Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

14.12.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій позивачка просила суд винести рішення, яким: - розірвати шлюб, який був зареєстрований між [PERSON] та [PERSON], актовий запис про шлюб № 122 від 23.08.2008 року, складений Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області; - залишити неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] на виховання позивачу; - після розірвання шлюбу [PERSON] присвоїти дошлюбне прізвище, - [PERSON]. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовує наступними обставинами. [PERSON], [INFO] (далі - Позивач), перебуває у шлюбі з [PERSON], [INFO] (далі - Відповідач), актовий запис № 122 від 23 серпня 2008 року, складений Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Від шлюбу Позивач та Відповідач мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] року народження. Протягом останнього часу сімейне життя між Позивачем і Відповідачем погіршилося в результаті чого вони припинили шлюбні стосунки, протягом останнього часу проживають окремо та не ведуть спільне господарство. Це сталося внаслідок того, що погляди на шлюб та сім'ю Позивача та Відповідача не співпадають. Подальше сумісне проживання з Відповідачем та збереження сім'ї Позивач вважає неможливим, та таким, що буде суперечити його правам та інтересам. Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа ма право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємні подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 110 Цивільного процесуального кодексу України позови про розірвання шлюбу можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні ді або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до міс проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. 14.12.2017 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 - 1 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 29.12.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України було винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до слухання на 24.01.2018 року. В судовому засіданні, яке відбулося 24.01.2018 року, позивачка [PERSON] позові вимоги підтримала, обґрунтовуючи свій позов обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, та які судом наведені вище. На пропозицію суду щодо надання строку на примирення, - категорично відмовилася, так як вважає, що шлюб носить лише формальний характер, та його продовження буде суперечити як її інтересам, так і інтересам неповнолітньої дитини. Майнових спорів між ними немає, спору щодо визначення місця проживання дитини також немає, - вона залишається проживати з нею. В судовому засідання, яке відбулося 24.01.2018 року, відповідач [PERSON] позов визнав, йому роз»яснено судом процесуальні наслідки визнання позову, які йому зрозумілі. На пропозицію суду надати термін на примирення, категорично відмовився. Суд, вислухавши позивачку, яка підтримала позов, вислухавши відповідача, який позов визнав, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, шляхом винесення рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Підсудність. Згідно ч. 2 ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред»являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також і разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров»я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь - кого з них. Згідно паспорту громадянки України серії [NUMBER], який видано 28 жовтня 2008 року Мар»їнським РВ ГУМВС України в Донецькій області, позивачка по справі, - [PERSON] з 02.06.2009 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, - неповнолітня дитина, - [PERSON], [INFO], знаходиться на утриманні позивачки, - [PERSON] Відповідно, з огляду на місце проживання позивачки [PERSON], та ту обставину, що на її утриманні перебуває неповнолітня дитина, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, як суду першої інстанції загальної юрисдикції на підставі ч. 2 ст. 28 ЦПК України, так як в даному випадку має місце альтернативна підсудність. Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні. 23 серпня 2008 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], - відповідачем по справі. Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії та номер [NUMBER], яке видане 23 серпня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, в якому зазначено, що [PERSON], [INFO], уродженець с. Гришине Первомайського району, Автономна Республіка Крим, Україна, громадянин України, та [PERSON], [INFO], уродженка місто Донецьк, Україна, громадянка України, зареєстрували шлюб 23 серпня 2008 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів 23 серпня 2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 122. Прізвище після реєстрації шлюбу: Чоловіка - [PERSON]. Дружині - [PERSON]. Від спільного шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину, - [PERSON], [INFO]. Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яке видане 12 серпня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, в якому зазначено, що [PERSON] народився [INFO] року в місті Кагарлик Київської області, Україна, про що в Книзі реєстрації народжень 12 серпня 2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 89. В графі «батьки» зазначено: Батько - [PERSON], - відповідач по справі. Мати - [PERSON], - позивачка по справі. Обставини справи, що характеризують обставини сімейного життя сторін. Як встановлено судом під час судового засідання з матеріалів справи, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] мали напружені, неприязні відносини тривалий час, внаслідок взагалі не підтримують шлюбно - сімейних відносин тривалий час, - більше 6 - ти місяців, між ними існують тривалі, усталені неприязні відносини, які склалися на грунті розбіжностей поглядів на подружнє життя, понять про спільне проживання та піклування один про одного, поняття про сім»ю, відповідно, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, відповідно, сторони шлюбно - сімейних стосунків взагалі не підтримують поза розумними строками. Спору щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини у сторін немає, - вона залишається проживати з матір»ю, - позивачкою по справі. Майнових спорів між сторонами немає. Відповідно, як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] категорично наполягає на розірванні шлюбу, окрім того, позивачка категорично відмовилася на надання терміну на примирення, з огляду на тривалі неприязні відносини, які існують між ними, та істотними підставами для розірвання шлюбу, та ту обставину, що подружні відносини не підтримуютьсятривалий час. Відповідач [PERSON] заперечував проти надання терміну на примирення. Що ж стосується застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даного спору, то суд при винесенні рішення керувався наступним. Норми Конституції України. Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є не відчужуваними та непорушними. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов»язки у шлюбі та сім»ї. Слід зазначити, що ч. 1 ст. 51 Конституції України закріплює принципове поло\-ження, за яким шлюб як сімейний союз жінки та чоловіка, заре\-єстрований у державному органі реєстрації актів цивільного ста\-ну, набуває юридичної сили за умови, що він грунтується на віль\-ній згоді жінки та чоловіка. Це положення повністю відтворено в ч. 1 ст. 24 С К України. Слід також зазначити, що згода не може вважатися вільною, коли вона дається під впливом фізичного чи психічного насиль\-ства з боку інших осіб. Норми галузевого права, - норми СК України. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. Згідно ч. 3 ст. 2 СК України Сімейний Кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між подружжям. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способом захисту сімейних прав та інтересів є припинення правовідношення. Отже, припинення правовідношення, - антипод встановлення правовідношення, який має випадки, коли інтересам особи, права якої порушені значною мірою, відповідає саме припинення існуючого сімейного правовідношення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає положенню ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Аасамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно якої чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь - яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім»ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка та дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини. Суд задовольняє позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, як це зазначено в абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України, чого в даному шлюбі, на думку суду, немає, причому, з обох сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Отже, шлюб може бути припинено шляхом його розірвання за життя подружжя внаслідок волевиявлення обох або одного з них у суді або в органах РАЦСу. Відповідно, згідно з законом розірвання шлюбу має місце у випадках, коли подружжя або один із них вважають, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе і бажають його розірвати. Можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення одного або обох подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя, відповідно, припинення шлюбу внаслідок його розірвання має суб»єктивну підставу, яку судом слід ретельно дослідити в судовому засіданні, з метою недопущення безпідставного розірвання шлюбу, застосування можливих засобів для збереження сім»ї, як основи суспільства. Для розірвання шлюбу потрібна воля подружжя або одного із них, спрямована на юридичне закріплення відсутності шлюбу між сторонами. Суд наголошує, що в даному випадку має місце воля одного з подружжя на розірвання шлюбу, та повне підтриманні даної волі другим із подружжя, що зводить на нівець намагання суду на примирення подружжя, яке, на думку суду, в даному випадку неможливе. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Слід зазначити, що позов про розірвання шлюбу може бути пред»ялений одним із подружжя у будь - який час, окрім того, одностороннє подання позовної заяви про розірвання шлюбу виникає у випадках, коли один із подружжя ініціює розірвання шлюбу, а другий вважає за можливе збереження сімейних стосунків або просто ухиляється від подачі спільної заяви до суду або від розірвання шлюбу в органах ДРАЦС. Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Як вказано судом вище, сторони не підтримують шлюбно - сімейних відносинтривалий час, спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини у сторін немає, майнового спору між ними немає. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При застосуванні положень ст. 112 СК України суд змушений надавати приорітет інтересам другого з подружжя, який наполягає на розірванні шлюбу на шкоду інтересам другого з подружжя. Так, судом встановлено, що існування даного шлюбу суперечить як інтересам позивачки, так і інтересам відповідача. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 23 червня 2005 р. N 2709-ІУ «Про міжнародне приватне право» та інших нормативно-празових актів, що регулюють сімейні відносини. Що стосується прізвища, то суд керувався положенням ст. 113 СК України. Так, дійсно, згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивачка [PERSON] в прохальній частині позовної заяви зазначила, що після розірвання шлюбу бажає мати прізвище, яке мала до реєстрації шлюбу, - «[PERSON]», тому суд приймає рішення про відновлення позивачці прізвища, яке вона мала до реєстрації шлюбу, а саме, - «[PERSON]», причому, суд зазначає, що вибір прізвища після розірвання шлюбу є виключним правом лише позивачки, так як під час вирішення даного питання думка відповідача при вирішенні спору судом не враховується. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовиму записі про шлюб. Відповідно, суд з урахуванням вищевикладеного та вимог ст. 214 ЦПК України приходить до наступного висновку: - обставини, якими обґрунтовувала позовну заяву позивачка [PERSON], - мали місце; - із встановлених обставин випливають сімейні правовідносини, - особисті немайнові відносини між подружжям, які регулюються нормами СК України, що закріплено, зокрема, в ч. 1 ст. 2 СК України; - до встановлених правовідносин підлягають до застосування, зокрема, наступні норми права, - ст.ст. 21, 51 Конституції України, абз. 3 ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 3, п. 3 ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 110, ст. 112, 113 Сімейного кодексу України, ч. 1 ст. 3, ст.. 4, 88, 107, 118, 119, 120, 215, 218, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»; - зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, позов підлягає до задоволення; - судові витрати слідзалишити за позивачкою; - підстав до допущення судового рішення до негайного виконання на підставі положень ст. 367 ЦПК України, - судом не вбачаються; - заходи забезпечення позову в даному цивільному провадженні не застосовувалися. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовиму записі про шлюб. Відповідно, даний шлюб на думку суду має лише формальний характер, при його фактичному розпаді протягом тривалого часу, зважаючи на обставини справи, примирення між стронами не можливе, продовження існування даного шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому має бути розірваний на підставі рішення суду. Судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Проте, ні в прохальній частині позовної заяви, ні в судовому засіданні позивачка [PERSON] не бажала стягувати понесені нею судові витрати з відповідача [PERSON], а тому суд залишає судові витрати за позивачкою, так як не може вийти за межі позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved