Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

14.11.2014 р. позивач звернувся в суд з указаним позовом, який умотивовано так. 17.02.2005 р. позивача призначено на посаду головного лікаря Міжгірської райлікарні. 22.11.2011 р. голова Міжгірської РДА розпорядженням наклав на позивача дисциплінарне стягнення у виді догани за ненадання другого примірника статуту лікарні, а 02.12.2011 р. його звільнено з посади в період перебування на лікарняному. З розпорядженнями про звільнення позивач ознайомився в газеті «Верховина» від 03.12.2011 р. Розпорядженням голови РДА від 01.12.2011 р. йому оголошено догану за грубе порушення трудового законодавства при наданні відпусток і оплати праці за сумісництвом. Ці дії відповідача позивач вважає переслідуванням. 26.12.2011 р. Міжгірський районний суд виніс рішення, яким скасовано вищевказані розпорядження голови Міжгірської райдержадміністрації, а позивача поновлено на посаді. Це рішення виконано 04.01.2012 р. Однак того ж дня голова Міжгірської РДА видав розпорядження № 3 про повторне звільнення з посади позивача. 27.03.2012 р. Воловецький районний суд Закарпатської області виніс рішення про визнання незаконним і скасування вказаного розпорядження і про поновлення позивача на посаді. Позивач не приступив до виконання службових обов'язків. 09.04.2012 р. поштою позивач одержав розпорядження про чергове звільнення з посади. 30.08.2012 р. Міжгірський районний суд Закарпатської області визнав незаконним і скасував розпорядження № 116 від 09.04.2012 р. про звільнення позивача і поновив його на посаді. Ці дії відповідача позивач також вважає переслідуванням. Позивач поновлення на роботі вважає формальним, бо посада головного лікаря Міжгірської райлікарні на даний час не має тих повноважень керівника, які мав позивач до звільнення. Позивач вважає, що незаконними притягненнями його до дисциплінарної відповідальності і незаконними звільненнями йому завдано моральної шкоди на суму 1 млн.грн., що проявилось у хвилюваннях, приниженні його авторитету серед колег, знайомих, пацієнтів, громадськості району та області, оскільки він неодноразово обирався депутатом районної і обласної рад, має звання заслуженого лікаря України. Неправомірні дії відповідача призвели до приниження його честі, гідності, ділової репутації, викликали душевний неспокій, психологічну напругу, переживання за долю членів сім'ї. На грунті стресу позивач захворів на ерозивний гастродуоденіт. Тому змушений постійно лікуватись, звертатись до невропатолога, проходити спеціальні обстеження і курс амбулаторного лікування. З часу звільнення позивача внаслідок переживань захворіла на гіпертонічну хворобу дружина позивача. Дочка і зять позивача, які працювали в Міжгірській райлікарні, теж переслідувались погрозами посадових осіб райлікарні і відділу охорони здоров'я і змушені були виїхати з дітьми за межі України. Позивач вимоги підтримав. Представник відповідача позов заперечив повністю, а позицію обґрунтував таким: - позивачу рішеннями судів про поновлення на роботі відшкодовано моральну шкоду, а також присуджено втрачений заробіток і компенсації за несвоєчасну виплату; - відповідач не зміг виконати добровільно рішення суду про поновлення на посаді позивача, оскільки мали місце зміни в організації праці, фінансування та кадрового забезпечення Міжгірської райлікарні, які сталися за рішенням власника - Міжгірської районної ради, зокрема надання цих повноважень відділу охорони здоров'я Міжгірської РДА (реорганізованому в сектор) з наданням статусу юридичної особи; - позивач не надав доказів про прямий зв'язок між звільненням і його захворюванням та захворюванням його дружини; - відповідач після звільнення постійно пропонував роботу позивачу лікарем-хірургом, однак позивач вимагав «керівної посади»; - позивач не довів, що стосовно нього і членів його сім'ї мало місце «переслідування»; - розмір морального відшкодування є явно завищеним і необґрунтованим розрахунками; - відповідач не несе відповідальності за тривале невиконання рішення суду про поновлення на роботі позивача і за дії голови Міжгірської РДА, який звільнив позивача з роботи, оскільки з цього приводу ведеться досудове розслідування в кримінальному провадженні за заявою позивача. Відповідач в особі уповноваженого представника з приводу публікації в газеті розпорядження про звільнення позивача заявив про застосування строків давності з урахуванням того, що ці вимоги випливають з трудових відносин. Оцінивши зміст позову, доводи позивача, позицію відповідача, надані в справу докази, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено такі обставини, які визнані сторонами і не оспорюються згідно з вимогами ст. 61 ч.ч. 1,3 ЦПК України. Позивач обіймав посаду головного лікаря Міжгірської райлікарні з 17.02.2005 р. Розпорядженнями голови Міжгірської РДА № 299 від 22.11.2011 р. і № 319 від 01.12.2011 р. позивачу оголошено догани, а згідно розпорядження № 320 від 02.12.2011 р. позивача звільнено з посади. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26.12.2011 р. (справа № 2-499/11) вказані розпорядження визнані неправомірними і скасовані, а позивача поновлено на посаді. Це рішення суду набрало законної сили 23.02.2012 р. згідно ухвали апеляційного суду Закарпатської області. 03.12.2011 р. в газеті «Верховина» з ініціативи відповідача опубліковано повний текст розпорядження голови Міжгірської РДА № 320 від 02.12.2011 р. «Про звільнення [PERSON].». Розпорядженням голови Міжгірської РДА № 2 від 04.01.2012 р. позивача поновлено на посаді на виконання рішення Міжгірського районного суду від 26.12.2011 р. і того ж дня згідно розпорядження № 3 повторно звільнено з посади. Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 27.03.2012 р. (справа № 704/116/2012 р.) вказане розпорядження визнано неправомірним і скасовано, а позивача поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської райлікарні. Це рішення суду набрало законної сили 13.06.2012 р. згідно ухвали апеляційного суду Закарпатської області. Після поновлення на посаді розпорядженням голови Міжгірської РДА від 09.04.2012 р. № 116 позивача звільнено з роботи. Згідно рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30.08.2012 р. (справа № 706/769/12 р.) вказане розпорядження визнано неправомірним, скасоване, а позивача поновлено на посаді. Це рішення набрало законної сили згідно з рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09.04.2013 р. Згідно розпорядження голови Міжгірської РДА № 40 від 05.06.2014 р. і наказу начальника відділу охорони здоров'я Міжгірської РДА № 428-к від 05.06.2014 р. позивача поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської РДА. Ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті визначено в чому полягає моральна шкода, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів (п.2); у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи (п.4). Згідно з ст. 23 ч. 5 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. З обставин справи видно, що порушені трудові права позивача відновлені рішеннями судів щодо поновлення позивача на роботі, відшкодування йому втраченого заробітку і компенсацій. Цими ж рішеннями позивачу відшкодовано моральну шкоду з підстав незаконного звільнення (справи № 706/769/12 Міжгірського районного суду, 704/116/2012 - Воловецького районного суду). Отже, позивач одержав моральну сатисфакцію за порушення його трудових прав згідно з вимогами ст. 237-1 КзпП України. Суд також відхиляє вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди з мотивів погіршення здоров'я позивача та його дружини, переслідування його і членів сім'ї (тиску та погроз), з таких підстав та обґрунтувань. Позивач не надав доказів щодо наявності причинно-наслідкового зв'язку погіршення його здоров'я та здоров'я його дружини з душевними стражданнями та нервовим стресом, одержаним унаслідок звільнення його з посади. З поданих позивачем довідок видано, що позивач перебуває на обліку з грудня 2011 р. з діагнозом кам'яна ниркова хвороба, а з жовтня 2014 р. з діагнозом хронічна ішемія мозку. Дружина позивача обліковується з березня 2014 р. з діагнозом гіпертензія відповідного типу. Однак позивач не надав доказів, що ці захворювання виникли від нервових стресів, одержаних у зв'язку із звільненням з роботи. Суд не бере до уваги покликання позивача на тривале зволікання з виконанням судового рішення про поновлення на роботі, оскільки рішення судів виконувались у примусовому порядку органом виконавчої служби, що виключає зазнання моральної шкоди від відповідача. Суд не встановив ознак переслідування позивача і членів його сім'ї внаслідок неправомірних звільнень позивача з посади. Позивачем не подано жодних належних доказів погроз, залякувань, претензій до нього і членів сім'ї з релігійних, політичних та інших мотивів з боку відповідача. Позивач також не довів причинно-наслідковий зв'язок між його звільненням і звільненням з роботи в Міжгірській райлікарні його дочки і зятя та їх виїздом за кордон України. Суд вважає, що внаслідок неодноразових звільнень, публікації розпорядження голови Міжгірської РДА № 320 від 02.12.2011 р. в районній газеті «Верховина» з ініціативи відповідача ділова репутація позивача як керівника районного закладу охорони здоров'я зазнала негативного впливу. Це вбачається з такого. Із змісту вказаного розпорядження видно, що відповідач звільнення позивача обґрунтував порушенням законодавства про працю, бездіяльністю, створенням перешкод для нормального функціонування Міжгірської райлікарні, притягнення до дисциплінарної відповідальності з оголошенням доган. Згідно повідомлення редакції газети «Верховина» публікація зазначеного розпорядження здійснена на виконання ст. 23 закону «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» (№ 539/97-ВР). Отже, відповідальним за доведення інформації до відома населення Міжгірського району щодо звільнення з посади позивача відповідно до вимог ст.ст. 21, 23-25 Закону № 539/97-ВР є відповідач. Публікація в указаному засобі масової інформації про звільнення позивача відповідала дійсності. Позивач як керівник державно-комунального закладу охорони здоров'я є публічною особою, а тому сама по собі публікація про звільнення з посади такої особи не принижує честь і гідність фізичної особи. Натомість звільнення позивача в подальшому рішенням суду було визнано незаконним, а опубліковане розпорядження - неправомірним і скасоване. Відповідач будь-яких повідомлень про поновлення на посаді позивача в законному порядку не доводив до громадськості в аналогічний спосіб. З огляду на викладене ділову репутацію позивача принижено, чим йому завдано моральної шкоди. Позивач має звання заслуженого лікаря України, неодноразово обирався депутатом районної і обласної рад, нагороджувався почесною грамотою Верховної Ради України, що підтверджено документами в справі. Визначаючи розмір морального відшкодування згідно з вимогами ст. 23 ч. 3 ЦК України, суд бере до уваги вищевикладені мотиви і виходячи з принципів розумності, справедливості, достатності вважає, що розмір заявленого позивачем морального відшкодування не відповідає глибині його душевних страждань від приниження ділової репутації. Достатнім розміром морального відшкодування суд визначає суму 10 тис. грн. Заяву відповідача про застосування строків давності суд відхиляє, бо згідно вимог ст.ст. 256-258, 260-261 ЦК України до цих вимог позивача застосовується строк позовної давності три роки, перебіг якого починається 03.12.2011 р. Цей строк позивач не пропустив. Судові витрати пропорційно задовольненим вимогам за ставкою, передбаченою законом «Про судовий збір», з врахуванням того, що позивач не оплачував судовий збір за подання позову, згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України, слід покласти на відповідача із стягненням у користь держави.

Outcome: partial