Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

13.11.2013р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві та його представник [PERSON] (діє на підставі довіреності від 15.04.2011р. - а.с. № 28) в судовому засіданні послалися на те, що 30.05.2012р. відповідач отримав від позивача за розпискою грошові кошти в розмірі 14 705дол. США зі строком повернення до 16.06.2012р. У зв'язку із тим, що до сьогодні відповідач борг не повернув, позивач та його представник просили суд стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу за договорами позики від 30.05.2012р. в розмірі 14 705 дол. США, що є еквівалентом на день пред'явлення позову 117 537грн. 06 коп., інфляційні витрати в розмірі 132грн. 30коп. та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 4801грн. 32 коп., а також судові витрати по справі судового збору. 02.04.2014р. представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, а також не заперечував проти винесення заочного рішення суду. Відповідач в судові засідання 22.01.2014р. та 26.02.2014р. не з'явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. № 30), згідно відмітки на конвертах вони повернуті «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 41, 48). В судові засідання на 19.03.2014р. та 02.04.2014р. відповідач повідомлявся шляхом надіслання судової повістки відповідно до вимог ч. 3 ст. 76 ЦПК України та згідно актів та відмітки на розписці КП «ЖЕП № 2 ДМР» не має можливості вручити документи суду через відсутність відповідача вдома (а.с. № 51,59,60). З огляду на те, що відповідач повторно не з'явився в судове засідання, будучи належним чином повідомлений про дату та час слухання справи, про причини неявки суд не сповістив, заперечень щодо позовної заяви суду не надав, то на підставі ст. 169 ЦПК України, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе винести по справі заочне рішення суду. Справа розглянута за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник, зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 610 ЦК України, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 30.05.2012рр. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] фактично було укладено договір позики, шляхом надання останнім розписки про отримання 14 705 дол. США зі строком повернення до 16.06.2012р. (а.с. № 11). Будучи повідомленим належним чином, про дату та час слухання справи, відповідач будь-яких заперечень щодо позову або доказів повернення суми боргу суду не надавав. З огляду на те, що представник позивача в наданій суду 02.04.2014р. не відмовився від позову, суд вважає, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, грошові кошти в загальному розмірі 14 705 дол. США не повернув ані в повному обсязі, ані частками, а тому дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З огляду на те, що позивач при пред'явлені позову просить стягнути суму боргу в гривневому еквіваленті, то при винесені даного рішення суд керується положеннями абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справ» та вважає за можливе стягнути суму боргу за договором позики в гривневому еквіваленті станом на день винесення рішення суду. Таким чином, сума боргу в гривневому еквіваленті станом на 02.04.2014р. становить 163 316грн. 67коп. (14705- сума боргу* 1110,62-офіційний курс за 100 дол. США/100). З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, то відповідно до положень ст. 625 ЦК України з нього підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми згідно розрахунку, наданого позивачем до позовної заяви в розмірі 600,69 дол. США, що є еквівалентом - 6671грн. 38коп. (600,69 загальна сума 3%*1110,62 офіційний курс за 100дол. США/100). Що стосується позовних вимог про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції, то в цій частині в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Як передбачено нормами Закону країни «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28.03.2012р. у справі 6-36736 вов 10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні, а тому в задоволені в цій частині позовних вимог слід відмовити. Таким чином з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума боргу в розмірі 169 988грн. 05 коп., яка складається з: заборгованості за договором позики в розмірі 163 316грн. 67коп.; 3% річних від простроченої суми - 6671грн. 38коп. Обговорюючи питання розподілу судових витрат з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1224грн. 71коп. (а.с. № 5). Крім того, з огляду на те, що загальна сума боргу, яка стягнута даним рішенням в гривневому еквіваленті складає 163 316грн. 67коп., а позивачем при пред'явлені позову сплачено судовий збір виходячи з суми в гривневому еквіваленті в розмірі 122 470грн. 68коп., то з відповідача на користь держави необхідно достягнути різницю між судовим збором, який сплачено та який підлягає сплаті, а саме, судовий збір у розмірі 408грн. 45коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial