Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

14 липня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» (далі [PERSON]) звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що згідно [PERSON] кредиту № 265/8-160 від 27.12.2008 року, відповідач отримав кредит у розмірі 12 000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 14% річних за користування кредитом. На виконання умов [PERSON] надав [PERSON] кредитні кошти у сумі 12000 доларів США згідно заяви на видачу кредиту. Згідно ст.2 [PERSON] відповідач зобовязався щомісяця погашати кредит та відсотки за користування кредитом не пізніше 15 числа кожного місяця. Відповідач зазначені умови не виконав. Відповідно до п. 4.1 [PERSON] відповідач зобовязаний сплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ віз суми несвоєчасно виконаних зобовязань. У звязку з тим, що відповідач не дотримувався оплати зазначеної в умовах Кредитного договору, позивачем на підставі п.4.4. [PERSON] було здійснено досудову вимога щодо дострокового виконання позичальником його зобовязань яку той повинен був виконати протягом 30 днів. Відповідач [PERSON] ці зобовязання не виконав, у звязку з чим за ним наявна заборгованість за кредитним договором у вигляді заборгованості за тілом кредиту, простроченої заборгованості за тілом кредиту, нарахованих та не сплачених процентів, пені, та інших платежів, яка станом на 20 червня 2016 року становить в загальній сумі 25977,95 доларів США. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість, а також судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.80-81). Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не зявилися, відомостей про причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про розгляд справи судом. Відповідно положень ст. 224 ЦПК України, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Визнаючи наявні матеріали про права й взаємини сторін достатніми та відповідно до ч.2\~ст.197 ЦПК України, суд вважає, що розгляд справи можливий у відсутності осіб, які беруть участь у справі\~\~без фіксації судового процесу технічними засобами. Ознайомившись із наявними у справі документами суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з огляду на наступне. У відповідності до п. п. 10,11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~«Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (\~ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, подання клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд\~не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом,\~тому що\~право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Вимоги позивача щодо стягнення заборгованості у звязку із невиконанням відповідачем взятих на себе грошових зобовязань з посиланням на примірники кредитного договору, рух коштів, розрахунок заборгованості, надані до суду позивачем, як на належні та допустимі докази для застосування цивільно-правової відповідальності відповідача\~є абсолютно безпідставними та необґрунтованими виходячи з наступних обставин. Згідно\~ст. 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до\~статті 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертиз. Тобто, доказами можуть бути будь-які фактичні дані, в тому числі і договір банківського кредиту, як письмовий доказ, на підставі якого суд повинен встановити наявність обставин, що обгрунтовують вимоги позивача щодо наявності у відповідача заборгованості за договором банківського кредиту, не виконання за цим договором грошового зобовязання та настання цивільно-правової відповідальності, виходячи саме з умов договору, як письмового доказу. Як передбачено\~ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В той час,\~ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Тобто, докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно до\~ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до п.п. 23, 27 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне: «…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59ЦПК) в порядку, передбаченому статтями\~185,\~187,\~189 ЦПК…». Таким чином, позивач, як сторона по справі, зобовязаний довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, зокрема, щодо виникнення договірних правовідносин позики між сторонами на підставі договору банківського кредиту та не виконання відповідачем взятих на себе договором грошових зобовязань, що обумовлює беззаперечне\~подання суду відповідного оригіналу договору банківського кредиту або ж його належним чином завіреної копії, доказів отримання відповідачем готівки, детальний розрахунок заборгованості із зазначенням періоду оплати, нарахованих та фактично сплачених сум за кожним видом платежу, передбаченому договором, оскільки обовязок подання доказів покладається на сторони. Всупереч зазначеним вимогам відповідачем не надано суду таких доказів. Суд не може визнати у якості належних та допустимих доказів примірники [PERSON] кредиту № 265/8-160 від 27.12.2008 року, розрахунок заборгованості та інші додані до позову документи, оскільки ці примірники неможливо прочитати, вони завірені неналежним чином нечітким відбитком прямокутного штампу (а не печаткою позивача) з підписом невідомої особи (а.с.6-13). Надані на вимогу суду інші примірники таких документів ніяким чином не завірені взагалі, а детальний розпис вартості кредиту (рух коштів) до того ж є також нечитаємим (а.с.57-66). Щодо наявного у матеріалах справи розрахунку загальної заборгованості за договором, яка містить нарахування неустойки (пені), то суд позбавлений можливості перевірити його у звязку із відсутністю на час подання позову та не поданням на запит суду належного руху коштів із переліченими вище даними (а.с.5). Це у значній мірі також стосується нарахованих штрафних санкцій, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, який набув чинності з 15 жовтня 2014 року, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція (ч.1). Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції (ч.2). Відповідно до ч.1, ч.2 ч.3 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. Відповідно до ч.2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Проведення антитерористичної операції на територіях, визначених Кабінетом міністрів України, та той факт, що проведення антитерористичної операції не припинено до наступного часу, суд визнає загальновідомими обставинами, які доказуванню не підлягають. Оскільки відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], а відповідно до розпорядження КМУ «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» від 30 жовтня 2014 року № 1053-р м. Костянтинівка було включено до зазначеного переліку та Розпорядженням КМУ від 2 грудня 2015 року № 1275-р до «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» віднесено місто Костянтинівку Донецької області, а також у звязку із відсутністю у вказаному розрахунку періодів нарахування позивачем пені, - суд не може визначити правомірність застосування цих санкцій. Також суд зазначає, що наданий позивачем суду Запит на отримання кредиту у якості підтвердження факту видачі готівки відповідачу, також не є належним та допустимим доказом, оскільки дата його складання - 15 травня 2008 року (із виправленнями) та зазначена у ньому сума 15000 доларів США повністю відрізняються від даних [PERSON] кредиту №265/8-160 від 27.12.2008 року (а.с.76-79). Тому у задоволенні позову ПАТ «Укросцбанк» слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed