Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

14.02.2017 року [PERSON] звернулась до суду з дійсним позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя неповнолітньому [PERSON], [INFO], до досягнення ним 16 років без згоди та супроводу батька [PERSON]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі зі [PERSON], про що свідчить актовий запис № 2083 в книзі реєстрації шлюбів, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER], виданий 26 вересня 2008 року, відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції. За рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 3 грудня 2012 року по цивільній справі № 2035/8961/ 2012 шлюб було розірвано. Від цього шлюбу вони мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] та актового запису № 3168, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 15 липня 2009 року. За рішенням суду місце проживання сина, після розлучення, визначено за місцем її перебування, тобто, разом з нею. Батько має змогу відвідувати дитину і сприяти покращенню нашого фінансового становища, та на противагу, таким правом він не користується. Фактично, відповідач останній раз спілкувався з дитиною два роки тому. Місце фактичного знаходження відповідача їй не відомі, а на наявні засоби зв'язку він не відповідає. Наскільки їй відомо, відповідач регулярно наносить візит до Російської Федерації з метою отримання прибутку, і вона була змушена припинити спроби знайти контакт із відповідачем. Крім того, позивачка зазначає, що на даний час, вона проживає з сином у м. Харкові, самостійно забезпечує спільну життєдіяльність, окрім сплати комунальних послуг та щоденних господарських витрат, також сплачую послуги навчально-освітнього закладу. Водночас, син часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на відпочинку із чистим морським повітрям. Крім того, виїзд дитини за кордон в вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості. У зв'язку з цим вона має намір під час канікул, відвідати разом з сином країни теплого та волого клімату. Оскільки, в результаті відсутності фактичного погодження зі сторони батька, шляхом отримання нотаріально засвідченої довіреності, вона має необхідність на отримання права виїзду дитини без згоди на те батька. Позивачка [PERSON] судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові, наполягала на надання тимчасового виїзду сина до досягнення ним 16 років без згоди та супроводу батька. У подальше судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. Представник позивача [PERSON] у судому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та просив їх задовольнити, також наполягав про надання тимчасового виїзду дитини до досягнення ним 16 років. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, при цьому зазначив, що якщо суд надасть дозвіл на виїзд дитини за кордон, без зазначення строку, позивачка може залишитися з сином за межами території України. У подальше судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Третя особа служба у справах дітей Дзержинського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у судове засідання не з'явились, надали суду заяву, в якій просили розглядати справу за їх відсутності, просили врахувати інтереси дитини. Суд, вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про шлюб серія [NUMBER], зареєстрований 26 вересня 2008 року, відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 2083. (а.с. 10) Від вказаного шлюбу мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] та актового запису № 3168, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 15 липня 2009 року. Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2012 року зазначений шлюб було розірвано. (а.с. 8) Від цього шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. (а.с. 11) Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем у позовній заяві не зазначено, в яку конкретно країну світу необхідно виїзд дитини та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, як це передбачає ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», тобто суд може ухвалити рішення тільки на разовий виїзд без згоди батька, надання дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України у справі № 235/139/16-ц від 12 квітня 2017 року Аналізуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що у задоволені позові необхідно відмовити.

Outcome: dismissed