Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

14 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 15 листопада 2018 року ухвалою суду заява була залишена без руху для усунення недоліків, які були виправлені позивачем у встановлений судом строк. 22 листопада 2018 року позивач надіслав на адресу суду позовну заяву в новій редакції, яка за змістом є однаковою з первісним позовом. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він є спадкоємцем померлої [PERSON] за заповітом, якій належав на праві власності житловий будинок по [ADDRESS] , який вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] . У видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу відмовлено, оскільки правовстановлюючий документ на спадкове майно виданий на ім`я [PERSON] , та спадкодавцем [PERSON] спадкове майно не оформлено. Ухвалою суду від 23 листопада 2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. 08 квітня 2019 року позивач надіслав на адресу суду позовну заяву в новій редакції, в якій не змінюючи підстав і предмету позову, збільшив позовні вимоги та просив суд встановити факт належності [PERSON] свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 10 травня 1989 року, виданого на ім`я [PERSON] , а також визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований у [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті його діда [PERSON] та баби [PERSON] . У вказаній позовній заяві позивач також указав на допущену ним описку в зазначені підстав його спадкування, так, замість спадкування ним спірного нерухомого майна за законом просив уважати таке спадкування за заповітом. У судове засідання позивач не з`явився, надіслав заяву, в якій він просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідач - Шевченківська сільська рада Вітовського району Миколаївської області в судове засідання свого представника не направила, надіслала заяву про розгляд справи за відсутності її представника, позов визнали та не заперечували щодо його задоволення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Вітовська державна нотаріальна контора Миколаївської області в судове засідання свого представника не направила, надіслала заяву про розгляд справи за відсутності її представника, рішення просили ухвалити на розсуд суду. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено до 24 червня 2019 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд установив наступні факти та відповідні правовідносини. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05 грудня 2017 року, виданим повторно Вітовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с.10). Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство. Спадкові правовідносини після смерті [PERSON] виникли в 1989 році, а тому судом при вирішені справи в цій частині застосовані норми ЦК УРСР від 18 липня 1963 року (далі - ЦК УРСР). З огляду на частину 1 статті 525 ЦК УРСР день смерті спадкодавця, є часом відкриття спадщини. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (частина 1 статті 524 ЦК УРСР). За життя [PERSON] 24 квітня 1985 року склав заповіт, яким заповів своєму онукові [PERSON] належну йому частину житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] та усе належне йому майно, що буде належати йому на день смерті та на що він матиме право за законом (а.с.5). Указаний заповіт, згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 21 листопада 2017 року №49960418 є чинним (а.с.28). Родинні відносини [PERSON] з померлим [PERSON] як онука та діда з боку матері підтверджується наступним: - свідоцтвом про народження [PERSON] від 05 серпня 1967 року серії [NUMBER] , згідно якого, батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6); - свідоцтвом про народження [PERSON] від 21 березня 1963 року серії [NUMBER] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] та свідоцтвом про шлюб від 13 листопада 1965 року серії [NUMBER] , згідно якого [PERSON] присвоєно прізвище чоловіка - « [PERSON] » (а.с.8, 13). Отже, [PERSON] є спадкоємцем померлого [PERSON] за заповітом. Згідно приписів частини 1 статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У відповідності до пункту 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Мін`юсту Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, що діяла на момент виникнення спадкових правовідносин після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (далі - Інструкція), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців (абзац 2 та абзац 3 пункту 124 Інструкції). Зі змісту позову вбачається, що позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном оскільки володів заповітом та рішенням про визнання права власності на спірне нерухоме майно. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 06 лютого 2019 року №55013819 та листа Державного нотаріального архіву Миколаївської області від 07 лютого 2019 року №188/01-21-2, спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] не заводилась (а.с.77, 78). Таким чином, позивач, в силу статей 548, 549 ЦК УРСР, як спадкоємець за заповітом фактично вступив в управління спадковим майно, а тому вважається таким, що прийняв всю спадщину, що відкрилась після смерті спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01 липня 2004 року, виданого виконкомом Шевченківської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області (а.с.12). За життя [PERSON] 24 квітня 1985 року склала заповіт, яким заповіла своєму онукові [PERSON] належну їй 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] та усе належне їй майно, що буде належати їй на день смерті та на що вона матиме право за законом (а.с.32). Указаний заповіт, згідно довідки про внесення запису до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ від 22 грудня 2004 року №3805072 є чинним (а.с.29). Родинні відносини [PERSON] з померлою [PERSON] як онука та баби з боку матері підтверджуються тими самими документами, що водночас встановлюють факт родинних відносин позивача з померлим [PERSON] , що досліджені вище (а.с.6, 8, 13). Згідно частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 статті 46 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина 1 статті 1217 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини або відмови від її прийняття, встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 та частина 1 статті 1273 ЦК України). Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно довідки Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 17 листопада 2017 року №2912 на час відкриття спадщини з спадкодавцем [PERSON] , був зареєстрований та проживав з 21 квітня 1990 року її онук [PERSON] зі своєю дружиною та дітьми (а.с.24). Крім цього, позивач [PERSON] 22 грудня 2004 року звернувся до Жовтневої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.78). За вищевикладених обставин, суд уважає, що [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину після смерті баби (з боку матері) [PERSON] , померлої [INFO] , за правилами частини 3 статті 1268 ЦК України та набув право на спадкове майно в силу частини 1 статті 1223 ЦК України. Системний аналіз норм Розділу VІІІ ЦК УРСР, вказує на те, що всі належні спадкодавцеві на момент його смерті права та обов`язки включаються до складу спадщини. Указане міститься й в приписах статті 1218 ЦК України, згідно якої до складу спадщини, відповідно до, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 10 травня 1989 року виконавчим комітетом Шевченківської сільської ради народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області на ім`я [PERSON] видано свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] (а.с.18). Зазначене право зареєстроване в КП «ММБТІ» за №538 на ім`я [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що місце проживання особи, яка вказана в вищезазначеному свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок, її ім`я та по батькові збігаються з місцем проживання у 1989 році [PERSON] , його іменем та по батькові. Належність правовстановлюючого документа на спірне нерухоме майно [PERSON] підтверджується також змістом його заповіту від 24 квітня 1985 року, яким він заповів своєму онукові [PERSON] належну йому частину житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Указане свідчить про допущену описку (одрук) під час виготовлення та заповнення бланку свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 10 травня 1989 року виконавчим комітетом Шевченківської сільської ради народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області. На думку суду, [PERSON] та особа, яка зазначена в свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок від 10 травня 1989 року - [PERSON] , є однією й тією ж особою, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності. На підставі викладеного, факт належності правовстановлюючого документа - свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 10 травня 1989 року [PERSON] є доведеним. Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 10 травня 1989 року видано вже після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Разом з цим, свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області від 24 січня 1989 року №20, тобто за життя спадкодавця [PERSON] . На думку суду, державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] в даному випадку є похідною подією, що лише формалізує рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності і видачу свідоцтва та набуття спадкодавцем тих чи інших прав і обов`язків. Згідно свідоцтва про шлюб від 20 березня 1963 року серії [NUMBER] [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 20 березня 1963 року (а.с.11). Отже, власність на вказане нерухоме майно набута у період шлюбу [PERSON] з [PERSON] . Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 5 Постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень статті 22 КпШС України, яка діяла на час набуття права власності на спірний житловий будинок майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (частина 1 статті 28 КпШС України). Аналізуючи зміст заповітів [PERSON] та [PERSON] , які при житті заповіли своєму онукові [PERSON] по 1/2 частині житлового будинку, що є спірним, суд дійшов висновку про рівність їх часток у спільній сумісній власності подружжя на зазначене нерухоме майно (а.с.5, 32). Виходячи з викладеного та системного аналізу правил статей 8, 19, 41 Конституції України як Основного Закону, а також установленого факту рівності часток щодо майна набутого за час шлюбу, суд уважає що спадкодавці на момент смерті були власниками житлового будинку, який розташований у [ADDRESS] , що включається до складу їх спадщини. Оформлення спадщини позивачем позасудовим шляхом неможливе, що підтверджується постановою державного нотаріуса Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 11 жовтня 2018 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.15). Ухвалюючи рішення по суті спору суд також ураховує наступне. Відповідно до частини 3 статті 15 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Процесуальні права та обов`язки сторін визначено статтею 49 ЦПК України, зокрема, пунктом 1 частини 1 передбачено право відповідача на визнання позову (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до частини 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. В заяві від 06 червня 2019 року відповідач Шевченківська сільська рада Вітовського району Миколаївської області визнала позов повністю. Згідно частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. На думку суду, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Так, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом унормовано приписами ЦК України, позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину та фактично вступив в управління та володіння нею. З огляду на викладене, суд приймає визнання позову відповідачем - Шевченківською сільською радою Вітовського району Миколаївської області. На підставі викладеного, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, що є наслідком його задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved