Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

14 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] зазначивши, що відповідно до укладеного договору б/н від 30 червня 2007 року, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 3300 грн., на умовах сплати відсотків в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Разом з тим, скориставшись кредитними коштами, відповідач не виконує умови договору, кредитні кошти, проценти не повертає, у зв'язку з чим, станом на 31 березня 2018 року виникла заборгованість в сумі 18776 грн. 25 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 2668 грн. 24 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 14737 грн. 71 коп., а також штрафів: 500 грн. (фіксована складова), та 870 грн. 30 коп. (процентна складова). На підставі ст.ст. 526, 530, 610-612, 629,651, 1054 ЦК України, представник позивача просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вказану заборгованість та судові витрати за сплачений судовий збір в сумі 1762 грн. 8 червня 2018 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вимоги останнього є безпідставними, на даний час договір не є діючим, оскільки строк дії кредитної картки закінчився в липні місяці 2012 року. Враховуючи, що з позовом банк звернувся в травні 2018 року, останній пропустив строк позовної давності. Крім того, зазначив, що додані до позовної заяви умови та правила надання банківських послуг ним не підписані, а отже не є складовою частиною договору. Просив відмовити в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності. 20 червня 2018 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» надав відповідь на відзив, в якій вказав, що відповідач був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, що підтверджується вказівкою про те в заяві позичальника, підписаною [PERSON] власноручно. Вказані Умови та правила є загальнодоступними, оскільки розміщені у відділеннях та веб-сайті банку. На даний час договір є діючим, оскільки відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення кредиту. Посилання на строк дії картки є недоречним, оскільки вона являється лише засобом для переведення коштів на/з рахунку. Разом з цим, відповідачу відкрито картковий рахунок на невизначений строк, який діє до повного виконання зобов'язання. Строк позовної давності звернення до суду не пропущений, так-як сторони збільшили його до 50 років, що підтверджується п.1.1.7.31 Умов та правил, з якими відповідач був ознайомлений 16 грудня 2010 року. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача та відповідач в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. 17 травня 2018 року відкрито провадження у справі. Дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Суд встановив, що 30 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір, який складається з анкети-заяви, довідки про умови кредитування, Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі Умов та Правил). На підставі вказаного договору, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 3300,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа зобов'язана надати грошові кошти позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Пунктом 6.5 Умов та Правил передбачено, що позичальник зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Разом з цим, скориставшись кредитними коштами, відповідач свого зобов'язання щодо їх повернення, а також повернення процентів, не виконав. Зазначене останнім не заперечується. З дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що останній платіж зроблено 21 січня 2011 року, станом на 31 березня 2018 року заборгованість за кредитом становить 2668 грн. 24 коп., заборгованість по процентам - 14737 грн. 71 коп. Відповідно до ч.1 ст.ст.546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Кредитним договором, зокрема в п.8.6 Умов та правил, передбачено, що при порушенні боржником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбаченим договором, більше ніж на 120 днів, позичальник сплачує банку штраф 500 грн. + 5% від суми позову. Враховуючи, що [PERSON] порушив встановлені строки платежів, банк підставно нарахував йому штраф: 500 грн. (фіксована частина) та 870 грн. 30 коп. (процентна складова). Разом з цим, відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Зі змісту ст. 257 ЦК України вбачається, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Доводи позивача, що строк позовної давності було збільшено до 50 років, суд вважає голослівними та безпідставними. Оскільки Умови та правила, які б містили п.1.1.7.31 і на які посилається позивач, суду не надані, а наявні в матеріалах справи Умови та правила взагалі не містять положення щодо позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначене твердження банком не доведене, у зв'язку з чим, застосуванню підлягає норма, яка встановлює загальний строк позовної давності. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктами 3.1.1, 5.4 Умов та правил визначено, що строк дії карти (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці. З довідки ПАТ КБ «Приват банк» вбачається, що на виконання умов кредитного договору, 30 червня 2007 року [PERSON] отримав платіжну картку [NUMBER] з кінцевим терміном дії - січень 2009 року. 25 лютого 2009 року за даним кредитним договором видано нову картку, строк дії якої спливає в лютому місяці 2010 року. Враховуючи, що відповідач не погасив кредит в повному обсязі до кінця лютого місяця 2010 року, з березня місяця 2010 року в ПАТ КБ «Приватбанк» виникло право на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно до ч.ч.1, 3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за договором в сумі 100 грн. відповідач зробив 21 січня 2011 року, що свідчить про визнання ним свого боргу. Таким чином, строк позовної давності було перервано і його перебіг почався заново з лютого місяця 2011 року. Разом з цим, з позовом до суду банк звернуся лише в травні місяці 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності. Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (частина четверта статті 267 ЦК України). Враховуючи, що відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності, у задоволенні позову має бути відмовлено.

Outcome: dismissed