Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

14 січня 2014 до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк про визнання договору недійсним, в обґрунтування якої представник позивача у позовній заяві та у судовому засіданні посилався на те, що 04 жовтня 2006 року між ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, найменування якого було змінено на ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, та [PERSON] був укладений кредитний договір № 174/в на суму 60 000 доларів США. Оскільки перед укладанням даного договору банк не повідомив позичальницю у письмовій формі про умови надання кредиту, не ознайомив позивача з розрахунком визначення сукупної вартості споживчого кредиту, не повідомив про можливість зростання вартості кредиту, кредитний договір не містить умови та правила, які б регулювали відповідальність банку - що, на думку позивача, суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», [PERSON] звернулась до суду з даним позовом та просила суд визнати недійсним кредитний договір № 174/в від 04 жовтня 2006 року, укладений між нею та відповідачем. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх. Представник відповідача у судовому засідання позов не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість та пропуск строку позовної давності. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 жовтня 2006 року між ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, найменування якого було змінено на ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, та [PERSON] був укладений кредитний договір № 174/в на суму 60 000 доларів США, строком користування до 03 жовтня 2011 року (а. с. 13-15). Також судом було встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2012 року по цивільній справі № 412/10636/2012 за позовом публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором позовні вимоги банку були задоволені у повному обсязі та солідарно стягнено з відповідачів заборгованість у рахунок погашення заборгованості за договором № 174/в від 04.10.2006 року в загальній сумі - 234288 гривень 13 копійок у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 206398 гривень 52 копійки та штраф за пропуск платежів за користування кредитом в сумі 27889 гривень 61 копійку. Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2013 року. Викладене підтверджується матеріалами справи (а. с. 65). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні, та приймаючи до уваги вступивше в закону силу судове рішення щодо стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за спірним кредитним договором, яким були встановлені факти отримання у повному обсязі [PERSON] грошових коштів, передбачених спірним договором, порушення нею зобов'язань щодо належного виконання умов цього договору, та дана правова оцінка відповідності даного кредитного договору вимогам чинного законодавства України, внаслідок чого стало можливим стягнення заборгованості, нарахованої за порушення умов договору, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимоги [PERSON] як у недоведених та необґрунтованих. Вирішуючи питання про судові витрати по даній цивільній справі та приймаючи до уваги результат розгляду справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне судові витрати по даній цивільній справі віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed