Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

14.11.2016 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним заповіту [PERSON], вчиненого 03.06.1999 року на користь відповідача, з підстав, передбачених статтями 225, 231 Цивільного кодексу України, та стягнення з відповідача 2000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] ніколи не повідомляла її про вчинення заповіту на користь відповідача, яка, в свою чергу, ухилялася від виконання обовязків щодо утримання спадкодавця. Також стверджує, що заповіт вчинено [PERSON] в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій, а також внаслідок психологічного тиску. У судовому засіданні представник позивача предявлений позов підтримала і наполягала на його задоволенні. Відповідач позов не визнала. Вона пояснила, що [PERSON], яка померла в 2000 році, була її бабусею по лінії матері. У неї були дуже гарні стосунки з бабусею, а тому, остання вирішила скласти на її користь заповіт, про що позивачу було достовірно відомо, оскільки вказане питання обговорювалося на сімейній нараді. Чому позивач зараз намагається визнати заповіт недійсним їй не зрозуміло. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідач була онукою [PERSON], яка померла 13.03.2000 року, по лінії матері. 03.06.1999 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], яким заповіла належну їй частину квартири [ADDRESS] (зараз пр. Миру) відповідачу. Позивач просить визнати вказаний заповіт недійсним з підстав, встановлений статтями 225, 231 Цивільного кодексу України (далі Кодекс). Так, статтею 225 Кодексу передбачено правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою, яка в момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; статтею 231 Кодексу встановлено наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства. Суд констатує, що Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року і, в силу положень статті 5, його дія не поширюється на правовідносини, що виникли в червні 1999 року, тобто коли було посвідчено оскаржуваний правочин. В цьому випадку, позивач повинна була визначати підстави недійсності правочину, які передбачено нормами чинного на час його вчинення Цивільного кодексу Української РСР (1963 р.), а виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленому в статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), суд не має права самостійно визначати підстави позову. Крім того, в порушення приписів частини першої статті 60 ЦПК, позивач не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що вона має право оскаржувати заповіт [PERSON], тому як у справі відсутні докази родинних відносин позивача із [PERSON], і, що вказаний правочин був вчинений заповідачем у момент, коли остання не розуміла значення своїх дій, або внаслідок психологічного тиску на неї з боку інших осіб, а заявлені для допиту в якості свідків по справі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] повідомили суду, що взагалі не знали [PERSON], в звязку з чим не можуть свідчити про її психічний стан у момент вчинення правочину, що має безпосереднє значення для предмету доказування. За таких обставин, предявлений позов не підлягає задоволенню як через його безпідставність так і через недоведеність обґрунтованості заявлених вимог.

Outcome: dismissed