Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

14.05.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу мають доньку [PERSON] , яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на життя. З середини 2020 року шлюбні відносини припинені. Збереження сім`ї та примирення не можливе. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. У зв`язку з чим, позивач просить шлюб розірвати, стягнути на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі ј частини заробітку відповідача до її повноліття та на своє утримання у розмірі 1/6 частини до досягнення дитиною трьохрічного віку. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29.06.2021 року дана справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін в судове засідання. 06.08.2021 року, через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому остання зазначила, що відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, зазначаючи, що саме позивачем спричиняються конфліктні ситуації в сім`ї, через що подальше проживання не можливе. Стосовно твердження позивача, що дитина перебуває на її утриманні, дана обставина підлягає спростуванню, з огляду на те, що відповідачем вносяться аліменти на утримання доньки, що підтверджується випискою з банківського рахунку від 23.07.2021 року. Саме цей факт, як зазначає представник є основним підтвердженням того, що відповідач приймає регулярну участь в утриманні спільної дитини, а тому спростовує інформацію надану в позові позивача про відсутність допомоги з боку батька. Крім того, відповідач є єдиним хто має стабільний дохід в даній родині, а тому стягнення з нього ј частини доходу, але не менше 100 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку призведе до скрутного становища в сім`ї оскільки спільна дитина не єдина хто перебуває на його утриманні, проте має можливість сплачувати аліменти щомісячно в розмірі 1100,00 грн. З приводу стягнення аліментів на утримання іншого подружжя, в цій частині просили відмовити повністю, у зв`язку з тим, що у відповідача відсутня можливість сплачувати аліменти на користь позивача в розмірі 1/6 з усіх видів його заробітку. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнала частково та надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи судом встановлено, що 12 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Фастівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 354. Від подружнього життя мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 07.04.2020 року Фастівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУ МЮ (м. Київ), про що зроблено відповідний актовий запис № 102.На даний час сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, примирення не можливо. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. При розгляді справи судом встановлено, що на даний час сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, збереження шлюбних відносин призведе до порушення прав кожного з подружжя так, як жодний із них не бажає підтримувати шлюбні стосунки один з одним. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; нормативно-правовий акт № 475/97-ВР від 17.07.1997 Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч. 1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач у відзиві на позовну заяву та його представник в судовому засіданні зазначили, що визначений розмір аліментів позивачем є не помірним для відповідача так, як він має на утриманні неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , від першого шлюбу, на утримання яких щомісячно ним сплачується 3200,00 грн за Договором про сплату аліментів на дітей від 07.06.2019 року. Крім зазначених дітей на утриманні також перебуває його батько [PERSON] , який 15.02.2021 року визнаний інвалідом другої групи у зв`язку з онкологічним захворюванням. З врахуванням вказаних обставин згоден сплачувати 1100,00 грн, щомісячно до повноліття дочки, а на утримання дружини до досягнення дитиною трьохрічного віку взагалі просив відмовити за відсутністю на це коштів. Разом з тим, при розгляді справи вказані обставини не були підтверджені належними доказами. Так, частиною другою ст. 109 СК України, передбачено, що договір між подружжям про розмірі аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Як вбачається з Договору про сплату аліментів на дітей укладеного 07.06.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , на який посилається відповідач, за останнім встановлюється обов`язок сплачувати на утримання дитини ( [PERSON] , [PERSON] ) аліменти в розмірі 1600 грн, щомісяця на кожну дитину, всього разом 3200 грн. на розрахунковий рахунок [PERSON] . Однак, всупереч ч. 2 ст. 109 СК України, даний договір не посвідчений нотаріально, підписаний лише [PERSON] , у зв`язку з чим, суд не бере його до уваги, як доказ сплати аліментів на дітей від попереднього шлюбу. Більш того, відповідачем взагалі не надано доказів того, що він є батьком інших дітей крім доньки позивачки. Також, суд, критично відноситься на посилання відповідача, що на його утриманні перебуває батько [PERSON] , який є інвалідом другої групи у зв`язку з онкологічним захворюванням, оскільки відповідачем та його представником при розгляді справи не надано належних доказів, що підтвердили дійсність утримання відповідачем батька та які витрати у зв`язку з цим понесені (відповідно до чинного законодавства). Згідно довідки ТзОВ «Гранд Транс Інвест» від 14.05.2021 року за вих. 14/05-01, [PERSON] , дійсно працює в даному товаристві з 01.02.2021 року на посаді водія автотранспортних засобів, з посадовим окладом 6220,00 грн. З довідки виданої ВК Фастівської міської ради Київської області від 11.05.2021 року № 217, вбачається, що дочка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за місцем проживання матері у [ADDRESS] . Відповідачем та його представником даний факт не заперечувався. Частина 3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків разом з яким проживає дитина. Звернувшись до суду з даним позовом позивач визначила розмір коштів (аліментів) у частці від доходу батька (відповідача) дитини. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищезазначені обставини, а також обов`язок обох батьків утримувати дитину та те, що відповідач офіційно працює, відомостей про наявність тяжких захворювань або інших вад здоров`я суду не надано, а також не повідомлено будь-які інші обставини, що свідчать про неможливість надавати матеріальну допомогу, суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини, підлягає задоволенню частково та вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Також, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання до досягнення дитиною трьох річного віку. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Стаття 85 СК України регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання. Частина 4 статті 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. При розгляді справи судом встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , проживає із матір`ю [PERSON] , позивачем по справі. Відповідно до довідки виданої Управлінням соціального захисту населення ВК Фастівської міської ради Київської області від 11.05.2021 року № 835, [PERSON] перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради та отримує допомогу при народженні дитини на [PERSON] , [INFO] , з 01.04.2020 року. У зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше трьох років, позивач не має змоги працювати і утримувати себе. Відповідачем та його представником заперечується сплату вказаних аліментів з посиланням на факт відсутності коштів. Разом з тим, суд не бере даний факт до уваги зважаючи на те, що відповідачем здійснювалися перерахування коштів на рахунок [PERSON] та [PERSON] , що перевищують дохід відповідача, дана обставина підтверджується наданими відповідачем доказами до суду. З урахуванням обставин справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання в розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною трьох років. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною першою ст. 141 ЦПК України, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За умовами ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З матеріалів справи вбачається, що 26.04.2021 року між адвокатом Зайцевим Всеволодом Сергійовичем та позивачем [PERSON] був укладений договір № 10/04/2021 про надання правової допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, представником позивача надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), в якому зазначений перелік виконаних адвокатом робіт, їх ціна та час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт. Розмір витрат на оплату послуг адвоката за об`єм робіт становить 4000,00 грн., що складається з: проведенням зустрічі з клієнтом, підписання договору про надання правової допомоги, первинне інтерв`ювання, формулювання фабули справи та бажаного результату, якого хоче досягти клієнт від звернення до адвоката - 1 год., вартість 300 грн., збір доказової бази та документів, необхідних для підготовки позовної заяви, надання консультацій та роз`яснень з питань цивільного, цивільно-процесуального та сімейного законодавства - 2 год., вартість 400 грн., ознайомлення з нормативно-правовою базою, судовою практикою у відповідній категорії справ, формування остаточної правової позиції у справі - 2 год., вартість 300 грн., підготовка в інтересах клієнта, оформлення відповідно до вимог процесуального законодавства та підготовка до направлення до суду позовної заяви до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - 7 год., вартість 3000 грн. Також представником позивача надано копію квитанції № 1 від 12.05.2021 року, відповідно до якої [PERSON] за надання правової допомоги сплатила адвокату Зайцеву В.С. 4000 грн. Надані представником позивача документи відповідно до положень ст. 12,81 ЦПК України є належними доказами сплати [PERSON] грошових коштів за надання професійної правничої допомоги адвоката Зайцева В.С. у даній справі. Враховуючи наведені вище положення закону, якими встановлено, що витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги адвоката, несуть сторони, а також той факт, що представник позивача у справі належним чином документально підтвердив такі витрати, і їх розмір не перебільшує суму, визначену умовами договору про надання правової допомоги, що вказує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. За подання позову до суду про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави у розмірі 908,00 гривень. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 908,00 грн., за позовну вимогу про розірвання шлюбу. Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць суд допускає до негайного виконання відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України.

Outcome: partial