Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

14\~травня 2018\~року позивач\~[PERSON],\~яка діє\~в інтересах\~неповнолітньої доньки\~[PERSON],\~звернулась до\~Фастівського міськрайонного\~суду Київської\~області з\~позовом до\~[PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON] про\~встановлення факту\~батьківства та\~визнання права\~власності на\~спадкове майно,\~мотивуючи вимоги\~тим,\~що в жовтні\~1993\~року вона\~прийшла працювати\~в ПАТ\~«АК «Київводоканал»\~машиністом насосної\~установи,\~на цьому\~ж підприємстві\~теж машиністом\~працював [PERSON],\~з яким\~у нихсклались спочатку дружні стосунки, а згодом, з 1994 року вони стали проживати разом однією сімєю. В 1996 році вона переїхала на постійне проживання до [PERSON] до будинку його батьків в смт. Борову, вул. Південна, 30.\~Позивач вказує,\~що вони\~ спільно\~проживали,\~вели спільне\~господарство,\~фактично між\~ними склалися\~сімейні стосунки,\~які супроводжувались\~спільними затратами\~коштів та\~трудових зусиль\~на задоволення\~побутових потреб.\~В 1998\~році померли\~батьки [PERSON],\~та після\~їх смерті\~вони лишились\~проживати в\~будинку із\~[PERSON],\~з ними\~також \~проживала старша\~донька позивачки\~[PERSON],\~[INFO],\~а 14\~березня 2001\~року у\~них народилась\~дочка,\~яку на\~честь матері\~[PERSON]\~назвали [PERSON].\~Позивач народжувала\~дочку в\~медичному закладі\~в м.\~Києві і\~по певним\~субєктивним та\~обєктивним обставинам\~[PERSON]\~не зміг\~вчасно особисто\~подати заяву\~про внесення\~до актового\~запису про\~народження дитини\~відомостей про\~нього як\~про батька\~дитини,\~тому запис\~було зроблено\~відповідно до\~вимог ст.55\~КпШС УРСР.\~[PERSON]\~як батько\~приймав участь\~у догляді\~за дитиною,\~у її\~вихованні та\~матеріальному забезпеченні.\~Після закінчення\~декретної відпустки,\~позивач разом\~з дитиною\~переїхали проживати\~до Києва.\~[PERSON]\~почав зловживати\~спиртними напоями,\~коли він\~перебував в\~стані алкогольного\~спяніння,\~з ним\~неможливо було\~проживати разом\~та належним\~чином виховувати\~дітей.\~Після закінчення\~відпустки в\~2003\~році позивач,\~забравши дочку\~[PERSON],\~переїхала на\~постійне проживання\~до м.\~Києва,\~вийшла на\~роботу.\~[PERSON]\~часто навідував\~дочку,\~спілкувався із\~нею,\~допомагав доглядати\~дитину,\~проте став\~вести самостійний\~спосіб життя.\~Декілька років\~[PERSON]\~проживав разом\~без реєстрації\~шлюбу з\~іншою жінкою,\~в 2009\~році у\~нього стався\~інсульт.\~Після одужання\~[PERSON]\~виявив бажання\~до більшого\~спілкування із\~дочкою,\~він забирав\~її до\~себе в\~смт.\~Борову на\~вихідні дні,\~на шкільні\~канікули,\~брав участь\~у фінансовому\~утриманні дитини.\~В 2013\~році [PERSON]\~знов переїхав\~на постійне\~проживання до\~квартири позивача\~в м.\~Києві,\~вони проживали\~разом однією\~сімєю,\~однакзгодом [PERSON] став періодично проживати в смт.Боровій, повернулись проблеми із зловживанням спиртними напоями. 15 грудня 2016 року [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок №30 по вул. Південній в смт. Борова Фастівського району на та житловий будинок №37 по вул. Колгоспній в с. Оленівка Фастівського району. Спадкоємицею першої черги спадкування за законом є [PERSON], як дочка спадкодавця, яка прийняла спадщину після смерті батька через своєчасне подання нотаріусу відповідної заяви, внаслідок чого у Фастівській районній державній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] нотаріусом було відмовлено з тих підстав, що в свідоцтві про народження [PERSON] відомості про батька було записано в порядку ст. 55 КпШС УРСР як «Тузак Віталій Васильович» (за прізвищем матері та за її вказівкою імя та по батькові), тому для підтвердження родинних стосунків необхідно встановити факт батьківства [PERSON] щодо доньки [PERSON] Крім того, заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] подали спадкоємці пятої черги спадкування за законом - його двоюрідні сестри відповідачі [PERSON] та [PERSON], які безпідставно в добровільному порядку не надають оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому у [PERSON] відсутня можливість оформити свої спадкові права в досудовому порядку у нотаріуса. Крім того, прийнявши в спадок після смерті батьків житловий будинок №30 вул. Південній в смт. Боровій, [PERSON] за життя не переоформив документи своє імя, і на даний час будинок залишається зареєстрованим на імя його батька [PERSON], що також перешкоджає оформленню спадкових прав. На підставі зазначеного просила суд встановити факт батьківства [PERSON], [INFO], який помер 15.12.2016 року, відносно [PERSON], [INFO], визнати за [PERSON], [INFO], право власності на житловий будинок №37 по вул. Колгоспній в с. Оленівка Фастівського району Київської області та на житловий будинок №30 по вул. Південній в смт. Борова Фастівського району Київської області, який зареєстрований за [PERSON], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 15.12.2016 року. 07 червня 2018 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 31 липня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. 13 вересня 2018 року клопотання представника відповідачів про витребування доказів залишене без задоволення. Представником відповідачів на стадії судового розгляду справи по суті заявлено клопотання про допит відповідачів [PERSON] та [PERSON] в якості свідків в порядку ст.234 ЦПК України, оскільки їм відомі факти, які мають значення для справи. При вирішенні клопотання судом враховано, що окремої особливої процедури допиту сторони як свідка у ЦПК України не передбачено. Стаття 234 ЦПК відсилає до загальних правил допиту свідків, що передбачені статтями 230 ЦПК України. При цьому, до порядку подання клопотання про допит сторони в якості свідка також застосовуються загальні положення про виклик свідка, передбачені ст.91 ЦК України. Для використання вищевказаної можливості необхідно звертатись із відповідною заявою до або під час підготовчого судового засідання, а також вказувати про згоду особи надати такі пояснення і навести обставини, які мають значення для справи та які відомі стороні особисто. Таких дій представником відповідачів вчинено не було, тому таке клопотання залишено судом без задоволення. В судовому засіданні позивач та представник позивача надали пояснення, аналогічні викладеним, просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що її брат [PERSON] приблизно у 1999 році зустрічався із жінкою на імя Галина, разом з нею та хлопчиком приїхав на похорон тітки. В подальшому цей хлопчик, якому будо приблизно 5-6 років, разом з [PERSON] приїзжав до них. Потім [PERSON] зустрічався з [PERSON]. Коли дізнались про народження дитини були раді цьому, питали у [PERSON] щодо одруження, однак він не хотів. [PERSON] також просив подивитись на [PERSON] та сказати, чи схожа вона на нього, тобто він мав сумніви з цього приводу. Відповідач також не заперечувала того факту, що була хрещеною матірю [PERSON]. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії І-БК №140829, виданого відділом реєстрації актів громадського стану Ленінградського районного управління юстиції у м. Києві, 14 березня 2001 року народилася [PERSON] /а.с.24/. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька №00018761083, виданого Святошинським районним у місті Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у місті Києві, батьком дитини записаний [PERSON], мати [PERSON]. Відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 СК України /а.с.23/. 15 грудня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 16.12.2016 року виконавчим комітетом Борівської селищної ради Фастівського району Київської області, актовий запис №135 /а.с.58/. Як вказує позивач, [PERSON] є рідною донькою померлого [PERSON], з яким вона проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1994 року. Реалізуючи право на спадщину позивач в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті батька [PERSON] Із заявою до Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області про прийняття спадщини звернулась також до [PERSON], [PERSON], На підставі поданих заяв нотаріусом було заведено спадкову справу № 67/2017. Разом з тим, позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом було відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів, які б підтверджували факт права власності на спадкове майно за спадкодавцем та у зв'язку з тим, що не надано документів, які є доказами родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім цього, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. За статтею 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1223 ЦК України спадкування здійснюється за законом, оскільки заповіт померлий не склав. Діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та його батьки відповідно до статті 1261 цього кодексу мають право на спадкування за законом у першу чергу. Оскільки померлий не записаний батьком дитини, а відомості про батька внесені відповідно до статті 55 КпШС Української РСР за вказівкою його матері, встановлення факту батьківства може бути підставою виникнення у доньки позивача права на спадкування. Тобто, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права своєї неповнолітньої доньки, а саме права на спадкування спірного спадкового майна після смерті її батька [PERSON], оскільки це її право не визнається та оспорюється. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України. У пункті 3 зазначеної постанови роз'яснено, що, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. [PERSON] народилась до 1 січня 2004 року, отже, при вирішенні питання необхідно застосувати норму статті 53 КпШС України, керуватися роз'ясненнями, викладеними в пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 53 КпШС УРСР при встановленні батьківства відносно дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі, суд бере до уваги спільне проживання і ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідача, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що достовірно підтверджують факт визнання відповідачем батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. З довідки від 16.04.2018, виданою депутатом 16 округу Борівської селищної ради [PERSON] вбачається, що [PERSON] дійсно проживав постійно з батьками за адресою: смт. Борова по вул. Південна, 3, після смерті обох батьків залишився проживати за вищевказаною адресою до своєї смерті. Також підтверджено, що [PERSON] дійсно проживала на шкільних канікулах у [PERSON] /а.с.34/. Згідно довідки №26 від 15.01.2002, виданою Борівською селищною радою, [PERSON] проживає в [INFO] разом з дочкою [PERSON], [INFO] /а.с.28/. Відповідно до довідки №142 від 03.02.2003 виданою Борівською селищною радою народних депутатів Київської області, що [PERSON] не була прописаною, але проживала в [INFO] з дочкою [PERSON], [INFO] у будинку свого чоловіка [PERSON] з 1996 року по дату видачі довідки /а.с.29/. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтвердили той факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом в смт. Боровій, вели спільне господарство, виховували дочку [PERSON], [PERSON] беззаперечно визнавав себе батьком [PERSON] та дбав про неї. Свідок [PERSON], який є рідним братом позивачка, судку показав, що познайомився із [PERSON] після народження [PERSON], однак знав про їх відносини і про те, що вони проживають разом. На хрестинах [PERSON] познайомився із [PERSON], разом з нею хрестив дівчинку. [PERSON] був дуже щасливий народженням дитини, беззаперечно визнавав її донькою. Свідок [PERSON], яка є матірю позивачки, суду показала, що [PERSON] познайомилась із [PERSON] на роботі, а приблизно у 1994 році перейшла жти до нього у с. Борова. В домі було господарство, вона також з чоловіком допомагали як на городі так і по господарству. Також вказала, що [PERSON] радів народженням дитини, визнавав її донькою. Свідок [PERSON], яка є рідною донькою позивачки, суду показала, що її мама із [PERSON] проживала у с.Боровій, вона до них їздила із задоволенням, [PERSON] був дуже уважний до неї, вона навіть називала його батьком. Також вказала, що [PERSON] дуже любив [PERSON], називав її «улюблена донька». Свідок [PERSON] суду показала, що вона з 1998 року проживала по сусідству з [PERSON] та стверджує, що [PERSON] була його дружиною, в них була дитина [PERSON], вони разом вели господарство, [PERSON] була задіяна у ведені всього господарства. [PERSON] визнавав доньку, навіть коли вони з позивачкою не проживали разом, він возив доньці гостинці. Свідок [PERSON], який є знайомим померлого [PERSON], суду показав, що він бачив [PERSON] декілька разів у [PERSON] вдома, також бачив дівчину, яку він називав донькою. Згодом, коли [PERSON] жив з іншою жінкою, також бачив у нього дівчину, яку він називав донькою. Також зазначив, що бачив, як [PERSON] займалась роботою на городі [PERSON] Свідок [PERSON] суду показала, що працювала з 1990 року разом [PERSON] у водоканалі, потім прийшла працювати [PERSON] та одного разу розповіла, що вагітна від [PERSON] Після народження дитини всім колективом збирали гроші на подарункову коляску. Також вказала, що [PERSON] завжди на роботі розповідав про доньку [PERSON], питався порад по спілкуванню з нею. [PERSON] часто телефонувала батьку на роботу для спілкування. При оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками. Суд, оцінивши показання свідків у сукупності з іншими доказами та з урахуванням ступеня довіри до них, приймає зазначені свідчення в якості належних доказів по справі, так як відповідачі не надали суду доказів на спростування зазначених свідками фактів. Фактично відповідачка\~[PERSON]\~в судовому\~засіданні підтвердила\~той факт,\~що дійсно\~[PERSON].В.\~визнавав [PERSON]\~своєю донькою,\~не заперечувала\~й того\~факту,\~що була\~ хрещеною матірю [PERSON], однак вказала, що сумніви в неї виникли після того, як [PERSON] у приватній розмові казав про те, що донька йому не рідна. Суд не приймає таких посилань відповідачки, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів, крім власних пояснень, нею на підтвердження цього факту не надано. Суд вважає, що надані позивачкою докази свідчать про спільне проживання й ведення спільного господарства [PERSON] та нею як до народження доньки [PERSON], так і після, їх спільне виховання та утримання доньки. Підтверджена належними доказами і та обставина, що за життя [PERSON] визнавав батьківство щодо [PERSON] А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги про встановлення факту батьківства. Як зазначалось, за життя [PERSON] заповіту не склав, тому право на спадкування за законом одержала [PERSON], як донька спадкодавця. Відповідно до довідки Фастівського БТІ №718 від 14.06.2017, станом на 01.01.2013 на імя [PERSON] зареєстровано по праву приватної власності цілий житловий будинок №37 (бувший номер 39) по вул. Колгоспній в с. Оленівка Фастівського району Київської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, по якому [PERSON] успадкував будинок №37 після [PERSON] Житловий будинок №30 по вул. Південній (бувша Горького) в смт. Борова Фастівського району Київської області зареєстрований по праву приватної власності за [PERSON] на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою, відомості хто є власником земельної ділянки №30 по вул. Південній в смт. Борова в Фастівському БТІ відсутні /а.с.18/. Згідно технічного паспорту на житловий будинок №30 по вул. Горького в смт. Борова Фастівського району Київської області, інвентарний номер 2291, власником будинку є [PERSON] /а.с.69-73/. Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану [PERSON], помер 19 березня 1998 року /а.с.21/. Спадкодавець [PERSON], отримавши у власність в порядку спадкування після смерті свого батька житловий будинок №30 по вул. Південній (бувша Горького) в смт. Борова Фастівського району Київської області, державну реєстрацію прав не провів, тому будинок залишився зареєстрованим на імя попереднього власника [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до п. 3.3 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4/13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено «у випадках відсутності правовстановлюючих документів у звязку з їх втратою та відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем (на імя спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно». Також у даному [PERSON] зазначено, що «найпоширенішою причиною звернення особи в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем». Судом встановлено,\~що спадкодавець\~[PERSON]\~за життя\~набув у власність житловий будинок №30 по вул. Південній (бувша Горького) в смт. Борова Фастівського району Київської області, однак не встиг за життя здійснити державну реєстрацію своїх прав у відповідних органах, а на житловий будинок № 37\~по вул.\~Колгоспній в\~с.\~Оленівка Фастівського\~району Київської\~області відсутні правовстановлюючі документи. Стаття 328 ЦК України встановлює, що\~ право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає доведеним, що неповнолітня [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], але в звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів та державної реєстрації спадкового нерухомого майна, немає можливості оформити на своє імя спадщину, саме тому у суду є всі підстави для визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом, оскільки іншого порядку не існує.\~\~\~\~\~ Крім того, з приводу зауважень представника відповідачів щодо незадоволення жодного із заявлених клопотань, що стало підставою для відмови у виступі у судових дебатах, суд зазначає, що за приписами частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всі заявлені стороною відповідача клопотання розглянуті судом, по кожному з них надана вмотивована відповідь (письмово та протокольно), тобто судом дотриманий принцип справедливого та всебічного розгляду і вирішення цивільних справ. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Я звязку з тим, що особами, до яких були зверненні позовні вимоги позивача були [PERSON] та [PERSON], які заперечували проти його задоволення, а інший відповідач [PERSON] визначена відповідачем, оскільки також є спадкоємцем після смерті [PERSON], однак відмовилась від належної їй спадщини, про що надала нотаріусу відповідну заяву, тому саме з відповідачів [PERSON],\~[PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 973,00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved