Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

13 березня 2020 року [PERSON] звернулась з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 17 серпня 2006 року нею у ТОВ «Український промисловий банк» було отримано кредит в сумі 24700 доларів США для придбання квартири [ADDRESS] . Для забезпечення кредитних зобов`язань між позивачем та банком 27 вересня 2006 року був укладений договір іпотеки зазначеної квартири. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та НБУ був укладений договір про передачу активів та кредитних зобов`язань. 30 серпня 2012 року рішенням Апеляційного суду Миколаївської області з позивача на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за зазначеним кредитним договором в сумі 67829,69 грн., рішення виконується примусово з 05 липня 2018 року. 14 травня 2019 року позивачу стало відомо про те, що 26 квітня 2019 року право власності на належну їй квартиру перереєстровано на [PERSON] шляхом продажу з аукціону, а перед цим на підставі іпотечного договору право власності на квартиру було перереєстровано на ПАТ «Дельта Банк». Посилаючись на те, що перехід права власності на належне їй майно, що є єдиним її місцем проживання, є незаконним, сума боргу значно менше вартості квартири, а також, посилаючись на порушення банком вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] . Ухвалою суду від 16 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 16 березня 2020 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 травня 2020 року витребувані докази копії реєстраційних справ на квартиру [ADDRESS] із Центру надання адміністративних послуг Южноукраїнської міської ради Миколаївської області. 17 липня 2020 року позивачем надана заява про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Чекановського С.І. департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про державну реєстрацію права власності ПАТ «Дельта Банк» на квартиру [ADDRESS] , визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] та поновити запис про право власності позивача. Ухвалою суду від 20 липня 2020 року прийнята заява про збільшення позовних вимог, залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської області. В судове засідання позивач не з`явилась, судом належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав чуду заяву з проханням розглядати справу без його участі та участі позивача, підтримав збільшені позовні вимоги. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з`явився, судом належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова І.В., в судове засідання не з`явилась, надіслала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської області, в судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 17 серпня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] /т.1 а.с.5/. Для придбання зазначеної квартири [PERSON] 27 вересня 2006 року уклала договір з ТОВ «Український промисловий банк» про отримання кредиту в сумі 24 700 доларів США з кінцевим строком повернення 26 вересня 2031 року /т.1 а.с.7-9/. В забезпечення кредитних зобов`язань між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» 27 вересня 2006 року був укладений договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю [PERSON] і на час дії договору залишається у її володінні /т.1 а.с.10-11/. 30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України був укладений договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, згідно п.4.1 якого на користь ПАТ «Дельта Банк» передані права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами і ПАТ «Дельта Банк» стає новим кредитором, в тому числі і за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними з [PERSON] /т.1 а.с.165-166/. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 серпня 2012 року частково задоволені позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк», стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором станом на 13 березня 2012 року в сумі 67829,69 грн., у задоволенні вимоги про дострокове повернення кредитних коштів відмовлено /т.1 а.с.12-13/. 06 грудня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» на адресу [PERSON] була направлена вимога про дострокове виконання умов кредитного договору через порушення зобов`язання і попереджено про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки, вимога отримана адресатом 08 грудня 2017 року /т.1 а.с.169/. Як вбачається із копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що міститься у матеріалах реєстраційної справи, 23 квітня 2018 року за заявою ПАТ «Дельта Банк» на підставі іпотечного договору, договору про передачу активів та кредитних зобов`язань, листа-вимоги право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за ПАТ «Дельта Банк» /т.1 а.с.97/. Постановою державного виконавця від 05 липня 2018 року відкрито виконавче провадження, заборгованість в сумі 67829,69 грн. за рішенням суду стягується у примусовому порядку /т.1 а.с.14/. 26 квітня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу шляхом проведення відкритих торгів (електронного аукціону) квартири [ADDRESS] /т.1 а.с.172-174/. У той же день право власності на квартиру було зареєстровано за покупцем [PERSON] /т.1 а.с.151/. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя\~статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Згідно зі\~статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.\~ У\~статті 12 Закону України «Про іпотеку»\~вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону\~передбачає, що в\~разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених\~статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі\~статтею 36 Закону України «Про іпотеку»\~сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього\~Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до цієї статті\~іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку. Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення\~шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України\~\~\~\~від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та\~процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Таким чином, судом не вбачається процедурних порушень при реєстрації права власності на спірну квартиру за ПАТ «Дельта Банк». Стосовно порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», так як на момент відчуження предмета іпотеки іпотекодавці проживали у ньому як в єдиному житлі, суд вважає необхідним зазначити наступне. У пункті 1\~Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»\~передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із\~статтею 4 Закону України «Про заставу»\~та/або предметом іпотеки згідно із\~статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Суд звертає увагу, що хоча позивач і посилається на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», разом з тим позивачем не надано доказів того, що спірна квартира є єдиним житлом її та її сім`ї і місцем постійного проживання. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Згідно п.4.2-4.4 договору іпотеки сторони обумовили,\~що одним із способів задоволення вимог іпотекодержателя є добровільна передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, а саме у випадку порушення іпотекодавцем своїх обов`язків перед іпотекодержателем за кредитним договором та/або цим договором іпотеки, предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, правовою підставою для реєстрації права іпотекодержателя є іпотечний договір 9п.4.4.1). Зазначені погодджені сторонами умови договору є угодою про перехід права власності, що набуває чинності з моменту, передбаченого в пункті 4.4.1. Перехід права власності не потребує додаткового оформлення і сторони погоджуються про те, що застереження про добровільну передачу відображає усі питання по переходу права власності від іпотекодавців до іпотекодержателя, щодо яких сторони мали намір домовитись. Такий висновок викладено у постанові\~Великої Палати Верховного Суду\~від 19 червня 2019 року № 643/17966/14-ц: продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей\~36,\~38\~цього\~Закону\~та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Суд не приймає посилання позивача на постанову Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №465/1310/17, оскільки постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі\~№ 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), здійснено відступ від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від\~31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17 (провадження № 61-29771св18) і зазначено, що правильним є висновок судів про те, що положення\~Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»\~не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку\~статті 38 Закону України «Про іпотеку»\~на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Також зазначено, що тлумачення\~статті 38 Закону України «Про іпотеку»\~свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду №607/4911/16 від 16 грудня 2019 року. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини\~першої). Кожна сторона, у відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши надані позивачем докази та матеріали, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у судовому засіданні не були обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають. Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 березня 2020 року, відповідно до п.9 та п.10 ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню після набрання рішенням законної сили.

Outcome: dismissed