Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

13.11.2014 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, - Кагарлицький районний сектор Управління ДМС України в Київській області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, в якій позивач просить суд винести рішення, яким: - визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у належному йому на праві особистої приватної власності житлового будинку [ADDRESS]. - скасувати реєстрацію [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в належному йому на праві особистої приватної власності житловому будинку [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] у мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовує наступним Він, [PERSON], є власником житлового будинку [ADDRESS], відповідно до рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 04.03.2011 року та витягу про державну реєстрацію прав від 16.03.2011 року. В якості членів сім'ї на належній йому житловій площі 25.03.2011 року були зареєстровані Відповідачі по даній справі, - [PERSON] та [PERSON], як діти його, на той час, співмешканки, - [PERSON], але даний момент вони в нього не проживають. Фактично Відповідачі не проживають у його будинку з листопада 2011 року, тобто з часу фактичного розірвання стосунків з їх матір»ю, а точніше їх добровільного виселення з його будинку. Оскільки [PERSON] знайшла собі інше житло, то і її діти пішли жити з нею. На даний час вони всі проживають у будинку [ADDRESS]. Отже, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України вони втратили право на користування цим житлом, тобто його будинком. Жодних речей, які б належали Відповідачам у його будинку немає, оскільки вони їх забрали ще у листопаді 2011 року. Будь-яких відносин з відповідачами наданий час він не підтримує. Той факт, що в будинку досі зареєстровані сторонні для нього особи заважає йому повноцінно ним користуватись, адже він не має до них жодного відношення та не зобов'язаний узгоджувати з ними в майбутньому угоди щодо користування та розпорядження будинком. Окрім того, не виключено, що через певний час відповідачі повернуться в будинок та можуть вимагати надати їм місце для проживання. Тим більше, що на даний момент він збирається свій будинок продати, але в нього його не хочуть купувати з тієї причини, що в ньому зареєстровані інші особи, тобто Відповідачі. Тому наявність реєстрації Відповідачів у належному йому будинку позбавляє його в повній мірі користуватися та розпоряджатися належними йому правами власника житла. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має тільки підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону нею дій. які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України «... кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ... Право приватної власності є непорушним. » Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Всі обов'язки по утриманню будинку та прибудинкової території, оплаті комунальних послуг весь зазначений час виконую він, позивач. Його неодноразові прохання до Відповідачів про зняття з реєстрації залишилися без відповіді. Враховуючи той факт, що Відповідачі з листопада 2011 року без поважних причин не проживають (відсутні) в належному йому на праві приватної власності будинку [ADDRESS], він вважає їх такими, що втратили право на користування даним житловим приміщенням, і тому вимушений звернутись до суду для визнання їх такими в судовому порядку. Довести викладене та факт відсутності без поважних причин Відповідачів за місцем постійної реєстрації він може: - рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 04.03.2011 року та витягу про державну реєстрацію прав від 16.03.2011 року; - Довідкою та актом обстеження умов проживання від 12.11.2014 року, виданими Липовецькою сільською радою: - Показами свідків (в разі необхідності список яких буде надано під час судового розгляду справи). Разом з тим., згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. І ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Відповідач [PERSON], [INFO], тобто є неповнолітнім. Але. згідно пункту 3.2 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні «особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про зняття з реєстрації місця проживання особисто. За заявою особи зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання», а відповідно до пункту 4.3 цього ж Порядку «Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця перебування особисто». Як видно з довідки сільської ради Відповідачі мають місце перебування, отже, у обох Відповідачів є можливість зареєструвати їх місце перебування. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, дії Відповідачів, що виразились у фактичному ігноруванні ними його прохання про зняття з реєстрації, тобто у перешкоджанні вільно користуватись належним йому майном, дають йому підстави звернутись до суду з цим позовом про захист його прав власника. 17.11.2014 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження та призначено справу до слухання. В судовому засіданні, яке відбулося 17.12.2014 року, позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, які вказані в мотивувальній частині поданої ним позовної заяви, та які приведені вище. В судове засідання, яке відбулося 17.12.2014 року, відповідач [PERSON] не з»явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи. В судове засідання, яке відбулося 17.12.2014 року, відповідач [PERSON] не з»явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи. В судове засідання представник третьої особи, - Кагарлицького районного сектору Управління ДМС України в Київській області не з»явився, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи. Суд, вислухавши позивача [PERSON], який підтримав позов, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення позову шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 8 ЦПК - «Заочний розгляд справи». Так, в ст.. 224 ЦПК України зазначено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи та ухвалення рішення проводяться за загальними правилами з винятками і доповненнями, встановлених цією главою. Згідно ст.. 226 ЦПК України за формою та змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим ст. ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно, позивач не заперечує проти винесення заочного рішення, відповідачі повідомлялися належним чином про день, час та місце слухання справи. Підсудність. Відповідно до ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Відповідно до ч. 9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Відповідно, в зв»язку з тим, що відповідачі зареєстровані в [ADDRESS], дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області як суду першої інстанції загальної юрисдикції. Фактичні обставини справи та застосування до них норм матеріального та процесуального права. Позивачем по даній справі є громадянин України [PERSON], що стверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER], який видано 3 квітня 1996 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, з якого видно, що [PERSON] народився [INFO] в село Обуховичі Іванківського району Київської області, згідно стор. № 11 вищевказаного паспорту позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Зареєстрований з 26.12.2008 року. 04 березня 2011 року Кагарлицьким районним судом винесено рішення в справі за позовом [PERSON] до КГСП «Відродження», Липовецька сільська рада Кагарлицького району Київської області про визнання права власності на житловий будинок, згідно з яким позов задоволено в повному обсязі, та прийнято рішення, згідно з яким визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок, який розташований по [ADDRESS]. Дане рішення вступило в законну силу 15.03.2014 року. Вищевказане рішення суду від 04.11.2011 року суд також враховує при винесенні даного рішення, так як обставини, які встановлені судом в рішенні від 2011 року мають значення для вирішення даної справи. Суд свою позицію обґрунтовує положенням ч. 2 ст. 61 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, в рішенні Кагарлицького районного суду Київської області від 04.03.2014 року, копія якого міститься в матеріалах справи, встановлено наступні обставини. Позивач проживає в [ADDRESS] з 1991 року , що стверджується довідкою, виданою за № 296 від 10.11.2010 року та зареєстрований за даним будинком з 2008 року . Будинок за [ADDRESS] належав КСГП - «Відродження» с. Липовець, Кагарлицького району. Так як позивач постійно проживав в даному будинку з 1991 року і працював та являвся членом КСГП « Відродження» с. Липовець Кагарлицького району, то йому рішенням загальних зборів членів КСГП «Відродження» від 29 лютого 1996 року було вирішено продати вищевказаний житловий будинок по ціні 500 грн., що стверджується випискою з рішення загальних зборів членів КСГП « Відродження». Позивачем були повністю сплачені кошти за житловий будинок в сумі 500 грн., що стверджується довідкою за № 181 від 23.12. 1999 року . Отже, між позивачем та КСГП « Відродження» с. Липовець, Кагарлицького району відбувся договір купівлі-продажу в результаті якого позивач купив у КСГП «Відродження» житловий будинок за [ADDRESS] . З часу купівлі даного будинку, по теперішній час позивач ним володіє і користується. Але позивач та правління КСГП «Відродження» своєчасно не оформили і нотаріально не посвідчили через нотаріальну контору письмовий договір купівлі продажу вищевказаного житлового будинку . Позивач не мав змоги оформити даний будинок через нотаріальну контору. Згідно ст.328 ч. 1 ЦК України «право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів». Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено судом в судовому засіданні та з матеріалів справи, існування прав на даний житловий будинок в будь-яких інших осіб відсутній. Позивач набув права власності на даний будинок правомірно, що є безумовною підставою для суду щодо визнання права власності на вищевказаний житловий будинок за позивачем. Далі, на підставі вищевказаного рішення суду від 04.03.2011 року позивачем отримано витяг № 29313489 від 16.03.2011 року, з якого видно, що [PERSON] є власником в частці 11 житлового будинку, який розміщено за адресою: [ADDRESS], номер запису : 291 в книзі: 1. Форма власності: приватна. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 16.03.2011 року. Далі, в якості членів сім'ї на належній позивачу [PERSON] житловій площі 25.03.2011 року були зареєстровані Відповідачі по даній справі, - [PERSON] та [PERSON], як діти його, на той час, співмешканки, - [PERSON], але даний момент вони в нього не проживають. Фактично Відповідачі не проживають у його будинку з листопада 2011 року, тобто з часу фактичного розірвання стосунків з їх матір»ю, а точніше, їх добровільного виселення з його будинку. Оскільки [PERSON] знайшла собі інше житло, то і її діти пішли жити з нею. На даний час вони всі проживають у будинку [ADDRESS]. Вищевказані факти підтверджуються довідкою № 363, виданою 12 листопада 2014 року виконавчим комітетом Липовецької сільської ради Кагарлицького району Київської області, в якій зазначено наступне. Довідка видана виконкомом Липовецької сільської ради Кагарлицького району Київської області гр.. [PERSON] про те, що: [PERSON] - [INFO]; [PERSON] - [INFO],- Зареєстровані в [ADDRESS], з 25.03.2011 року, а фактично проживають без реєстрації в [ADDRESS]. Жодних речей, які б належали Відповідачам у будинку, який належить позивачу [PERSON], станом на даний час немає, оскільки вони їх забрали ще у листопаді 2011 року. Будь-яких відносин з відповідачами наданий час позивач не підтримує. Даний факт підтверджується актом обстеження матеріально - побутових умов проживання від 12.11.2014 року, який складено комісією Липовецької сільської ради Кагарлицького району Київської області, та затверджений сільським головою, в якому вказано наступне. Комісія встановила: що [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] зареєстровані в житловому будинку [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], з 16.03.2011 року. На момент обстеження виявлено, що [PERSON] та [PERSON] за місцем постійної реєстрації не проживають з 21 листопада 2011 року. Особисті речі цих осіб в будинку відсутні. За наявною інформацією вони разом з матір»ю [PERSON] проживають в [ADDRESS]. Вказане підтверджується сусідами [PERSON]. Отже, враховуючи вищевказане, суд вважає, що той факт, що в будинку досі зареєстровані сторонні для позивача [PERSON] особи, заважає останньому повноцінно користуватись своєю власністю, майном, - будинком, адже він не має до відповідачів відношення як родич чи член сім»ї, а тому не зобов'язаний узгоджувати з відповідачами в майбутньому угоди щодо користування та розпорядження будинком, який належить йому на праві приватної власності. Крім того, як зазначає позивач [PERSON] як в своїй позовній заяві, так і в судовому засіданні, він на даний час бажає продати даний будинок, тобто, розпорядитися ним на власний розсуд, як власник майна, проте, не може, в зв»язку з тим, що в будинку зареєстровані інші особи, зокрема, неповнолітній [PERSON], якому на даний час виповнилося лише 14 років. Відповідно, суд приходить до висновку щодо задоволення позову в частині, що стосується відповідача [PERSON], [INFO], та відмови в задоволенні позову в частині, що стосується неповнолітнього [PERSON], [INFO], обґрунтовуючи своє рішення наступними нормами права. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має тільки підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Враховуючи той факт, що Відповідач [PERSON], [INFO], з 25.03.2011 року без поважних причин не проживає (відсутній) в належному позивачу на праві спільної приватної власності будинку [ADDRESS], тому суд вважає відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування даним житловим приміщенням. Вищевикладені факти та факт відсутності відповідача за місцем постійної реєстрації стверджується доказами, які судом наведені вище, та які на підставі ст. 64 ЦПК України суд сприймає як належні та допустимі. Згідно п. 1 ст. 64 ЦПК України, зазначено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них. що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Згідно ст. 71 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів, його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Що стосується відмови в задоволенні позову в частині, яка стосується відповідача [PERSON], то суд своє рішення обґрунтовує наступним. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON], [INFO], відповідно станом на час слухання справи йому виповнилося лише повних 14 років, що, на думку суду, виключає його участь в даній справі в якості відповідача. Так, згідно ч. 1 ст. 28 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Слід окремо зазначити, що цивільна процесуальна правоздатність відрізняється від цивільної правоздатності. Так, згідно ч. 1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність виникає у фізичної особи у момент її народження, а припиняється у момент її смерті. Цивільна процесуальна правоздатність виникає в особи з моменту виникнення цивільних процесуальних правовідносин. До виникнення процесуальних правовідносин у особи існує лише право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 55 Конституції України, ст. З ЦПК України). Цивільна процесуальна правоздатність, - це здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи. Цивільна процесуальна правоздатність - абстрактна умова володіння всіма передбаченими цивільним процесуальним правом процесуальними правами і обов'язками. Вона передбачає можливість конкретної особи стати суб'єктом конкретних процесуальних правовідносин, стати персоніфікованим носієм прав і обов'язків, передбачених законом для даного суб'єкта і даних правовідносин. Тому особою, що бере участь у справі, можуть бути лише особи, які володіють цивільною процесуальною правоздатністю. Для того, щоб особа стала носієм цивільної процесуальної правоздатності, необхідний юридичний факт, який би обумовив виникнення цивільного процесу. Цивільну процесуальну правоздатність мають усі фізичні і юридичні особи. Згідно ст. 29 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Отже, суд наголошує на тій обставині, що для особистої участі в цивільній справі недостатньо володіти тільки правоздатністю, необхідна ще й цивільна процесуальна дієздатність, тобто здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді. Таким чином, змістом цивільної процесуальної дієздатності є здатність особисто здійснювати процесуальну діяльність, яка породжує відповідні юридичні наслідки. Це означає, що наявність цивільної процесуальної дієздатності необхідна лише для самостійного ведення процесу. Вона визнається за фізичними особами, які досягли повноліття, а також юридичними особами. Особа вважається повнолітньою, якщо вона досягнула вісімнадцяти років (ч. 1 ст. 34 ЦК України). Проте це не єдина підстава, з якою пов'язується виникнення повної цивільної процесуальної дієздатності у фізичної особи. Крім того, цивільної процесуальної дієздатності набуває неповнолітня особа, якій у порядку, встановленому ЦК, надано повну цивільну дієздатність. Матеріальні підстави надання повної цивільної дієздатності передбачено у ст. 35 ЦК України. Зокрема, таке надання може мати місце щодо фізичної особи, яка досягла шістнадцяти років і працює за трудовим договором, а також щодо неповнолітньої особи, яка записана матір'ю або батьком дитини. Також повна цивільна дієздатність може бути надана фізичній особі, яка досягла шістнадцяти років і яка бажає займатися підприємницькою діяльністю. Цивільна процесуальна дієздатність тісно пов'язана з цивільною дієздатністю. Так. відповідно до ст. 32 ЦК України особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років володіють неповною цивільною дієздатністю, ст. 36 ЦК України регулює питання обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, а згідно ч. 2 ст. 29 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Це означає лише, що особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, згідно ст. 32 ЦК, мають право самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами, самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом, бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи, самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я. Отже, щодо досить широкого кола відносин дана вікова категорія може самостійно виступати в суді. В решті випадків інтереси такої особи представляють у суді законні представники. Законними представниками неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, є відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом (ч. 2 ст. 39 ЦПК України). Крім того, згідно пункту 3.2 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні «особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про зняття з реєстрації місця проживання особисто. За заявою особи зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання». Відповідно, зглядаючись на вищевказану норму закону, зняття особи віком 14 років, як в даному випадку, допускається лише з одночасною реєстрацією такої особи за іншим постійним місцем проживання. Вищевказані факти на думку суду слугують для відмови в позові в даній частині. Судові витрати. Що стосується судових витрат, то в зв»язку з тим, що позивач [PERSON] ні в прохальній частині позовної заяви, ні в судових дебатах не просив суд стягувати судові витрати з відповідачів, то судові витрати у виді коштів в сумі 243 грн. 60 коп. залишає за позивачем. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial