Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

13.07.2015 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Головного управління Державної Міграційної Служби України у Львівській області про визнання права користування жилим приміщенням та зобовязання до вчинення дій. Позивачем подано уточнення до позовних вимог 03.08.2015 року. В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 1983 року по 1985 рік вона, [PERSON], перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] і проживала з ним у квартирі [ADDRESS]. В 1985 році вони зареєстрували шлюб, і з цього часу вона постійно проживає у вказаній квартирі однією сімєю з відповідачами. Від шлюбу у них є діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивачка зазначила, що при її вселенні ніхто із членів сімї не заперечував проти її заселення і проживання у вказаній квартирі. На цей період вона була зареєстрована в Рівненській області, де ніколи жодного дня не проживала. Спірна квартира складається з трьох жилих кімнат, кухні, зі всіма комунальними вигодами. Вона з чоловіком і дітьми займають найменшу за площею кімнату. Відповідач, [PERSON] та її чоловік, [PERSON], займають дві інші окремі кімнати. За час проживання вона з чоловіком покращувала житлові і побутові умови вказаної квартири, а саме: міняли вхідні двері, балконні двері, вікна у квартирі тощо. Також вони сплачують всі комунальні послуги. На сьогоднішній день у неї є необхідність узаконити її місце проживання. Для її реєстрації по вказаній квартирі необхідна письмова згода всіх повнолітніх членів сімї. Із них не дає письмової згоди відповідач, [PERSON], а тому за захистом своїх прав вона вимушена звернутись в суд. З огляду на такі факти та з урахуванням уточнень до позовної заяви від 03.08.2015 року позивач просить ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право користування жилим приміщенням - квартирою № 2 по вул. Прилбицька, будинок № 59 у м. Львові; зобовязати Головне управління Державної Міграційної Служби України у Львівській області зареєструвати [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі витягу з угоди №01293 від 24.07.2015 року (а.с. 12) та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №81 (а.с. 13), копія міститься у матеріалах справи, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненні до неї. Просять уточнений позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому порядку, належним чином, згідно вимог ст. ст. 74-75 ЦПК України через оголошення в друкованому засобі масової інформації газеті «Львівська пошта» №132 (1743) від 21 листопада 2015 року, заперечень на позовну заяву відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без її участі, суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Відповідачі [PERSON] [PERSON], [PERSON] в судове засідання 03.12.2015 року не зявились, однак представили суду клопотання, в якому просили справу розглядати без їх участі. Заявлений позов визнають, щодо його задоволення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Уповноважений представник ГУ ДМС України у Львівській області [PERSON], який діє на підставі довіреності від 05.01.2015 року, в судове засідання не зявився, однак представив суду клопотання, в якому просив справу розглядати без участі представника ГУ ДМС України у Львівській області. Сторони висловили думку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів. За таких обставин суд вважає за можливе розгляд справи проводити за такої явки сторін відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], її представника [PERSON], відповідача [PERSON], пояснення свідків [PERSON],[PERSON], зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, за правилом ч. 1 ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Судом встановлено та підтверджено доказами наступне. Між [PERSON] та [PERSON] 26 січня 1985 року Селищанською сільською радою був зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №5, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ГЮ №406243 від 26 січня 1985 року, копія якого наявна у матеріалах справи (а.с. 5). Від спільного шлюбу з відповідачем [PERSON] у них народились діти: [PERSON], 27.04.1985 року, та [PERSON], 21.05.1986 року, що підтверджується свідоцтвами про народження, копія яких наявна у матеріалах справи. Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сімї і прописку від 09.07.2015 року №2130, [ADDRESS] по вулиці Прилбицька (Рясне) зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 6). В судовому засіданні встановлено, що позивач оселилася разом зі своїм чоловіком під час одруження, тобто з 1985 року, проживає разом з сімєю чоловіка і дітьми на правах члена їх родини, веде спільне господарство та оплачує комунальні послуги, що підтверджується актом ЛКП «Рясне 402» від 02.06.2015 року (а.с. 7). Таким чином, суд приходить до висновку, що вона вселилася зі згоди всіх мешканців квартири №2. Крім того, з пояснень свідка [PERSON], [INFO], допитаного в судовому засіданні 11.11.2015 року, вбачається, що проживає в сусідній квартирі № 1 зазначеного вище будинку та протягом 39 років знає сім»ю позивачки. Позивачка проживає в [INFO] разом з чоловіком та двома дітьми, які є повнолітніми на даний час. Свідок [PERSON], [INFO], в судовому засіданні також підтвердила факт проживання позивачки з 1993 р. у спірній квартирі. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Таким чином, позивач [PERSON] відповідно до вимог ст. 65 ЖК України набула рівні з іншими членами родини право користуватися жилим приміщенням. Враховуючи вищевикладені норми права, суд приходить висновку, про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права користування жилим приміщенням, оскільки вона вселилася в квартиру за згодою чоловіка як член сімї наймача. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України зобовязаний після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 33 Конституції України передбачено свобода пересування, вільний вибір місця проживання. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved