Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

12 листопада 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог вказав, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 1991 року, укладеного між ним та радгоспом [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] Окрім нього в будинку зареєстровані: його колишня дружина -[PERSON], їх спільна дитина - [PERSON], та син відповідача від першого шлюбу - [PERSON]. З березня 2008 року народження. Відповідачі у вказаному житловому будинку не проживають, спірним житлом не цікавляться, за комунальні послуги не сплачують. Оскільки відповідачі відмовляються знятися з реєстрації в добровільному порядку, він змушений звернутися до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позивач в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. В заяві зазначив, що відповідач [PERSON] є його колишньою дружиною, з якою від більше десяти років не проживає. Відповідач [PERSON] є її сином він першого шлюбу. Відповідачі в судові засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час розгляду справи повідомлені своєчасно за місцем їх фактичного проживання, що підтверджується їх власними підписами на зворотнього повідомленням про вручення поштового відправлення. Крім цього, виклик відповідачів здійснений в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому вони вважаються такими, що повідомлені судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачами не подано. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок [ADDRESS] був придбаний позивачем у радгоспу [PERSON], що підтверджується типовим договором-купівлі продажу від 17 грудня 1991 року (а.с. 17). Як вбачається з довідки від 18 грудня 1991 року № 815 [PERSON] сплачена вартість житлового будинку в сумі 2240 руб, зазначена в договору купівлі-продажу (а.с. 43) Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 серпня 2018 року №132938964, право власності на вищевказаний житловий будинок зареєстровано за [PERSON] (а.с. 9-10). Тобто, вищезазначена квартира є особистою приватною власністю позивачів. Як вбачається з виписки з погосподарської обліку від 21 червня 2018 року позивач [PERSON], згідно з записами в погопосподарській книзі № 1 на сторінці 103 номер об'єкта погосподарського обліку № 52 є головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Даний факт також підтверджується випискою з погосподарської книги № 2 номер 61 від 19 липня 2018 року № 613, крім цього, в ній зазначено, що земельна ділянка площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] знаходиться у користуванні позивача (а.с. 16). Відповідно до довідки виконавчого комітету Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 06 листопада 2018 року № 1138, у вказаному житловому будинку зареєстровані та проживають: позивач, відповідач [PERSON], їх син - [PERSON] та син відповідача від першого шлюбу - [PERSON] (а.с. 18). Як вбачається з будинкової книги позивач зпреєстрований у вказаному вище будинку з 1993 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані з 1997 року (а.с. 11-13). Згідно з актами про непроживання [PERSON] та [PERSON] не проживають в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] з березня 2008 року (а.с. 19-20). Факт не проживання відповідача [PERSON] також підтверджується довідкою Михайло-Ларинеської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 27 листопада 2018 року № 800, з яких вбачається, що відповідач у спірному будинку не проживає, а фактично проживає по [ADDRESS] (а.с. 26). Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сім'ї власника, водночас відповідачами у справі є [PERSON], яка є колишньою дружиною позивача та [PERSON], який взагалі не є членом його сім'ї. Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Водночас, відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім'ї власника. Статтею 8 ЦК України, встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону, зокрема положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми). Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи вищевикладене, на підставі статті 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК України, суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідачів за вказаною адресою з березня 2008 року, тобто більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання відповідачів такими, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved