 10221937 від 08.09.2010 р.) та стягнути з відповідачки [PERSON] суму судового збору 1378 грн., мотивуючи це тим, що позивачі мають вищий пріоритет та переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження (земельної ділянки) власником якої є позивачі, як правонаступників всіх прав та обов'язків ПАТ «Ерсте Банк». Представник позивачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином - поштовим повідомленням про вручення судової повістки з відміткою про вручення судової повістки, причини неявки не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав позов, просив його задовольнити та слухати справу за його відсутності не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 29,32). Всі відповідачі по справі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судових засідань повідомлялись належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток з викликом до суду, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутністю суду не надали (а.с. 30,31). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України - кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), і до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено - у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержаталь має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно із статтею 15 цього ж Закону, іпотека земельних ділянок здійснюється відповідно до цього Закону. Заборони та обмеження щодо відчуження і цільового використання земельних ділянок, встановлені Земельним Кодексом України, є чинними при їх іпотеці. Статтями 33,35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна - арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Суд встановив, що 16.02.2012 р. начальником ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області був затверджений акт передачі майна стягувачу, а 23.02.2012 р. ПАТ «Ерсте Банк», правонаступниками яких є позивачі, на підставі вказаного акту приватним нотаріусом Овідіопольського РНО Одеської області Горбань М.В., було видано свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку (а.с. 12). Позивачі мають наміри зареєструвати за собою право власності на вказану земельну ділянку, що заважає їм арешт, накладений на спірну ділянку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.10.2016 р., згідно якої, на неї було накладено арешт постановою Другого Київського ВДВС Одеського МУЮ про арешт боржника серії АА № 168278 від 08.09.2010 р. (реєстр. № 10221937 від 08.09.2010 р.) (а.с. 4). Таким чином, вищевказаний арешт накладений на предмет іпотеки - після укладення та реєстрації договору іпотеки, а наявність накладеного арешту на іпотечне майно порушує права та законні інтереси позивачів як іпотекодержателя щодо застосування позасудового способу врегулювання спору шляхом набуття права власності на вищевказану земельну ділянку (предмет іпотеки) в порядку ст.ст. 7,33,36,37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 23,24,39 закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а тому позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved