Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

13 травня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зняття з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що вона є власником 1/2 частини зазначеної квартири. Відповідачка [PERSON] - цивільна дружина її сина, та її діти [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO], зареєстровані та проживали в спірній квартирі з 2013 року. В травні 2018 року відповідачка з дітьми фактично виїхала до іншого місця проживання, і з цього часу вони не проживали в спірній квартирі, їх речей там немає. Просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання [PERSON] та її дітей такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 15 травня 2019 року відрите провадження у справі та призначене відкрите судове засідання. 05 серпня 2019 року позивачкою надані заява про долучення до матеріалів справи документів та клопотання про витребування доказів, а саме акту про не проживання відповідачки з дітьми за адресою: [ADDRESS] , з КСН «Успенівка». 15 серпня 2019 року до суду надійшла заява від представника управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради Гавриш Я.О. про слухання справи без її участі. Просила при постановленні рішення максимально врахувати інтереси дітей. 24 вересня 2019 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, в якому комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 19.09.2019 року прийняла рішення щодо неможливості визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та пояснила, що вони з сином [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , по 1/2 частині. Окрім неї, у зазначеній квартирі зареєстровані відповідачка з дітьми. Відповідачка та її син знаходяться в цивільному шлюбі біля 17 років. Вони були зареєстровані як члени сім`ї, однак більш року вони в цій квартирі не проживають. У 2009 році її та чоловіка змусили піти зі спірної квартири, у 2011 році вони повернулися знову. У 2017 році в них була зварка з сином, яка перетворилася у бійку. Після цього вони пішли жити на іншу квартиру. Практично усі речі вони зібрали з собою, залишилися деякі особистих речей та сервант. Ні з сином, ні з невісткою, ні з онуками вона не спілкується. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що між ними з позивачкою та її чоловіком неприязні стосунки, були бійки, за що її чоловіка осудили Іллічівським районним судом. У спірній квартирі залишилися багато їх речей: посуд, меблі, двоспальне ліжко, комод, стінка та багато дрібних речей. Просила відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що вони з дружиною та дітьми вимушені були з`їхати зі спірної квартири по причині постійних конфліктів. Мати з батьком постійно допікали докорами його дружину, батько навіть піднімав на неї руку, ображали її. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожному, на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської ради Донецької області 13 липня 2010 року та зареєстрованого в БТІ міста Маріуполя 16.08.2010 року (а.с. 5, 6). За даними Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 23.04.2019 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Згідно довідки, виданої головою КСН «Успенівка» 22.04.2019 року, [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , фактично за даною адресою не проживають з травня 2018 року (а..с 8). 02 липня 2019 року [PERSON] та [PERSON] одружилися, про що 02 липня 2019 року Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зроблено актовий запис № 157 (а.с. 55). Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 2 ст. 156 ЖК України передбачено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. В ст. 29 ЦК України, дано визначення, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. ч. 2 та 3 ст. 64 ЖК Української PCP до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1,4 ст.156 ЖК України відповідачка, як член сім`ї власників квартири, зокрема, і позивачки, користується жилим приміщенням нарівні із власниками. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 5.04.2005). Правовідносини, що виникають при реалізації права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом урегульовано також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або законом. Отже, за приписами даної статті, член сім`ї власника житла, втрачає право на користування цим житлом лише у разі його відсутності ньому без поважних причин понад один рік. При цьому, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Як вбачається з матеріалів справи, 25 червня 2018 року [PERSON] зверталася до Лівобережного ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області із заявою про скоєння злочину відносно неї з боку [PERSON] та [PERSON] , а саме нанесення їй ударів та побоїв (а.с. 57). Отже, судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та її чоловіком, з одного боку, та відповідачкою [PERSON] та її чоловіком, з іншого боку, склалися неприязні стосунки, що унеможливлювало постійне спільне проживання останніх. Відповідачка з чоловіком та дітьми залишила спірну квартиру саме у зв`язку із створенням неможних умов для проживання. Тому факт непроживання відповідачки із дітьми у спірній квартирі понад один рік обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним позивачці житлом. При цьому, суд звертає увагу, що 1/2 частина спірної квартири належить [PERSON] - чоловіку відповідачки, який також вимушений був звільнити квартиру [ADDRESS] у зв`язку з неможливістю сумісного проживання разом з батьками. Допитана за клопотанням позивачки свідок [PERSON] у судовому засідання пояснювала, що є сусідкою позивачки, але про відносини, які склалися між позивачкою та сім`єю сина, їй нічого не відомо, вважає, що син разом сім`єю залишив квартиру, так як між ними не склалися відносини. Пояснювала, що ніколи не заходила до квартири позивачки, тому не знає, залишилися в ній речі відповідачки та її дітей чи ні. В судовому засіданні встановлено, що позивачка прописала у належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] відповідачку в якості члена сім`ї - невістки, на постійній основі. Отже, [PERSON] набула право користування спірною квартирою у встановленому законом порядку, як член сім`ї власника будинку, наразі між сторонами склались напружені відносини, у зв`язку з чим зміна місця проживання відповідачки обумовлена поважними причинами. Аналізуючи вищевикладене суд приходе до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , про визнання їх втратившими право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] . Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачки відмовлено, витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed