Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

13.05.2020 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої вказано, що позивач працюючи на підприємстві відповідача: з 25.07.1974 по 21.11.2008 електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування збагачувальної фабрики ПрАТ «ПівнГЗК», виконував роботи, які характеризувалися важкою фізичною працею. 24.12.2009 позивачу встановлене професійне захворювання: Радикулопатія попереково-крижова на фоні полісегментарної дископатії з вираженими (3ст.) статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, периферичним парезом лівої ноги з гіпотрофією м`язів лівого стегна та гомілки і порушення функції ходи; стан після дискектомії L4-L5. Висновком МСЕК 24.03.2010 позивачу вперше встановлено 40% втрати професійної працездатності. В зв`язку з професійним захворюванням змінилися спосіб та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Просить стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 188920 грн. за заподіяну йому моральну шкоду ушкодженням здоров`я. Ухвалою від 14.05.2020 прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито провадження у справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 16.06.2020. 16.06.2020 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (вх.№11219 від 16.06.2020). Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі та про підтримку позовних вимог (вх.№11224 від 16.06.2020). Представник відповідача подала суду заяву про розгляд справи без її участі (вх.№11220 від 16.06.2020). Відповідач у відзиві на позов проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивача не може доводитись ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК та виписними епікрізами, оскільки акт підтверджує виникнення у позивача професійних захворювань та його причини і не встановлює конкретних осіб, відповідальних за виникнення у позивача професійних захворювань, а в медичних документах не йдеться про розлади здоров`я, пов`язані з психологічним станом позивача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] відповідно до записів у його трудовій книжці працював з 25.07.1974 по 21.11.2008 на підприємстві відповідача за різними спеціальностями у тому числі: 25.07.1974 по 01.01.1988 електрослюсарем з ремонту устаткування збагачувальної фабрики ПівнГЗК;\~ з\~01.01.1988\~по 31.10.1996\~-\~електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування збагачувальної фабрики №1 ПівнГЗК; з31.10.1996 по 15.04.1999 електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування збагачувальної фабрики №1 ААТ «ПівнГЗК»; з 15.04.1999 по 18.11.1999 електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування рудозбагачувальної фабрики №1 управління цехів по виробництву концентрату ВАТ «ПівнГЗК»; з 18.11.1999 по 05.09.2002 електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування рудозбагачувальної фабрики №1 ВАТ «ПівнГЗК»; з 05.09.2002 по 21.11.2008 електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування виробничої дільниці з ремонту та утримання електричного устаткування на дільниці збагачення руди РЗФ-1 ВАТ «ПівнГЗК», правонаступником яких є відповідач ПрАТ «ПівнГЗК». 21.11.2008 позивач був звільнений за у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я за п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 30-36). Відповідно до Акту №1 розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 11 лютого 2010 року (далі Акт розслідування), у зв`язку із шкідливими і тяжкими умовами праці позивачем отримано хронічне професійне захворювання: Радикулопатія попереково-крижова на фоні полісегментарної дископатії з вираженими (3ст.) статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, периферичним парезом лівої ноги з гіпотрофією м`язів лівого стегна та гомілки і порушення функції ходи; стан після дискектомії L4-L5. (а.с.14-16). Пунктом 17 Акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання встановлено: робота на протязі 34 років 03 місяців у важких умовах праці: маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну, (кг): 30-36, при нормативному значенні: до 30; перебування в робочій позі, % за зміну: вимушена: 60,0, при нормативному значенні: -; з нахилом тулуба більше 30°: 31,2, при нормативному значенні: -; нахили корпусу: 164, при нормативному значенні: до 100 разів за зміну. Важкість праці відноситься до ІІІ класу ІІ ступеню шкідливості. (а.с. 16). Згідно з випискою із акту огляду МСЕК серії 10 ААА №002271 від 24.03.2010 позивачу первинно встановлено 40% втрати працездатності у зв`язку із профзахворюванням та третя група інвалідності з 15 березня 2010 до 01 квітня 2011, та зазначена потреба у санаторно-курортному лікуванні; медикаментозному лікуванні; забезпеченні лікарськими засобами, виробами медичного призначення, носіння жорсткого корсету. (а.с.10-11). Відповідно до виписки із акту огляду МСЕК серії 10 ААА №007785 від 15.03.2011 позивачу повторно встановлено 40% втрати працездатності у зв`язку із профзахворюванням та третя група інвалідності з 01 квітня 2011 безстроково, та зазначена потреба у санаторно-курортному лікуванні; медикаментозному лікуванні; забезпеченні лікарськими засобами, виробами медичного призначення, носіння жорсткого корсету. (а.с.10-11). Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серія 10 ААА №049220 від 15.03.2011 позивачу протипоказана важка праця, вимушена поза, довга хода, переохолодження (а.с.12-13). З дослідженого судом п.16 Акту розслідування слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи з 25.07.1974 по 21.11.2008 на підприємстві відповідача за різними спеціальностями у тому числі: 25.07.1974 по 01.01.1988 електрослюсарем з ремонту устаткування збагачувальної фабрики ПівнГЗК;\~ з\~01.01.1988\~по 31.10.1996\~-\~електрослюсарем черговим\~та з\~ремонту устаткування\~збагачувальної фабрики\~№1\~ПівнГЗК;\~з31.10.1996\~по 15.04.1999\~ електрослюсарем\~черговим та\~з ремонту\~устаткування збагачувальної\~фабрики №1\~ААТ «ПівнГЗК»;\~з 15.04.1999\~по 18.11.1999\~електрослюсарем черговим\~та з\~ремонту устаткування\~рудозбагачувальної фабрики\~№1\~управління цехів\~по виробництву\~концентрату ВАТ\~«ПівнГЗК»;\~з 18.11.1999\~по 05.09.2002\~електрослюсарем черговим\~та з\~ремонту устаткування\~рудозбагачувальної фабрики\~№1\~ВАТ «ПівнГЗК»;\~з 05.09.2002\~по 21.11.2008\~електрослюсарем черговим\~та з\~ремонту устаткування\~виробничої \~дільниці з\~ремонту та\~утримання електричного\~устаткування на\~дільниці збагачення\~руди РЗФ-1\~ВАТ «ПівнГЗК», виконував роботи з монтажу, демонтажу, налагодженню, заміні вузлів і деталей технологічного устаткування. При цьому виконуємі роботи з причин недосконалості робочого місця характеризувалися важкою фізичною працею. (а.с.16). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається\~з акту\~розслідування причиною\~виникнення професійного\~захворювання позивача\~є тривала робота у важких умовах праці зі шкідливими умовами виробничого середовища, які відносяться до ІІ класу 2 ступеню шкідливості. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він у 56-річному віці втратив професійну працездатність первинно у розмірі 40% та йому встановлена 3-тя група інвалідності. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється больовими синдромами, обмеженням рухів, необхідністю проходити лікування, вимушеним прийманням ліків, неможливістю виконувати будь-яку неважку фізичну роботу, займатися фізичними вправами, необхідністю докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримані професійні захворювання призводять до зниження його фізичної активності та порушення нормальних життєвих зв`язків, що проявляться зокрема в необхідності проходити стаціонарне лікування, про що свідчать виписні епікризи (а.с.18-29). Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача понад 21 рік у шкідливих умовах, йому встановлено первинно 40\~% втрати працездатності та третю групу інвалідності, які в подальшому встановлені безстроково, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач визначив відшкодування моральної шкоди у сумі 188920 грн. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 60000 грн. за встановлені первинно та підтверджені повторно 40% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 840 грн. 80 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial