Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

13 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 17.04.2012 р. він був прийнятий на посаду інженера з підготовки виробництва ТОВ ВКФ «Електропромремонт». 13.12.2013 р. він написав заяву про надання йому чергової відпустки з подальшим звільненням за власним бажанням та зареєстрував її у відділі кадрів. На підставі вищевказаної заяви, ТОВ ВКФ «Електропромремонт» видано наказ № 124 к п.1 від 14.12.2013 р. про його звільнення з займаної посади за ст. 38 КЗпП (за власним бажанням), про що було здійснено відповідний запис № 5 від 14.12.2013 р. у його трудовій книжці. 14.12.2013 р. в його трудовій книжці було зроблено запис № 6, яким визначено, що запис № 5 від 14.12.2013 р. вважати недійсним, та зроблено запис № 7, згідно з яким він звільнений за прогул. Запис № 7 був зроблений на підставі Наказу № 124 к п. 2 від 14.12.2013 р. Згідно Наказу № 124 к п.2 від 14.12.2013 р. підставою для його звільнення з посади інженера з підготовки виробництва став акт про відсутність робітника на робочому місці від 14.12.2013 р. При цьому, слід зазначити, що 14.12.2013 р. був вихідним днем (субота), та першим днем його відпустки, згідно заяви про надання чергової відпустки з подальшим звільненням від 13.12.2013 р. У зв'язку з тим, що він знаходився у відпустці та перебував в іншому місті, телеграму, яку була направлена на його адресу ТОВ ВКФ «Електропромремонт» про необхідність з'явитися в офіс генерального директора ТОВ ВКФ «Електропромремонт» 17.12.2013 р. та копії наказу про звільнення разом з оригіналом трудової книжки, що направлені на його адресу 17.12.2013 р., він отримав 11.01.2014 р. Вважає, що запис № 7, згідно з яким він звільнений за прогул (п. 4 ст. 40 КЗпП), зроблений на підставі Наказу № 124 к п. 2 від 14.12.2013 року є незаконним, а тому повинен бути визнаний недійсним. Просив: визнати недійсним наказ ТОВ ВКФ «Електроремонт» № 124 к п. 2 від 14.12.2013 р.; визнати недійсним у трудовій книжці [PERSON] записи № 6 від 14.12.2013 р. та № 7 від 14.12.2013 р.; визнати, що [PERSON] був звільнений на підставі наказу ТОВ ВКФ «Електроремонт» № 124 к п.1 за власним бажанням, а запис № 5 від 14.12.2013 р. у трудовій книжці - дійсним. У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові. У судове засідання представник відповідача не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та просив винести рішення згідно діючого законодавства, також надав до суду письмові заперечення відповідно до яких просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Справу розглянуто у порядку ст. 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, 17 квітня 2012 року [PERSON] був прийнятий на посаду інженера з підготовки виробництва ТОВ ВКФ «Електропромремонт», що підтверджується копією трудової книжки Серії [NUMBER] від 22 грудня 2010 року (зворотна сторона а.с. 6). 13 грудня 2013 року [PERSON] написав заяву про надання чергової відпустки з 14.12.2013 р. по 31.12.2013 р. з подальшим звільненням за власним бажанням, яку зареєстрував 13.12.2013 року (а.с. 7). ТОВ ВКФ «Електропромремонт» видано наказ № 124 к п.1. від 14.12.2013 р. про звільнення [PERSON] з займаної посади за ст. 38 КЗпП України, про що було здійснено відповідний запис № 5 від 14.12.2013 р. у трудовій книжці (зворотна сторона а.с. 6). 14 грудня 2013 року в трудовій книжці [PERSON] було зроблено запис № 6 від 14.12.2013 р., яким визначено, що запис № 5 від 14.12.2013 р. вважати недійсним, та зроблено запис № 7, згідно з яким [PERSON] було звільнено за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України (зворотна сторона а.с. 6). Запис № 7 був зроблений на підставі Наказу № 124 к п. 2 від 14.12.2013 р., підставою для звільнення [PERSON] з займаної посади став акт про відсутність робітника на робочому місці від 14.12.2013 р. (а.с. 8) [PERSON] телеграму про необхідність з'явитися в офіс генерального директора ТОВ ВКФ «Електропромремонт» 17.12.2013 р. направлено 16.12.2013 р. (а.с. 10). У відповідність до ч.6 ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідність до ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. У відповідність до ст. 2-1 КЗпП України, Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. У відповідність до ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У відповідність до ст. 4 КЗпП України, законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідність до ч.6 ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідності з ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», містяться правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Підставою для звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України (прогул) став акт про відсутність робітника на робочому місці від 14.12.2013 р., з урахуванням якого і був винесений наказ № 124 к п. 2. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у визначених даною статтею випадках, зокрема і прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Чергова відпустка з подальшим звільненням була оговорена з керівництвом, в результаті чого було надано заяву від 13.12.2014 р. та зареєстровано у відділі кадрів, про, що мається відмітка на заяві (а.с. 7). Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Згідно з п.п. 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 30 1 від 27.04.1993 р «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідно до п. 4.1. Постанови Кабінету Міністрів України № 30 1 від 27.04.1993 р «Про трудові книжки працівників» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно п. 4.2 Наказу Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 року «Про затвердження інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» визначено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Трудову книжку [PERSON] було надіслано поштою 17.12.2013 р. разом з копією наказу про звільнення. [PERSON] не був ознайомлений ні з актом про відсутність робітника на робочому місці від 14.12.2013 р. та з актом про неявку робітника від 17.12.2013 р., наказом № 124 к п.2 від 14.12.2013 р. про звільнення. Згідно з п.п. 2.4, 2.5 Наказу Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 року «Про затвердження інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). При цьому кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, визнати наказ ТОВ ВКФ «Електропромремонт» № 124к п.2 від 14 грудня 2013 року недійсним; визнати записи № 6 від 14 грудня 2013 року та № 7 від 14 грудня 2013 року у трудовій книжці [PERSON] недійсними; визнати запис № 5 від 14 грудня 2013 року у трудовій книжці [PERSON] дійсним. Також, у порядку ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 243 грн. 60 коп. В решті заявлених позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв'язку з відсутністю їх обґрунтування. На підставі викладеного,

Outcome: partial