Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

13.01.2015 року [PERSON] (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач-1), [PERSON] (далі по тексту відповідач-2) та Виконавчого комітету [PERSON] сільської ради (далі по тексту відповідач-3) про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності (т.1 а.с.2-6). Так, позивач просив суд: - визнати заповіт від 12.05.2008 року, складений [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON], посвідчений секретарем Мологівської СР нікчемним; - визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; - визнати [PERSON] таким, що прийняв спадщину після померлої [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області; - визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області. Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуваний заповіт складений з чисельними порушеннями вимог Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України», а тому, у відповідності до ст.1257 Цивільного кодексу України, є нечинним. Будівництво спірного житлового будинку було закінчено у період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а тому таке майно є їх спільною сумісною власністю. За життя [PERSON] 05.06.2008 року склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла [PERSON] Отже, на думку позивача, в теперішній час він являється сподкоємцем після смерті [PERSON], яка в свою чергу, прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] на спірний житловий будинок. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.01.2015 року відкрито провадження у справі № 495/87/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та ВК [PERSON] про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності. Справу призначено до розгляду (т.1 а.с.44). Представником відповідача-1 ([PERSON]А.) [PERSON], подано до суду заперечення на позовну заяву [PERSON], згідно з яким вона просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, застосувати позовну давність (т.1 а.с.94-99). Такі заперечення мотивовані тим, що оскаржуваний заповіт відповідає вимогам чинного законодавства, так як заповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі, заповіт, як односторонній правочин, вчинений у письмовій формі та посвідчений відповідальною особою, на яку покладено функції по вчиненню нотаріальних дій, такий правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Майно (спірний житловий будинок) набуте [PERSON] до реєстрації шлюбу 03.01.1964 року з [PERSON], а тому є його особистою власністю. Крім того, усі можливі строки позовної давності щодо вимог про оскарження заповіту від 12.05.2008 року сплинули. 03.02.2016 року позивачем [PERSON], було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог (т.2 а.с.53-54), в якій він просив суд: - встановити факт належності [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області; - визнати [PERSON] такою, що прийняла спадщину від [PERSON] у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області; - встановити факт належності [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області; - в іншій частині позовні вимоги залишити не змінними, вважати дану заяву невід'ємною частиною первісного позову. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.02.2016 року в прийнятті до розгляду заяви про збільшення позовних вимог відмовлено у звязку із тим, що така заява є заявою з новим предметом позову та новими підставами позову, яка подана не до початку розгляду справи по суті, а вже в процесі її розгляду, а, відповідно до ст.31 Цивільного процесуального кодексу України, позивач може скористатися своїм правом змінити підставу або предмет позову лише до початку розгляду справи по суті (т.2 а.с.55-57). Крім того, 16.03.2016 року позивачем [PERSON], було подано до суду заяву (т.2 а.с.66), в якій він просив суд визнати причини пропуску [PERSON] строку позовної давності поважними та поновити його для захисту спадкових прав, які порушені складанням оскаржувального заповіту. Між тим, як було розяснено судом позивачу [PERSON], у судовому засіданні 17.03.2016 року, така його заява та викладена в ній додаткова позовна вимога не може бути прийнята судом до уваги та розглянута, так як в минулому судовому засіданні, у відповідності до ч.3 ст.192 Цивільного процесуального кодексу України, було ухвалено про закінчення зясування обставин справи та перевірки їх доказами і перехід до судових дебатів, а, як визначено ч.8 ст.193 Цивільного процесуального кодексу України, під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог. В судовому засіданні 17.03.2016 року позивач [PERSON], та його представник [PERSON], заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. В судовому засіданні 17.03.2016 року відповідач-1 [PERSON], та її представник [PERSON], заперечували проти заявлених [PERSON] позовних вимог в повному обсязі та просили у їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у поданому до суду запереченні. Відповідач-2 [PERSON], та представник відповідача-3 ВК [PERSON], в судове засідання 17.03.2016 року не зявилися без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань не заявляли, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Розглянувши позовну заяву [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 03.01.1964 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO], було зареєстровано шлюб ВК Випасненської СР, про що 03.01.1964 року зроблено відповідний актовий запис за № 1, що підтверджується повторно виданим 17.06.2008 року свідоцтвом про шлюб серії 1-СР № 078279 (т.1 а.с.11). Подружжя ([PERSON] та [PERSON]Б.) проживали в житловому будинку по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області, який розташований на земельній ділянці площею 0,21 га за тією ж адресою. Між тим, на житловий будинок та інші споруди, які знаходяться на земельній ділянці площею 0,21 га правоустановчі документи на імя подружжя оформлені не були. Так, у відповідності до державного акту серії ЯГ № 936542 на право власності на земельну ділянку, виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 12.03.2007 року [PERSON] виділено у власність земельну ділянку № 12 в масиві № 15, площею 2,00 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (т.1 а.с.9). Згідно із складеним 20.10.2008 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» технічним паспортом (інвентаризаційна справа № 906), власником садибного (індивідуального) житлового будинку № 325 по вул. Кишинівській у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області є [PERSON] (т.1 а.с.15). Згідно із довідкою № 02 від 12.01.2010 року, виданою [PERSON] сільським головою, згідно погосподарської книги № 6 за 1958-1960 роки, земельна ділянка була виділена для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд у 1958 році, закінчено будівництво житлового будинку, розташованого в селі Молога, вул. Кишинівська,325 у 1967 році (т.1 а.с.12). Згідно відповіді начальника КП «Білгород-Дністровське БТІ» № 3516 від 11.11.2008 року, власник [PERSON] до дня смерті не оформив право власності на будинок № 325 по вул. Кишинівській в с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області (т.1 а.с.10). 12.05.2008 року секретарем Мологівської СР Гаврилюк Г.П., зі слів [PERSON], записаний заповіт, відповідно до якого все його майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на день смерті, [PERSON] заповів у рівних долях [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] (т.1 а.с.8). 18.05.2008 року помер [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис за №30, що підтверджується виданим 17.06.2008 року ВК [PERSON] свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 154349 (т.1 а.с.14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. Відповідно до спадкової справи № 315/2008р. до майна померлого 18.05.2008 року [PERSON], його дружина [PERSON] маючи намір вирішити питання щодо спадкового майна, подала відповідні заяви: 26.05.2008 року, яка надійшла до державної нотаріальної контори 29.10.2008 року про те, що вона не має наміру використовувати своє право на спадщину, а 05.06.2008 року, яка надійшла до державної нотаріальної контори 17.06.2008 року про намір прийняти спадщину у вигляді ? частини майна. 05.06.2008 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського РНО [PERSON], зі слів [PERSON], записаний та посвідчений заповіт, відповідно до якого все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, та всі її права та обовязки, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право, [PERSON] заповіла [PERSON] (т.1 а.с.34). 28.06.2010 року померла [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис за № 22, що підтверджується виданим 29.06.2010 року ВК [PERSON] свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 227624 (т.1 а.с.13). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. Вказані вище обставини були встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.10.2011 року та рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.05.2014 року, які набрали законної сили (т.1 а.с. 29-33, 35-37). Згідно із ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивачем [PERSON] та представником відповідача-1 ([PERSON]А.) [PERSON], були подані до суду заяви про викликв судове засідання для допиту та дачі пояснень свідків (т.1 а.с.124-125), які ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.04.2015 року були задоволені (т.1 а.с.132-134). В судове засідання 22.04.2015 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (т.1 а.с.176, 178-181). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знав покійних [PERSON] та [PERSON] Вони хворіли та зверталися за медичною допомогою. Він лікував [PERSON], у якого був тяжкий стан здоровя, хворів на діабет, рак шлунку, нирки. В такому стані [PERSON] не міг нікуди поїхати. У 2008 році [PERSON] була у гипсі, лежача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він лікував [PERSON] та [PERSON], був їх дільничим лікарем. Самопочуття у [PERSON] було погане, стан тяжкий, передвигатися не міг, лежав, але говорив та все розумів. Огляд здійснювався на дому. Дільничим лікарем [PERSON] був три роки, з 2006 по 2008 рік. [PERSON] звертався за рік по 2-3 рази та усі відповідні записи вносилися у його медичну картку. Стан здоровя [PERSON] з роками погіршувався, особливо після раку. Пересувався [PERSON] на милицях лише по кімнаті, на подвіря не виходив. [PERSON] після перелому не пересувалася, була у ліжку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що була невісткою [PERSON] [PERSON] була прикована до ліжка, читати та писати вона не вміла. [PERSON] ходив на милицях по двору. В 2008 році у лютому місяці [PERSON] та [PERSON] віддали свої паспорти та [PERSON] на милицях їздив на автобусі до ради для складання довіреності. Їх будинок був побудований приблизно у 1967 році, а почали його будувати після 1950 року. [PERSON] останній час дуже хворів, до нього приїзджала швидка та лікарі. [PERSON] та [PERSON] (онуки [PERSON]Я.) рідко приїзджали до [PERSON] та [PERSON], на день, на ніч. [PERSON] розповідав, що онуки вимагали написати заповіт на них. До ради він не їздив, секретаря привозили до нього. Нанімали [PERSON] помічниць, які готували та прибирали, їх було приблизно три. В останні дні життя [PERSON] до нього приїзджали онуки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] була його матірю, а [PERSON] батьком (не рідним). [PERSON] та [PERSON] зійшлися приблизно у 1948 році. Збудували землянку та у 1950 роках почали будувати будинок, їх допомагали брати та сестри, які вже також померли. Закінчили будівництво будинку приблизно у 1967 році. Паспорти [PERSON] та [PERSON] були вдома у [PERSON] та [PERSON] Про заповіт розповідав сам [PERSON] Останні 2-3 місяці життя [PERSON] почував себе погано, лежав, погано бачив, ходив з палицею, потім з милицями, ходив лише по кімнаті. Заповіт [PERSON] складав вдома, як він сам про це сказав, до нього з сільської ради приїздив представник. Онуки до [PERSON] приїзджали приблизно 1 раз на місяць, на один день. Відвідував батьків ([PERSON] та [PERSON]Б.) кожень день, допомагав їм. У батьків були домогосподарки, щодня, остання була до смерті [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працювала листоношою. З [PERSON] та [PERSON] була знайома. В останнє бачила [PERSON] після травневих свят, приблизно 13 число, вівторок, 2008 рік. Тоді [PERSON] сидів на лавці біля двору, сказав, що чекає 1\~000 грн. та зробив довіреність на [PERSON]. В судове засідання 30.04.2015 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (т.1 а.с.185, 187, 189). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що була сусідкою [PERSON] та [PERSON], жила навпроти них. 12.05.2008 року бачила, як підїзджала машина сірого кольору, в якій була секретар Мологівської СР, десь після обіду, хто привозив її не знає. З покійним [PERSON] багато не спілкувалася, він сидів на вулиці на лавці. [PERSON] не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] її свати. В середині травня 2008 року, приблизно з 9 по 12 число, була у сестри в Молозі, де бачила 2 паспорти [PERSON] та [PERSON] та довіреність для отримання 1\~000 грн., які лежали у книжній полиці. [PERSON]Я, хворів, але трохи ходив на палиці, сидів на лавці, стирав за собою, на милицях не ходив. [PERSON] була неходяча, зі зламаним тазобедренним суглобом, була неграмотною, не вміла читати. Стосовно заповіту нічого не чула, про домогосподарку не знає. Сестра ходила до [PERSON] та [PERSON], допомагала їм. [PERSON] та [PERSON] (онуки [PERSON]Я.) приїзджали до [PERSON] та [PERSON], на день-два. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома зі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] приблизно до 10 років, перебувала у цивільному шлюбі з [PERSON] Була соціальним працівником державної служби. Дід [PERSON], дзвонив до онуків [PERSON] та [PERSON], та вони усі разом приїзджали в село Молога до діда та баби на вихідні (день, два, три), допомагали. Ночували у будинку батьків [PERSON] на іншій вулиці. У травні 2008 року, приблизно з 9 по 11 число, всі приїхали до [PERSON] та [PERSON], на красному автомобілі мітсубісі. Були у діда во дворі. Знаходились там три дні (дві ночі). Діда [PERSON], зранку возили на аналізи у поліклініку до міста Білгород-Дністровського, повернулись до обідку. Нікого стороннього не привозили на травневі свята. Домашні робітниці були, три, остання навіть дзвонила у день смерті [PERSON] Потім приїхали, коли [PERSON] помер. В день смерті [PERSON] зранку подзвонила домогосподарка [PERSON] та сказала, що діду дуже погано, він померає. Свідок [PERSON] в судові засідання для допиту та дачі пояснень не зявилася з причин поганого стану здоровя та лікування (т.1 а.с.244-245, т.2 а.с.15, 49), але подала до суду заяви (т.1 а.с.242. т.2 а.с.47), якими пояснила, що з 11.04.2002 року по 11.11.2015 року працювала секретарем Мологівської СР. В коло її обовязків входило, в тому числі, вчинення нотаріальних дій від імені виконавчого комітету [PERSON] 12.05.2008 року до неї звернувся [PERSON] щодо складання заповіту, який від його імені і був посвідчений. Так як з того часу, 2008 року, минула велика кількість часу, 7 років, подробиць посвідчення заповіту та вичнення цієї нотаріальної дії вона не памятає. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. [PERSON] особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. [PERSON] особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та ВК [PERSON] про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності. Між тим, суд з такими вимогами [PERSON] погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного. На час складання оскаржуваного заповіту була діючою Інструкція «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України» (далі по тексту Інструкція), яка втратила чинність згідно із наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року №3306/5. Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Так, фізична особа [PERSON] на випадок своєї смерті зробив особисте розпорядження, яке виклав у складеному 12.05.2008 року заповіті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.1234 ЦК України). Як встановлено матеріалами справи та було підтверджено в судовому засіданні усіма учасниками судового процесу, [PERSON] був фізичною особою з повною цивільною дієздатністю, а, отже, мав право на заповіт. Крім того, як було зазначено у письмових поясненнях [PERSON], яка на час складання 12.08.2008 року оскаржуваного заповіту працювала секретарем Мологівської СР та виконувала обовязкі щодо вчинення нотаріальних дій від імені виконавчого комітету [PERSON], особисто [PERSON] звернувся до неї щодо складання заповіту, який від саме його імені і був посвідчений. Згідно із частиною 1 статті 1235 Цивільного кодексу України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Так, заповідач [PERSON], у складеному 12.05.2008 року заповіті призначив своїми спадкоємцями двох фізичних осіб його онуків [PERSON] та [PERSON] Відповідно до статті 1251 Цивільного кодексу України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст.37 Закону від 02.09.1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», ст.ст. 38, 42, 59 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» та п.2 Інструкції, у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обов'язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Так, складений 12.05.2008 року [PERSON] заповіт був посвідчений секретарем Мологівської СР Гаврилюк Г.П., яка відповідним рішенням [PERSON] була уповноважена на здійснення нотаріальних дій (т.1 а.с.115). Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207\~цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст.1247 ЦК України). Відповідно до п.10 Інструкції, при вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина . Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до тексту оскаржуваного заповіту, особу заповідача було встановлено особою, яка посвідчувала його заповіт, він складений (записаний [PERSON], секретарем Мологівської СР зі слів [PERSON]Я.) 12.05.2008 року у письмовій формі, із зазначенням місця (село Молога) та часу (12.05.2008 року о 14 год. 55 хв.) його складання. Заповіт особисто підписаний заповідачем [PERSON], про що свідчить його зміст. Крім того, як зазначив Верховний Суд України у постанові від 26.12.2011 року, навіть відсутність у заповідача паспорта громадянина України не може бути підставою для визнання заповіту недійсним (в даному випадку нікчемним), оскільки в даному випадку відповідно до вимог чинного законодавства України визначальним для нотаріуса (іншої відповідальної особи) є саме встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Частиною 1 статті 1257 Цивільного кодексу України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, [PERSON] мав право на складання 12.05.2008 року заповіту та він складений у повній відповідності до встановлених вимог щодо його форми та посвідчення. Згідно із частиною 2 статті 1257 Цивільного кодексу України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Із матеріалів справи вбачається та підтверджено в судовому засіданні той факт, що волевиявлення заповідача [PERSON] під час складання 12.05.2008 року заповіту було вільним і відповідало його волі. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Наведені обставини та норми чинного законодавства свідчать про те, що заповіт, складений 12.05.2008 року [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 195, складений у повній відповідності до встановлених вимог щодо його форми та посвідчення, а також із вільним волевиявленням заповідача [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання нікчемним заповіту, складеного 12.05.2008 року [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 195 та посвідченим секретарем Мологівської СР Гаврилюк Г.П. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] суд вважає зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, було вище зазначено та встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.10.2011 року та рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.05.2014 року, які набрали законної сили, 03.01.1964 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Подружжя проживали в житловому будинку по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області. Між тим, на житловий будинок та інші правоустановчі документи на імя подружжя оформлені не були. Так, згідно відповіді начальника КП «Білгород-Дністровське БТІ» № 3516 від 11.11.2008 року, власник [PERSON] до дня смерті не оформив право власності на будинок № 325 по вул. Кишинівській в с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області. Згідно із складеним 20.10.2008 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» технічним паспортом (інвентаризаційна справа № 906), власником садибного (індивідуального) житлового будинку № 325 по вул. Кишинівській у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області є [PERSON] Між тим, такий технічний паспорт не зареєстрований. Згідно із довідкою № 02 від 12.01.2010 року, виданою [PERSON] сільським головою, згідно погосподарської книги № 6 за 1958-1960 роки, земельна ділянка була виділена для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд у 1958 році, закінчено будівництво житлового будинку, розташованого в селі Молога, вул. Кишинівська,325 у 1967 році. Між тим, дана довідка у повній мірі не відповідає та спростовується наступними, наявними в матеріалах справи, документами, а саме: - копією погосподарської книги № 6 за 1958-1960 роки, з якої вбачається, що житловий будинок [PERSON] побудований у 1954 році (т.1 а.с.101-103); - копією погосподарської книги № 6 за 1961-1963 роки, з якої вбачається, що житловий будинок [PERSON] побудований у 1958 році (т.1 а.с.104-105); - копією погосподарської книги № 11 за 1996-2000 роки, з якої вбачається, що житловий будинок [PERSON] побудований у 1948 році (т.1 а.с.106-107); - копією погосподарської книги № 06 за 2001-2005 роки, з якої вбачається, що житловий будинок [PERSON] побудований у 1948 році (т.1 а.с.108-109). У період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] і перебування у зареєстрованому шлюбі з 03.01.1964 року по 18.05.2008 року діяв як Кодекс про шлюб та сімю України, так і Сімейний кодекс України. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. [PERSON] з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ч.ч. 1, 3 ст.24 КпШС України). Згідно із статтею 25 Кодексу про шлюб та сімю України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ж до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів, визначення критеріїв та якщо набуття майна відповідає цим чинникам, норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно. У звязку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 року по справі № 6-38цс15 та від 16.12.2015 року по справі № 6-2641цс15, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права, яка, як було вище зазначено, згідно із ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов'язковою для виконання. Між тим, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні, а позивачем [PERSON], та його представниками не представлено до суду доказів, які б свідчили, що майно (житловий будинок по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області): - було нажите (набуте) у період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] і перебування у зареєстрованому шлюбі; - було нажите (набуте) не [PERSON] самостійно (за особисті кошти, працю), а за спільні сумісні кошти або спільну працю подружжя ([PERSON] та [PERSON]Б.). При таких обставинах відсутні підстави для набуття висновку, що спірне майно (житловий будинок по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області) є спільною (сумісною) власністю [PERSON] та [PERSON], як таке, що придбано під час перебування сторін у зареєстрованих шлюбних відносинах. Крім того, зі змісту ст.ст. 1, 3, 11 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права, яка, як було вище зазначено, згідно із ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов'язковою для виконання. Між тим, позовні вимоги [PERSON] про визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] стосуються не його прав та обовязків, а прав та обовязків [PERSON] та [PERSON], які є померлими, однак згідно діючого законодавства позивач не має права звертатись до суду з такими вимогами, оскільки він може звернутись до суду виключно за захистом своїх прав та інтересів, крім чого, цивільно-процесуальна дієздатність [PERSON] та [PERSON] припинилася у звязку з їх смертю. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що прийняв спадщину після померлої [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області та визнання за ним права власності на вказаний будинок суд вважає зазначити наступне. По-перше, як вбачається з матеріалів справи, було вище зазначено та встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.10.2011 року та рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.05.2014 року, які набрали законної сили, [PERSON] до дня смерті, у встановленому законом порядку, не оформив право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області. По-друге, в матеріалах справи відсутні, а позивачем [PERSON], та його представниками не представлено до суду доказів, які б свідчили, що [PERSON] прийняла спадщину від [PERSON] у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області та оформила за собою право власності на вказаний будинок. І, по-третє, такі вимоги [PERSON] випливають з вимог про визнання заповіту від 12.05.2008 року, складеного [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON], посвідченого секретарем Мологівської СР нікчемним та визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], тобто є похідними від основних (корінних, породжуючих) вимог. Відмова у задоволенні основних (породжуючих) вимог унеможливлює задоволення похідних від них вимог. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. [PERSON] сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач. В свою чергу, згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про неправомірність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим в задоволенні його позовної заяви до [PERSON], [PERSON] та ВК [PERSON] про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності слід відмовити.

Outcome: dismissed