Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

12 травня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29 липня 2008 року уклав з публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - Ощадбанк, Банк) кредитний договір на споживчі цілі на суму 100 000 доларів США зі сплатою 16% річних строком на 10 років, а саме до 29 липня 2018 року. Позивач зазначав, що фактично в касі банку отримав гривні, які потім в цій же касі банку обміняв на долари США по неофіційному курсу НБУ. Зазначений факт Банк може підтвердити квитанцією про валютообмін. Викладене свідчить про порушення Банком порядку видачі готівки, передбаченого Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженої постановою НБУ від 14 серпня 2003 року №337, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин 29 липня 2008 року. Ураховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним кредитний договір від 29 липня 2008 року № 108. Ухвалою судді від 18 травня 2020 року відкрито провадження у вказаній справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 07 серпня 2020 року представник відповідача подав заяву про продовження процесуальних строків, в якій просив продовжити строк для надання відзиву на позовну заяву [PERSON] 16 вересня 2020 року від представника відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі, з підстав того, що існує рішення, що набрало законної сили між тими сторонами та з тих же підстав. Ухвалою суду від 17 грудня 2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження відмовлено. 16 вересня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначено, що факт отримання кредитних коштів підтверджується рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2018 року, що набрало законної сили. Звертаючись до банку, позивач подав заяву про одержання кредиту в сумі 100 000 доларів США на споживчі потреби, а саме: придбання стоматологічного обладнання та будівельних матеріалів. Цього ж дня позивач подав заявку, у якій також просив надати йому кредит в сумі 100 000 доларів США. У вказаній заявці позивач вказав, що він є фізичною особою - підприємцем, а саме лікарем-стоматологом. У повідомленні про умови кредитування, яку [PERSON] 29 липня 2008 року заповнив та підписав власноруч, цільовим використанням якого зазначив придбання стоматологічного обладнання та будівельних матеріалів. Факт підписання цих документів позивач оспорював, що встановлено у рішенні Бережанського районного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2018 року. Отже посилання позивача про те, що він бажав отримати 500 000 грн не знайшли свого підтвердження. Крім того, [PERSON] отримав кошти у касі банку в сумі 100 000 доларів США про що Банк видав видатковий касовий ордер №1 від 30 липня 2008 року, а [PERSON] отримав ці кошти та власноруч підписав цей видатковий касовий ордер. Разом з тим, позивач не довів невідповідності укладеного правочину нормам ст. ст. 203, 215, 628, 1046, 1047 ЦК України. 28 вересня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказує на те, що посилання банку на те, що кредит виданий для здійснення підприємницької діяльності не відповідає умовам договору, в пункті 1.2 кредитного договору вказано, що кредит надається на споживчі цілі, тобто свідчить про те, що сторони не дійшли згоди з усіх істотних умов договору. Суть даного спору полягає в тому, яку валюту (долари США чи гривні) банк зі свого рахунку перерахував платіжним дорученням на кредитний рахунок позивача № [NUMBER] і ці обставини вказаним відповідачем рішенням суду від 08 жовтня 2018 року не досліджувалося. На рахунок позивача банк повинен був перерахувати долари США, а перерахував гривні, що є підставою вважати відносини, які виникли між сторонами поза межами укладеного договору. 19 жовтня 2020 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказано про те, що факт укладення кредитного договору, факт досягнення сторонами усіх істотних умов договору, факт виконання Банком своїх зобов`язань щодо надання [PERSON] 100 000 доларів США, факт отримання ним цих коштів та невиконання [PERSON] своїх зобов`язань щодо повернення цих коштів встановлено рішеннями судів. Крім того, [PERSON] пропустив трирічний строк для звернення до суду із цим позовом. Разом з тим, відповідач заперечує щодо предмету позову, оскільки оспорюватися може лише факт передачі та отримання коштів, в розмірі, обумовленому договором. В той час, як [PERSON] , надаючи покази у справі № 2/593/448/2014 про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, за результатами розгляду якого, 24 листопада 2014 року, ухвалено рішення, підтвердив факт отримання ним кредитних коштів. 07 жовтня 2020 року від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому позивач просив витребувати платіжне доручення, яким банк перерахував 100 000 доларів США на кредитний рахунок позивача №22395003609. 