Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

12 січня 2017 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Позов мотивований тим, що 27 грудня 2016 року між ним та відповідачем укладений договір фінансового лізингу № 1747, за умовами якого відповідач, як лізингодавець, зобов'язаний придбати та передати йому, як лізингоодержувачу, автомобіль Hyundai New Accent вартістю 330300 грн. на умовах, визначених договором. Позивач на виконання умов договору сплатив 33030,00 грн., вважаючи їх передплатою за придбання автомобіля. Те, що призначення даного платежу є комісією за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору, він не знав, оскільки вважав це частиною оплати за транспортний засіб. Позивач зазначив, що зміст умов (в тому числі істотних) договору № 1747 фінансового лізингу підлягали фіксації в декілької документах та не підписання сторонами Додатку № 3 є обставиною, що вказує на не укладення договору фінансового лізингу, а відтак у ТОВ Лізингова компанія АВТО ЛАЙФ не виникло підстав для отримання сплаченого 27.12.2016 року платежу по договору № 1747 в сумі 33 030 грн. Посилаючись на те, що ним безпідставно здійснено перерахування зазначених грошових коштів на рахунок відповідача, просив задовольнити позов. Позивач надав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про місце, дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи між [PERSON] і ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» 27 грудня 2016 року укладений договір фінансового лізингу № 1747, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати та передати позивачу транспортний засіб автомобіль марки Hyundai, модель New Accent, об'єм/тип двигуна - 1,4/бензин. Позивач у свою чергу зобов'язався до отримання предмету лізингу сплатити передбачені договором платежі, прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі. Відповідно до квитанції № 0.0.678180677.1 від 27 грудня 2016 року позивач [PERSON] сплатив відповідачу 33030,00 грн., призначення платежу - комісія за організацію по договору фінансового лізингу № 1747 від 27.12.2016 року. За умовами розділу І Договору лізингу предметом лізингу є транспортний засіб, що має бути обов'язково зареєстрований в органах, які зобов'язані проводити таку реєстрацію, та визначений в п. 1.1 даного Договору фінансового лізингу та у Специфікації, яка визначена Додатком № 2 даного Договору. Як вбачається з додатку № 2 до Договору лізингу, в ньому повно не зазначено особливості предмету лізингу, а саме не зазначені рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, тощо. Згідно п. 5.8 вказаного договору, лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу, який визначається у п. 1.1 даного договору. В результаті цього лізингодавець не несе відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу для будь-якої мети. Відповідно до умов п. 8.2 Договору фінансового лізингу, вартість предмету лізингу на момент укладення договору становить 12233,33 доларів США з урахуванням ПДВ, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 330300,00 грн. на дату підписання договору. У пункті 8.3 договору зазначено, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату даного договору, може змінюватись у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Пунктом 8.5 вказаного договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 1 та Додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України Про фінансовий лізинг. Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України Про фінансовий лізинг за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Договір лізингу, як вбачається з його змісту, за своєю правовою природою є змішаним договором відповідно до ч.2 ст. 628 ЦК України та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно статті 799 ЦК України, яка регулює загальні положення щодо договору найму транспортного засобу, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Порядок нотаріального посвідчення договору лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи передбачений п. 3.12 глави 5 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», від 22 лютого 2012 року № 296/5. Відповідно до положень ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Положеннями ч.2 ст. 215 ЦК України також встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Враховуючи наведені вимоги закону, а також те, що договір фінансового лізингу від 27 грудня 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», нотаріально посвідчений не був, такий договір є недійсним. Така правова позиція визначена, зокрема у правовому висновку в постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 р. у справі 6-648цс16. Відповідно до положень ч.2 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд також вважає обґрунтованими посилання позивача щодо закріплення в договорі умов, які є несправедливими, що також є самостійною підставою для визнання договору недійсним. У статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема в частині 3, визначені несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. Згідно ч.5 ст. 18 Закону Про захист прав споживачів якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Стаття 18 Закону України Про захист прав споживачів містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Згідно правової позиції Верховного Суду України від 08 червня 2016 р. у справі № 6-330цс16 умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. У спірному договорі фінансового лізингу (п.12.1) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 40 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Окрім того, умовами договору передбачене право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачене. Закон України Про захист прав споживачів передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України Про захист прав споживачів. Проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що положення вказаного договору, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» 27.12.2016 року, обмежують права позивача, як споживача, передбачені Законами України Про захист прав споживачів, «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі та в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, а тому є несправедливими. Таким чином, оцінивши усі надані докази у їх сукупності, давши їм належну оцінку, суд дійшов висновку, що у ході судового розгляду позивач довів обґрунтованість своїх позовних вимог. Враховуючи, що відповідач у справі недійсність договору не визнає, договір підлягає визнанню недійсним за рішенням суду як спосіб захисту порушеного права позивача. Відповідно до положень ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Зважаючи на те, що позивачем на виконання нікчемного правочину на користь відповідача сплачені кошти у розмірі 33030,00 грн., що підтверджене квитанцією, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідача судові витрати на суму 640 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Outcome: approved