Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

13 вересня 2019 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Бухта Ніжна» про застосування наслідків нікчемності правочину. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 17.09.2016 року між ним, як покупцем, та [PERSON] , як продавцем, було укладено два договори-розписки, згідно яких продавець продає в довгострокове розстрочення дві приватизовані земельні ділянки, кожна площею по 0,06 га, зі спорудами (будинок [ADDRESS] кв.м., гараж 70 кв.м., огорожа по периметру) з загальною виїзною групою (металеві ворота з алеєю). Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: [ADDRESS] та 90. Споруди, які знаходяться на вказаних ділянках (будинок, гараж, огорожа), не введені в експлуатацію. На протязі 2016-2017 років покупцем сплачувалися періодичні платежі на загальну суму 121500,00 доларів США. Крім того, між продавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бухта Ніжна» (поручитель), було укладено договір поруки від 17.09.2016 року, згідно п.1.1. якого поручитель зобов`язується відповідати перед покупцем за виконання всіх зобов`язань продавця, що виникли з Договорів-розписок від 17 вересня 2016 року. Згідно п.4.1.1. договору поруки, при порушенні продавцем зобов`язань перед покупцем за Договорами-розписками, у п`ятиденний строк з дня отримання вимоги від покупця, сплатити йому кошти, які були отримані продавцем на виконання Договорів-розписок. Враховуючи те, що підписані сторонами договори-розписки нотаріально посвідчені не були, однак на його виконання покупцем були сплачені грошові кошти, позивач просив суд застосувати наслідки недійсності правочину, а саме стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача сплачені грошові кошти у розмірі 3 075 165,00 гривень. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов`язковою для усіх суб`єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. 17.09.2016 року між позивачем, як покупцем, та [PERSON] , як продавцем, було укладено два договори-розписки, згідно яких продавець продає в довгострокове розстрочення дві приватизовані земельні ділянки, кожна площею по 0,06 га, зі спорудами (будинок [ADDRESS] кв.м., гараж 70 кв.м., огорожа по периметру) з загальною виїзною групою (металеві ворота з алеєю). Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: [ADDRESS] та 90. Споруди, які знаходяться на вказаних ділянках (будинок, гараж, огорожа), не введені в експлуатацію. Умовами Договорів розписок від 17.09.2016р. визначалася, що всі оплати по ним фіксуються на другому аркуші договору. Відповідно до одного Договору-розписки від 17.06.2016р., укладеного між [PERSON] та Шумним [PERSON] , встановлювався розмір до оплати -- 60\~000,00 доларів США (Шістдесят тисяч доларів США). На другому аркуші договору підписом [PERSON] визначені суми, які були сплачені [PERSON] , залишок несплачених сум. Так, по даному Договору було сплачено 60\~000,00доларів США, тобто Позивач сплатив всю суму за Договором від 17.06.2016р. За другим Договором-розпискою від 17.06.2016р., укладеного між [PERSON] та Шумним [PERSON] , встановлювався розмір до оплати -- 180\~000,00 доларів США (Сто вісімдесят тисяч доларів США). На другому аркуші договору підписом [PERSON] визначені суми, які були сплачені [PERSON] , залишок несплачених сум. Так, по даному Договору було сплачено 62\~500,00доларів США. На протязі 2016-2017 років покупцем сплачувалися періодичні платежі на загальну суму 122 500,00 (Сто двадцять дві тисячі п`ятсот) доларів США. Крім того, між [PERSON] та ТОВ «Бухта Ніжна» (поручитель), було укладено договір поруки від 17.09.2016 року, згідно п.1.1. якого поручитель зобов`язується відповідати перед покупцем за виконання всіх зобов`язань продавця ( [PERSON] ), що виникли з Договорів-розписок від 17 вересня 2016 року. Згідно п.4.1.1. договору поруки, при порушенні продавцем зобов`язань перед покупцем за Договорами-розписками, у п`ятиденний строк з дня отримання вимоги від покупця, сплатити йому кошти, які були отримані продавцем на виконання Договорів-розписок. Нормами ст. 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельноне ї ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, з аналізу зазначеної норми статі вбачається, що перед державною реєстрацією укладеного договору передує його нотаріальне посвідчення. Згідно із ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16). Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 3 жовтня 2018 року по справі № 288/383/15-ц, від 10 жовтня 2018 року по справі № 466/3470/15. За таких обставин, суд доходить цілком обґрунтованого висновку, що підписані між покупцем та продавцем Договори-розписки є нікчемними, оскільки не було дотримано вимог щодо їх нотаріального посвідчення. Крім того, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником земельних ділянок, кожною площею по 0,06 га, розташованими за адресою: [ADDRESS] та 90, є інша особа ніж продавець. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із абз.1 ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір поруки від 17.09.2016 року, укладений між позивачем та ТОВ «Бухта Ніжна», також є нікчемним. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19)). Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, а також правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-308цс16 і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (постанови від 03.10.2018 у справі № 369/2770/16-ц і від 07.11.2018 у справі № 357/3394/16-ц). Таким чином, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) або застосування наслідків недійсності правочину. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду\~від 04 червня 2019 року по справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18. Відповідно до ч.1 ст.13\~ЦПК України суд\~розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, за змістом ч. 1ст. 81\~ЦПК України кожна\~сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки укладені між сторонами правочини договори-розписки купівлі-продажу земельних ділянок є нікчемними, проте, на їх виконання позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 122500,00 доларів США, то відповідно до ст. 216 ЦК України підлягають застосуванню наслідки нікчемного правочину шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 122 500,00 доларів США, що за курсом Національного банку України, на дату подання позову еквівалентно 3\~075\~165,00 гривень. При цьому, суд зазначає, що оскільки договір поруки від 17.09.2016 року, укладений між позивачем та ТОВ «Бухта Ніжна» є нікчемним, а сторони не вчиняли будь-яких дій, спрямованих на його виконання, в задоволенні вимоги про стягнення грошових коштів з ТОВ «Бухта Ніжна» слід відмовити. За таких обставин, на підставі ст.141 ЦПК України\~з відповідача-1 слід стягнути на користь позивача 9605,00 гривень сплаченого судового збору.

Outcome: partial