Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

12 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою, в якій просив зобов`язати ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» припинити дії щодо нарахування вартості електричної енергії, спожитої за адресою: [ADDRESS] на підставі тарифів для непобутових споживачів і здійснювати розрахунок вартості електричної енергії із застосуванням тарифів для населення (побутових споживачів) та стягнути з ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» моральну (немайнову) шкоду в розмірі 15000,00 грн. Позовні вимоги мотивував тим, що нежитлове приміщення по [ADDRESS] , яке належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2013 року, він використовує для власних побутових потреб, не пов`язаних із здійсненням професійної та/або господарської діяльності та для задоволення умов тимчасового проживання, як фізична особа. Послуги з постачання електричної енергії він отримував від ПАТ «Миколаївобленерго» на підставі укладеного від 09.02.2015 року договору № 38/747 про постачання електричної енергії. Відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», АТ «Миколаївобленерго» забезпечило відокремлення та незалежність подальшої ліцензійної діяльності з постачання електричної енергії шляхом створення ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія». Договір з ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» він акцептував шляхом оплати рахунка постачальника універсальних послуг за фактично спожиту електричну енергію, але по завищеному тарифу (не для населення), що порушує його права, як фізичної особи. Посилаючись на викладене [PERSON] вважає, що його права споживача з урахуванням законодавства про захист прав споживачів були тривалий час (з 2015 року) порушені, тому що ціна продукції визначена неналежним чином. Та оцінює спричинену йому такими діями моральну (немайнову) шкоду в розмірі 15000,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу від 15.04.2019 року дана справа була передана на розгляд судді Карташевій Т.А. Ухвалою від 11.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Від відповідача - ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» 30.05.2019 року надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову виходячи з того, що Товариство було створено 14.05.2018 року та свою діяльність в якості постачальника універсальних послуг здійснює з 01.01.2019 року. Використання електричної енергії фізичними особами на об`єктах, які не відносяться до житлового фонду, не можна вважати задоволенням власних побутових потреб, і тому розрахунки за спожиту електричну енергію в об`єктах нежитлової нерухомості проводяться за роздрібними тарифами відповідного класу напруги, які визначені у встановленому законом порядку та затверджені постановою НКРЕКП № 1177 від 05.10.2018 про затвердження Порядку формування цін на універсальні послуги. При цьому посилається на значення термінів, які встановлено пунктом 1.1.2. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312. І враховуючи, відсутність факту звернення позивача до відповідача, так само як і факту відмови Відповідача від вчинення певних дій, то очевидним є відсутність самого факту порушення, невизнання або оспорювання відповідачем законних прав позивача, і тому відповідач вважає вимоги викладені у позові необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Також, відповідач зазначає, що позивачем не визначено з чого саме складається розмір моральної шкоди, з яких міркувань він виходив при її нарахуванні, яким чином визначений розмір шкоди, не надано відповідний розрахунок та обґрунтування такої шкоди, не доведено порушення з боку відповідача чинного законодавства, а отже, за відсутності вини відповідача, відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди. Від третьої особи - АТ «Миколаївобленерго» 31.05.2019 року надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого АТ «Миколаївобленерго» заперечує проти позову в повному обсязі, в зв`язку з тим, що твердження позивача щодо неправомірності застосування до розрахунків за електричну енергію тарифів непобутових споживачів та вимога щодо встановлення тарифу для населення є безпідставними з огляду на те, що об`єкт споживача не підпадає під визначення «об`єкт побутового споживача», а використання електричної енергії не є її споживанням для побутових потреб. 06.08.2019 року від представника позивача адвоката Білецького Олега Петровича надійшла відповідь на відзив ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія», в якому зазначено, що позивач не погоджується з висновками відповідача та вважає, що відповідач використовує у вказаних термінах лише ті визначення, які йому необхідні для обґрунтування своєї позиції, тим самим значно звужуючи визначені законодавцем їх положення. Також зазначено, що законом не передбачений обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору, а отже посилання відповідача на відсутність звернення позивача, як на доказ відсутності порушених прав позивача та самого факту порушення, не можуть заслуговувати на увагу. І що обґрунтування моральної шкоди, яке наведено у позові, відповідачем у відзиві - не спростовано. Просить задовільнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Заводського районного суду від 12.08.2019 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 10.09.2019 року. Судові засідання неодноразово відкладались. Ухвалою від 16.06.2020 року Заводський районний суд м. Миколаєва зважаючи, що спір стосується утримання нерухомого майна, а саме розміру плати за спожиту електроенергію, яка постачається до об`єкту за адресою: [ADDRESS] , що територіально відноситься до Центрального району м. Миколаєва, а тому, беручи до уваги положення ч. 1 ст. 30 ЦПК України, на вказані правовідносини розповсюджується виключна підсудність, ухвалив цивільну справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія», третя особа - Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди передати на розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва. Протоколом автоматизованого розподілу від 19.08.2020 року, дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П. та отримана останньою 27.08.2020 року (нарадча кімната з 20.08.-26.08.2020 року). Ухвалою від 14.09.2020 року суддею Черенковою Н.П. цивільну справу прийнято до свого провадження, ухвалено про розгляд справи в порядку загального провадження, призначено підготовче судове засідання на 08.12.2020 року. За заявами представника ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» від 07.12.2020 року (ЕП-6595), та у зв`язку з находженням судді на лікарняному, слухання справи відкладалось. Ухвалою суду від 13.05.2021 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду на 26.08.2021 року. За заявою представника позивача - [PERSON] від 25.08.2021 року (ЕП-5693), слухання справи відкладено на 22.09.2021 року. До судового засідання позивач не з`явився, направив свого представника [PERSON] , який позов підтримав у повному обсязі, та свої заперечення на відзив відповідача та третьої особи. Представник відповідача підтримала заперечення, вказані у відзиві у повному обсязі, та просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. В силу вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Між фізичною особою [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Миколаївобленерго», 09.02.2015 року було укладено Договір про постачання електричної енергії № 38/474. За умовами цього договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю 15,0 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Об`єктом споживача є нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , разом із земельною ділянкою площею 1,1728 га належать на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуновим К.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 610. 11 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про ринок електричної енергії» від 13 квітня 2017 року № 2019-VIII (далі - Закон), тим самим розпочався процес реформування електроенергетичної галузі в Україні. Одним з основних етапів реформи стало відокремлення (розділення) діяльності з розподілу електричної енергії від функцій виробництва, передачі та постачання, тобто створення відповідних окремих юридичних осіб. Відповідно до абзацу 1 пункту 13 Перехідних положень Закону, під час здійснення заходів відокремлення оператора системи розподілу вертикально інтегрований суб`єкт господарювання повинен до 1 січня 2019 року вжити заходів для відокремлення - оператора системи розподілу від виробництва, передачі, постачання електричної енергії шляхом створення відповідних суб`єктів господарювання. Упродовж трьох років з 1 січня 2019 року такий електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії, виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території, яка визначається як область, міста Київ та Севастополь Автономна Республіка Крим, на якій до відокремлення провадив свою діяльність з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та постачання електричної енергії за регульованим тарифом вертикально інтегрований суб`єкт господарювання. Відповідно до статті 63 Закону, універсальні послуги надаються постачальником таких послуг виключно побутовим та малим непобутовим споживачам. З 1 січня 2019 року ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» є електропостачальником, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії (згідно постанови НКРЕКП від 14.06.2018 року № 429) та виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території Миколаївської області. Таким чином, з 01 січня 2019 року відповідач здійснює постачання електричної енергії для побутових та малих непобутових споживачів Миколаївської області. AT «Миколаївобленерго» здійснює діяльність з розподілу/передачі електричної енергії як оператор системи розподілу (ОСР). Згідно із абзацом 5 пункту 13 Перехідних положень Закону, фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору), є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії. Взаємовідносини, що виникають між учасниками роздрібного ринку електричної енергії, регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії (далі ПРРЕЕ, Правила), які затверджено Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 14.03.2018 за № 312. Відповідно до 1.1.1. ПРРЕЕ, учасниками роздрібного ринку є: електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі, основні споживачі, субспоживачі, виробники електричної енергії, які підпадають під визначення розподіленої генерації, та інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачу з метою використання ним електричної енергії на власні потреби. Ці Правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку (абзац третій 1.1.1 глави 1.1 розділу І Правил). За положеннями пункту 2 Постанови НКРЕКП від 14 березня 2018 року за №312 (далі Постанова), укладення договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до цієї постанови. Пунктом 1.2.1 Правил, на роздрібному ринку електричної енергії споживання та використання електричної енергії для потреб електроустановки споживача здійснюється за умови забезпечення розподілу/передачі та продажу (постачання) електричної енергії на підставі договорів про розподіл/передачу, постачання електричної енергії, надання послуг комерційного обліку, які укладаються відповідно до цих Правил, Кодексу системи передачі, Кодексу систем розподілу та Кодексу комерційного обліку. Договір споживача з оператором системи укладається з кожним споживачем, електроустановки якого приєднані на території діяльності оператора системи. При цьому, договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії розробляється оператором системи розподілу на підставі додатка 3 до цих Правил, договір споживача з оператором системи передачі укладається відповідно до типового договору, визначеного Кодексом системи передачі (пункт 1.2.4 Правил). Згідно із пунктом 1.2.8. Правил , постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який є публічним договором приєднання та зміст якого визначається постачальником універсальних послуг на основі Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, та укладається в установленому цими Правилами порядку. Постачальник універсальної послуги не може відмовити побутовому споживачу, малому непобутовому споживачу або іншому споживачу, який відповідно до законодавства має право на отримання універсальних послуг, електроустановки якого розташовані на території діяльності постачальника універсальної послуги, в укладенні такого договору за умови наявності у споживача чинного договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії. Відповідно до пункту 7 Постанови, договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії (за умови надання рахунка постачальником універсальної послуги), або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Враховуючи положення статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України, укладення договору про постачання електричної енергії між постачальником та споживачем відбувається шляхом заявочного приєднання споживача до умов договору постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та Постачальника та не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Відповідно до п. 2.1. Типового договору про постачання електричної енергії, постачальником універсальних послуг, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. Отже, позивач, з 01.01.2019 року фактично приєднався до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, що розміщений на офіційному веб-сайті постачальника та не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Також доказом того, що між Сторонами відбувались цивільно-правові відносини щодо надання та споживання електричної енергії є виставлені відповідачем на оплату позивачу рахунки за спожиту електричну енергію, наявність у позивача особового рахунку, проведення позивачем оплати за надані послуги. Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на неправомірність дій відповідача з нарахування вартості електричної енергії, спожитої за адресою: [ADDRESS] на підставі тарифів для непобутових споживачів та вважає, що розрахунок вартості електричної енергії має здійснюватися із застосуванням тарифів для населення (побутових споживачів), і, як наслідок, завдання йому моральної шкоди. Суд не погоджується з таким висновком позивача , виходячи з наступного. Згідно витягу з Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об`єктом нерухомого майна є нежитлова будівля, а цільовим призначенням земельної ділянки за адресою [ADDRESS] є обслуговування бази відпочинку. Згідно п. 1.1. Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг , цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії виключно побутовим та малим непобутовим споживачам постачальником універсальних послуг та укладається сторонами з урахування статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України , шляхом приєднання споживача до цього договору, згідно із заявою-приєднання, яка є додатком 1 до договору. Згідно п. 1.1.2. Правил терміни вживаються в таких значеннях: побутовий споживач - індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність) або колективний побутовий споживач (юридична особа, створена шляхом об`єднання фізичних осіб - побутових споживачів, яка розраховується за електричну енергію за показами загального розрахункового засобу обліку в обсязі електричної енергії, спожитої для забезпечення власних побутових потреб таких фізичних осіб, що не включають професійну та/або господарську діяльність); малий непобутовий споживач - споживач, який не є побутовим споживачем і купує електричну енергію для власного споживання, електроустановки якого приєднані до електричних мереж з договірною потужністю до 50 кВт; побутові потреби - споживання (використання) електричної енергії для задоволення умов постійного або тимчасового проживання та/або перебування фізичних осіб на об`єкті побутового споживача, включаючи прибудинкову (присадибну територію), у тому числі для індивідуального будівництва (реконструкції) об`єктів приватного домогосподарства, крім потреб підприємницької, господарської діяльності; об`єкт побутового споживача - житловий будинок (частина будинку), квартира або будівля, які розміщенні за однією адресою та належать одній фізичній особі або декільком фізичним особам на правах власності або користування. приватне домогосподарство - об`єкт індивідуального побутового споживача, який належить до житлового фонду та може складатись із квартири, житлового будинку (частини будинку) та, за наявності електрифікованих споруд, будівель у межах однієї території (прибудинкової/присадибної ділянки житлового будинку), на якому електрична енергія використовується на побутові потреби відповідно до укладеного договору. Разом з цим, основним положенням державних будівельних норм України «Будинки і споруди житлових будинків ДБН В2.2-15-2005», затверджених наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 18.05.2005 р. № 80 (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), встановлено: нежитлове приміщення - це приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Відповідно до ДБН В.2.2-15-2005, житлове приміщення - це опалюване приміщення, розташоване у надземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-епідеміологічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку й інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізуючого випромінювання. Придатність для проживання людини в будинку визначається шляхом введення його в експлуатацію відповідними спеціалістами та відповідною державною реєстрацією новозведеного будинку як житлового в порядку, визначеному для реєстрації об`єктів нерухомості. Водночас, Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, який є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації, будівлі визначено як споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. Будівлі класифікуються за функціональним призначенням. Так, за кодом 12, класифікуються нежитлові будівлі, до яких, зокрема, належать готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати та подібні заклади з надання житла з рестораном або без нього (клас 1211 «Будівлі готельні») та туристичні бази, гірські притулки, дитячі та сімейні табори відпочинку, будинки відпочинку та інші будівлі для тимчасового проживання, не класифіковані раніше (клас 1212 «Інші будівлі для тимчасового проживання»). Крім того, згідно з п.п. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу, житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного та квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень. Також, п.п. 14.1.129 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначено поняття й об`єктів нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. Зокрема, у нежитловій нерухомості виділяють: будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку та інші будівлі. Отже, об`єктами нежитлової нерухомості є будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. Разом з тим, положеннями ст. 4 Житлового кодексу України встановлено, що житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях. При цьому, до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Положеннями ст. 379 Цивільного кодексу України також визначено поняття житла, а саме: житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Отже, будівлі баз відпочинку та пансіонати не належать до об`єктів житлової нерухомості, а класифікуються як нежитлові будівлі, призначені для тимчасового проживання. Згідно договору купівлі-продажу від 22.03.2013, Продавець (ТОВ «Сателлит-Холд») продав у власність Покупцю ( [PERSON] ) нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , разом із земельною ділянкою. Згідно вказаного договору, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для обслуговування бази відпочинку « Родники ». Також, у Постанові НКРЕКП №220 від 26.02.2015 «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню», (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), на яку йдеться посилання у позові, відсутня категорія осіб, які користуються нежитловими будівлями, а перелік є вичерпним. Таким чином, суд прийшов висновку, що об`єкт споживача не підлягає під визначення «об`єкт побутового споживача», а отже використання електричної енергії фізичними особами на об`єктах, які не відносяться до житлового фонду, не можна віднести до задоволенням власних побутових або господарських потреб населення. З огляду на вказане, договір між фізичною особою власником нежитлового приміщення та енергопостачальником має бути врегульовано шляхом укладення договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, а розрахунки за спожиту електричну енергію в об`єктах нежитлової нерухомості проводяться за роздрібними тарифами відповідного класу напруги, які визначені у встановленому законом порядку та затверджені постановою НКРЕКП № 1177 від 05.10.2018 про затвердження Порядку формування цін на універсальні послуги. За договором , укладеним з [PERSON] , застосовуються тарифи для 1а групи споживачів (малі непобутові споживачі), що відповідає вищевказаній Постанові та нормам чинного законодавства в сфері енергетики. Постачальник формує та оприлюднює ціну на універсальну послугу для малих непобутових споживачів на веб-сайті. Таким чином, системний аналіз норм чинного законодавства свідчить, що використання електричної енергії фізичними особами на об`єктах, які не відносяться до житлового фонду, не можна вважати задоволенням власних побутових потреб. Отже, позивач по справі, не є побутовим споживачем в розумінні Правил роздрібного ринку електричної енергії затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 та Закону України «Про ринок електричної енергії». Відповідно до підпунктів 6, 20 пункту 5.5.1.ПРРЕЕ, споживачі електричної енергії мають право отримувати якісні послуги з розподілу (передачі), постачання та комерційного обліку електричної енергії, а також право на відшкодування збитків, які виникли через дії чи бездіяльність субспоживача, електропостачальника, власника мереж, оператора малої системи розподілу, оператора системи, постачальника послуг комерційного обліку. Законодавством передбачені підстави та умови відшкодування споживачам шкоди, завданої, зокрема, при наданні послуг з розподілу електричної енергії та постачанні електричної енергії. Споживачі, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб, мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Частина 2 статті 22 цього Закону передбачає, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В силу пункту 5.2.4. ПРРЕЕ, постачальник електричної енергії несе відповідальність у порядку, передбаченому законодавством України, за завдані споживачу та/або оператору системи збитки внаслідок порушення ним умов договору та цих Правил. Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З аналізу положень статті 23 ЦК України можна дійти висновку, що підставою для відшкодування особі моральної шкоди є: факт завдання такої шкоди внаслідок порушення прав цієї особи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( ст. 76 ЦПК України). У ч.2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу прийти до висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням зазначених у справі обставин, суд вважає, оскільки в діях відповідача не вбачається порушення прав позивача, а навпаки оспорюванні позивачем дії відповідача вчиняються останнім у відповідності до положень чинного законодавства, суд приходить до висновку, що вимоги про компенсацію моральної (немайнової) шкоди є необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню. За приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч.7 ,у разі залишення позову без задоволення позивача, якого звільнено від сплати судових витрат, судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed