Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

13.03.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач [PERSON] , народився [INFO] ,підтвердженням чому є дані його паспорта серії [NUMBER] , що виданий Оріхівським PC УДМС України у Запорізькій області 08.08.2014 року, та відомості свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарської районної ради м. Запоріжжя 24.03.1998 року. Його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Батьки розлучені. Позивач [PERSON] мешкав з матір*ю, з батька в судовому порядку були стягнуті аліменти. Проте сплачував він їх нерегулярно постійно була наявна заборгованість. [INFO] позивач [PERSON] досяг повноліття. Після отримання середньої освіти та закінчення Оріхівського коледжу Таврійського Державного Агротехнологічного університету він продовжує навчання на факультеті радіоелектроніки та телекомунікацій Національного університету «Запорізька політехніка» IV рівня акредитації. На даний час він навчається на 3 курсі денного відділення за рахунок бюджетних коштів. Отримує стипендію 1300 грн. щомісячно. Термін навчання-до 03.06.2021 року. Вказана інформація підтверджується довідками з навчального закладу №247 від 28.02.2020 року та №71 від 02.03.2020 року. У зв`язку із продовженням навчання [PERSON] потребує матеріальної допомоги. Позивач [PERSON] навчається стаціонарно, тому не має можливості працювати. Задоволення елементарних людських потреб у їжі, одязі, лікуванні доводиться забезпечувати за рахунок стипендії та коштів, які надає його матір - [PERSON] . Окрім того, він не має власного житла за місцем навчання, тому проживає у гуртожитку. Вартість такого проживання у 2019-2020 навчальному році склала 2330,51 грн. (233,05 грн. на місяць). Ці кошти були внесені 20.06.2019 року. Також щомісяця сплачується вартість комунальних послуг у сумі 469,75 грн. У м. Запоріжжі доводиться користуватися міським транспортом загального користування, на що також витрачаються гроші. На вихідні їздить додому до матері в м. Оріхів, тому несе витрати на проїзд в сумі 400 грн. на місяць (50 грн. в одну сторону сполучення Запоріжжя-Оріхів). Зазначає, що його доходу у розмірі 1300 грн. на місяць (що навіть не становить прожиткового мінімуму), на жаль, не достатньо для забезпечення необхідних умов проживання, харчування, лікування, придбання предметів одягу тощо. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від .1 5 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, яки і і перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання: потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Частиною 1 статті 200 Сімейного кодексу України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 201 Сімейного кодексу України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви Враховуючи ту обставину, що законом передбачено рівність обов`язків батьків по відношенню до дитини (в тому числі й щодо її утримання), а також те, що після досягнення повноліття його матір продовжує надавати кошти не його утримання в добровільному порядку, аліменти з батька до завершення навчання (але не більше, ніж до досягнення 23 років) можуть бути стягнуті у судовому порядку. Визначаючи заявлений розмір аліментів, позивач [PERSON] виходив з того. що відповідач має задовільний стан здоров`я, стабільний заробіток, а він не має іншого утримання, аніж те, що надає його матір та те, що отримує у вигляді стипендії. При цьому ним враховано вимоги ч. 2 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» щодо граничного розміру відрахувань з доходів боржника. Окремої уваги заслуговує та обставина, що після досягнення повноліття позивач не звертався з позовом до суду для стягнення аліментів у зв`язку з продовженням навчання. Весь цей час він жив за рахунок стипендії та коштів, що надавала його матір. Проте, стан її здоров`я погіршився, вона несе додаткові витрати на своє лікування. Тому вважає, що батько також може прийняти участь у його утриманні (тим більше, щодо досягнення ним 23 років (гранично можливого періоду стягнення аліментів) залишилося менше року)). На підставі вищевикладеного просить суд стягнути з [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: [ADDRESS] на його користь аліменти на його утримання у зв`язку із продовженням навчання, у розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення 23 років - до 06.02.2021 року. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2020 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав суду заяву в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процес за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] є сином відповідача по справі [PERSON] , [INFO] . що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видано 24.03.1998 році Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарської районної ради м. Запоріжжя. (а.с.6). До повноліття, позивач [PERSON] мешкав з матір*ю, з батька в судовому порядку були стягнуті аліменти. Проте сплачував він їх нерегулярно постійно була наявна заборгованість. Після отримання середньої освіти та закінчення Оріхівського коледжу Таврійського Державного Агротехнологічного університету позивач [PERSON] продовжує навчання на факультеті радіоелектроніки та телекомунікацій Національного університету «Запорізька політехніка» IV рівня акредитації. На даний час він навчається на 3 курсі денного відділення за рахунок бюджетних коштів. Отримує стипендію 1300 грн. щомісячно. Термін навчання до 03.06.2021 року. Вищевказане підтверджується довідками з навчального закладу № 247 від 28.02.2020 року та №71 від 02.03.2020 року. (а.с. 7, 8). Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] навчається стаціонарно, тому не має можливості працювати. Задоволення елементарних людських потреб у їжі, одязі, лікуванні доводиться забезпечувати за рахунок стипендії та коштів, які надає його матір - [PERSON] . Окрім того, він не має власного житла за місцем навчання, тому проживає у гуртожитку. Вартість такого проживання у 2019-2020 навчальному році склала 2330,51 грн. (233,05 грн. на місяць). Ці кошти були внесені 20.06.2019 року. Також щомісяця сплачується вартість комунальних послуг у сумі 469,75 грн. У м. Запоріжжі доводиться користуватися міським транспортом загального користування, на що також витрачаються гроші. Доходу позивача [PERSON] у розмірі 1300 грн. на місяць не достатньо для забезпечення необхідних умов проживання, харчування, лікування, придбання предметів одягу. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Виходячи з ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров*я та матеріальне становище дитини; стан здоров*я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В силу ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. За ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У зв`язку з продовженням навчання, дитина потребує матеріальної допомоги від батьків. Відповідач [PERSON] не надає у добровільному порядку матеріальну допомогу [PERSON] , який продовжує навчання. На підставі п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі. 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно ч. 2 ст. 199 СК України, право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Варто зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов*язний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Визначаючи розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, та враховує наступні обставини, що [PERSON] дійсно навчається у навчальному закладі, та відповідно до вимог сімейного законодавства повнолітня дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку батьків. Як зазначено у позовній заяві відповідач [PERSON] , має задовільний стан здоров`я, інших дітей на своєму утриманні та непрацездатних батьків не має. З урахуванням викладеного суд вважає, що відповідач може та повинен надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої дитини, яка продовжує на теперішній час навчання, і у зв`язку з цим її потребує. Відповідно до ст. 199 СК України, з останнього, необхідно стягнути аліменти у розмірі 1000 грн. щомісячно, на період навчання повнолітнього сина (позивача [PERSON] ) у Національному університеті «Запорізька політехніка». На думку суду, такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення утримання повнолітнього сина до закінчення ним навчання. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 840,80 грн.

Outcome: approved