Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

14 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06 червня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу його долі у риболовному судні ЯМК 0008 за 30\~000 грн. Відповідачем було складено розписку, відповідно до якої він зобовязався повернути вказану суму частками до 31 грудня 2015 року. Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем взяті на себе зобовязання не виконано, просив стягнути з останнього на свою користь 30\~000 грн в рахунок заборгованості за договором купівлі-продажу. Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що жодного договору купівлі-продажу з відповідачем не укладав. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з матеріалів справи, жодного доказу на підтвердження укладення 06 червня 2014 року договору купівлі-продажу між відповідачем та позивачем, останнім надано не було. Допитаний судом в якості свідка [PERSON] повідомив суду, що дійсно у червні 2014 року укладався договір купівлі-продажу, після нотаріального посвідчення якого відповідач в його присутності склав розписку про те, що зобовязується повернути позивачеві 30\~000 грн до 31 грудня 2015 року. Разом із цим, суд оцінює такі показання критично, і при цьому виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показаннями свідків виконання зобовязань, що виникли з правочину. Таким чином, в даному випадку не допускаються показання свідка як засіб доказування факту вчинення або невчинення правочину, а саме невиконання відповідачем умов нотаріально посвідченого договору Посилання позивача та його представника на розписку про зобовязання [PERSON] сплатити [PERSON] 30\~000 грн не можуть бути взяті судом до уваги, адже жодних належних та допустимих доказів на підтвердження взаємозвязку цієї розписки та договору купівлі-продажу суду не представлено, а з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики позивач не звертався. Проаналізувавши наведені докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, адже ним у судовому засіданні не доведений за допомогою належних та допустимих доказів факт невиконання відповідачем своїх зобовязань саме за договором купівлі-продажу. За таких обставин суд дійшов переконання, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за недоведеністю. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивача і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed