Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

13 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Нивицької сільської ради, треті особи Радехівська державна нотаріальна контора, [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту та визнання права власності на спадкове майно. В позовній заяві зазначає, що [PERSON] , 1981 р.н., є спадкоємцем свого покійного батька, який виявив бажання прийняти спадщину за законом після його смерті [INFO] . За життя батько набув право на отримання СЗЧ (паю), однак державний акт на право приватної власності на землю на його ім`я було виписано лише після його смерті, а саме [INFO] . Таким чином після смерті батька залишились 2 земельні ділянки, на які позивач внаслідок відсутності достатніх знань у сфері права та наявністю на час відкриття спадщини інших життєвих (побутових) проблем своєчасно не оформив своїх спадкових прав. Зазначені земельні ділянки площею 1,5105 га і 0,3262 га і цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва знаходяться на території Нивицької сільської ради і належали батькові позивача на підставі Державного Акту на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ №092714 від 10.10.2001 року, оригінал якого на даний час втрачено, а збереглася лише копія. Крім позивача наявні такі спадкоємці: мати (дружина покійного) - [PERSON] , [INFO] та сестра (донька покійного) - [PERSON] , [INFO] , які відмовилися від своїх прав на спадкове майно на користь позивача. За життя батько заповіту не складав. На час смерті батька позивач фактично проживав і був зареєстрований разом з ним, а відтак вважає, що такими своїми діями засвідчив фактичне прийняття спадщини. Просить встановити факт належності [PERSON] державного акту на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ №092714 від 10.10.2001 р. та визнати за [PERSON] , 1981 р.н. право власності на спадкове майно - земельні ділянки площею 1,5105 га і 0,3262 га і цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території Нивицької сільської ради і належали батькові позивача на підставі Державного Акту на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ №092714 від 10.10.2001 року. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, подали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримують повністю та просять його задоволити. Щодо ухвалення сцудом заочного рішення не заперечують (а.с.65). Представник відповідача Лопатинської селищної ради Львівської області, скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив розгляд справи проводити без участі представника (а.с.70). Третя особа Радехівська державна нотаріальна контора, в особі в.о. завідувача Прокопенко Л.О. в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій справу просить слухати без присутності державного нотаріуса, проти позову не заперечує (а.с.43). Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак подали заяви, в яких позов визнають повністю та просять задоволити, справу слухати без їх участі ( а.с.58,59). За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку, на підставі наявних доказів, які знаходяться у матеріалах справи, чого не заперечила сторона позивача. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданим Нивицькою сільською радою Радехівського району Львівській області 01.12.1995 року (а.с.7). Родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданого відділом ЗАГС 12 грудня 1981 року, де [PERSON] , [INFO] , в графі батьки значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Відповідно до довідки №305 від 04.04.2018 року, виданої виконкомом Нивицької сільської ради Радехівського району Львівської області громадянину [PERSON] , його батько [PERSON] /помер [INFO] /до дня смерті був зареєстрований та проживав в житловому будинку [ADDRESS] . Разом із померлим [PERSON] на день смерті були зареєстровані: [PERSON] -1981 р.н. - син; [PERSON] - 1982 р.н. - дочка; [PERSON] - 1956 р.н. - дружина. Від імені померлого виконкомом Нивицької сільської ради заповіт не посвідчувався (а.с.19). З свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого Нивицькою сільською радою Радехівського району Львівської області 29 червня 2006, вбачається, що [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.17). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ №092714, виданого 10.10.2001 року головою Нивицької сільської ради народних депутатів на підставі рішення ХІІ сесії ІІІ дем.скликання Нивицької сільської ради народних депутатів від 13.08.2001 року, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №16812, вбачається, що земельна ділянка, площею 1,8367 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Нивицької сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] (а.с.8-зворот). Вказаний Державний акт видано після смерті спадкодавця, а відтак позивач позбавлений право на оформлення на нього права на спадщину. З заяв від 08.11.2018 року вбачається, що мати позивача [PERSON] , [INFO] та сестра позивача - [PERSON] , [INFO] , відмовилися від своїх прав на спадкове майно на користь позивача [PERSON] (а.с.20,21). Вказані вище обставини учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Згідно ст. 524 ЦК УРСР, Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно з ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача слід стягнути судові витрати.

Outcome: approved