07 жовтня 2020 року від позивача надійшло клопотання про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи. Ухвалою суду від 17 грудня 2020 року у задоволенні клопотання про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи відмовлено. Представник позивача в судовому засіданні повторно заявив клопотання про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи. Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року в задоволенні клопотання про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи відмовлено. Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року в задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено. Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав просив про його задоволення. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 28 липня 2008 року [PERSON] подав до керуючого філією Бережанського відділення Ощадбанку Іваськіва Р.В. заяву про одержання кредиту в сумі 100 000 доларів США, на строк 120 місяців зі сплатою 16% річних під заставу житлового будинку. Позивач також подав Банку звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку; довідку про доходи №209; свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи; свідоцтво про сплату єдиного податку; повідомлення про умови кредитування; кредитну заявку. 29 липня 2008 року сторони уклали кредитний договір на споживчі цілі на суму 100 000 доларів США зі сплатою 16% річних строком на 10 років, а саме до 29 липня 2018 року. Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено, що Банк зобов`язаний видати кредит готівкою у відділенні філії - Бережанське відділення Ощадного банку. Згідно з п. 4.1.2 Кредитного договору Банк зобов`язаний відкрити позичальнику в філії Ощадбанку - Бережанське відділення Ощадбанку кредитний рахунок № [NUMBER] для надання кредиту та обліку заборгованості за кредитом й рахунок № [NUMBER] . Згідно з розпорядженням від 30 липня 2008 року позичальнику [PERSON] відкрито кредитні рахунки № [NUMBER] та № [NUMBER] на підставі рішення кредитного комітету №67 від 28 липня 2008 року. Згідно з розпорядженням від 30 липня 2008 року в рахунок дозволеного кредиту [PERSON] видано кредит в сумі 100 000 доларів США. Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 20 січня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року із [PERSON] на користь Ощадбанку стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 55131,50 доларів США, що еквівалентно 832 278,36 грн. Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року, у задоволенні позову [PERSON] до Ощадбанку про визнання недійсним кредитного договору від 29 липня 2008 року №108 - відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що позивач не надав належних й допустимих доказів на спростування презумпції правомірності оспорюваного правочину, зокрема, не спростовано, що під час укладення 29 липня 2008 року договору №108 про надання споживчого кредиту він, як позичальник діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови, і не довів, що відповідач, діючи при укладенні оспорюваного правочину як кредитор, свідомо й умисно ввів [PERSON] в оману щодо обставин, які впливали на вчинення такого правочину. В той же час, звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що відповідач на кредитний рахунок позивача повинен був перерахувати долари США, в той час як перерахував гривні, що є підставою вважати відносини, що виникли між сторонами поза межами укладеного договору. Крім того, стверджуючи, що кредит був наданий на потреби фізичної особи-підприємця, а за умовами кредитного договору кредит виданий на споживчі потреби, наявні підстави уважати, що сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, до відносин за кредитним договором застосовуються положення що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя цієї статті). Згідно зістаттею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі частини другої статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, у разі заперечення позичальником фату отримання ним кредитних коштів доведенню підлягає передання банком позичальнику суми коштів у розмірі, обумовленому сторонами. В той же час посилання позивача на те, що на його кредитний рахунок банк перерахував гривні в сумі 484480 грн, а не долари США, внаслідок чого він був змушений здійснити у касі банку обмін на долари США на суму 100 000 доларів США, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним, не заслуговують на увагу, оскільки порядок проведення операції по видачі готівки, не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору відповідно до ст.ст. 203, 215, 1051, 1046, 1046 ЦК України. Крім того, позивач не заперечував того, що кошти ним отримані в тому числі у кількості, що визначена укладеним сторонами кредитним договором. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). За таких обставин, установивши фактичні обставини у справі, які мають значення для правильного вирішення справи, слід дійти висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed