Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

13.08.2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд: стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини усіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду і до повноліття дітей( а.с.1-3). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 30.04.2010 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, в якому народилися діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Діти проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. У той час, як відповідач, за час проживання окремо, не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, хоча офіційно працює та отримує стабільний заробіток і в змозі надавати таку допомогу. У судове засідання позивач не зявилася, однак надала суду заяву, в якій просила проводити судовий розгляд справи за її відсутності, позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач у судовому засіданні частково визнав позовні вимоги та пояснив, що близько трьох років проживають окремо з позивачкою, шлюб між ними не розірваний. Він продовжує спілкуватися зі старшою дитиною дочкою [PERSON], та стверджує, що не є батьком другої дитини позивачки. З позовом про оспорювання батьківства від цього часу не звертався, доказів того, що він витрачає кошти на дочку, не має. Він працює, отримує заробіток 9-10 тисяч на місяць. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши заяву, матеріали даної цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, зокрема у ст.82 цього Кодексу. Суд також звертає увагу, що відповідно до вимог ч.2 та 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а також, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 30 квітня 2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 30 квітня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області( а.с.4). Від шлюбу мають дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження: серії [NUMBER], виданим 24 травня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, та серії [NUMBER], виданого 11 липня 2018 року Бориспільським міськрайонний відділом державної реєстрації актів цивільного стану ТГУЮ у Київській області (а.с.5,6). Відповідно до вимог ч.1 ст.136 Сімейного кодексу України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Як встановлено з пояснень відповідача, до суду з позовом про виключення його як батька з актового запису про народження [PERSON], [INFO], він не звертався. Таким чином, належних і допустимих доказів, які б спростовували батьківство відповідача щодо малолітньої доньки позивача, ним не надано. Та обставина, що малолітні діти сторін проживають разом з позивачем та знаходяться на її утриманні, відповідачем не оспорюється. Доказі його участі у витратах на утримання старшої дочки [PERSON], [INFO], відповідачем також надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. Згідно з вимогами ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч.2 вказаної статті, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Будь-яких доказів того, що відповідач добровільно надає матеріальну допомогу позивачу на утримання малолітніх дітей, а також, що на утриманні відповідача є інші непрацездатні особи, суду надано не було. Даючи оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам та встановленим обставинам справи, суд дійшов висновку, що за своїм матеріальним станом відповідач, який є особою працездатного віку, працює та отримує стабільний заробіток, інших утриманців не має, може сплачувати аліменти в визначеному позивачем розмірі 1/3 частки його заробітку. Визначений розмір аліментів на утримання дітей не позбавляє відповідача джерела для існування та є справедливим, зокрема, відповідає розміру аліментів, визначеному чинним сімейним законодавством, у якому аліменти можуть бути стягнуті у безспірному порядку (наказному провадженні) за заявою стягувача. За змістом ст.191 Сімейного кодексу Українисуд стягує аліменти від дня пред'явлення позову. Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 гривні 80 копійок підлягають стягненню з відповідача на користь держави відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при поданні позову про стягнення аліментів. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved