Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

12 липня 2021 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій просить визнати відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з грудня 2018 року. Усі витрати по оплаті житлово-комунальних послуг позивач оплачує самостійно, тому змушений звернутись до суду. Ухвалою від 19 липня 2021 року зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 19 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримав позов, надав пояснення аналогічні змісту позову, додатково пояснив, що відповідач є його колишньою дружиною і у 2016 році зібрала речі і пішла від нього. З цього часу у квартирі не проживає. Просив позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена, причини неявки суду не повідомила, відзиву не подала. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. \~Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування Ѕ частки квартири від 05 грудня 2008 року, посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.12.2008, Свідоцтва про право власності від 20 листопада 1995 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового Фонду. Статтею 55 Конституції України\~гарантується судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Згідно\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.ст.\~319,\~321 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України\~визначено, що власник жилого будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 391 Цивільного кодексу України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ст. 156 ч. 1 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.06.2018, яке набрало законної сили 17.07.2018, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва Про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з актом про не проживання від 09.07.2021 року, складеного [PERSON] , [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає з зими 2018 року. Факт не проживання [PERSON] в кв. [ADDRESS] також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що [PERSON] є колишньою дружиною позивача і не проживає з ним у квартирі з 2016 року. Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі йог відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, остання більше одного року не проживає та не користуються квартирою [ADDRESS] , суд вважає, що відповідач втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі.

Outcome: approved