Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

14 серпня 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою. 22 серпня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі. 10.10.2018 року проведено повторний авторозподіл зазначеної справи, так як за інформацією, викладеною на офіційному сайті Вищої ради правосуддя суддю Криворучка П.В. звільнено у відставку з посади судді Красноокнянського районного суду Одеської області. Згідно повторного автоматизованого розподілу, справа розподілена на суддю Чеботаренко О.Л. та ухвалою від 12.10.2018 року прийнята до провадження. 17 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовна заява обґрунтована тим, що він є власником будинку №3, розташованого на вул. Верховецька в с. Флора Окнянського району Одеської області на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 1986 року, реєстраційний номер 228. В його будинку зареєстрована [PERSON], яка в ньому фактично не проживає, ніяким іншим чином житловим приміщенням не користується, участі у його утриманні не приймає, витрати за користування комунальними послугами не несе. Відповідач в цьому будинку зареєстрована, так як вона була невісткою дружини позивача і рішенням суду 05.07.2017 року шлюб було розірвано. Факт реєстрації місця проживання відповідача у належному йому будинку не дозволяє йому розпоряджатись ним на власний розсуд та обмежує його законні права. Крім того, на їх адресу приходять листи від банку на імя [PERSON] з погрозами про термінове погашення боргу за кредитним договором. Він не може звернутись до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстрації в належному йому будинку, оскільки йому невідоме її місце знаходження, перебування тощо. Однак, йому стало відомо, що 20.12.2017 року, відповідач одружилась і змінила прізвище на [PERSON]. Шлюб зареєстрований Радомишльським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Житомирській області. Таким чином, у нього виникли реальні перешкоди в розпорядженні своїм майном. Тому, оскільки відповідач фактично не проживає в належному йому будинку вже біля 2 років, він просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Позивач та його представник у судовому засіданні на задоволенні позову наполягали, надавши аналогічні пояснення. Відповідачу направлялася судова повістка про виклик у судове засідання за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.32, 35, 46/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку №3 на вул. Верховецька в с. Флора Окнянського району Одеської області, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 28.02.1986 року, реєстраційний номер №228 /а.с.7-8/. В будинку позивача зареєстрований відповідач [PERSON], але фактично протягом останніх двох років там не проживає /а.с.10-11, 20/. Так, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сімї, складеного соціальним інспектором Платоном І.П. від 27.06.2018 року, [PERSON] зареєстрована в будинку №3 на вул. Верховецька в с. Флора Окнянського району Одеської області, однак в зазначеному будинку з 2016 року не проживає. Її місцезнаходження не відоме /а.с.10/. Окрім того, в будинку позивача зареєстровані і інші члени сімї, а саме: дружина [PERSON]; син дружини [PERSON]; колишня невістка дружини [PERSON]; онука дружини [PERSON]; племінниця [PERSON]; дочка племінниці [PERSON] та племінник дружини [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сімї [PERSON] /а.с.11/. Відповідно до рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 05.07.2018 року, шлюб між [PERSON] (син дружини) та [PERSON] (невістка дружини) розірвано /а.с.9/. Як вбачається з листа Окнянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 18.07.2018 року за вих. №1254/62-25, що Радомишльським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Житомирській області здійснено реєстрацію шлюбу, укладеного між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що 20.12.2017 року, складено відповідний актовий запис №113. Після реєстрації шлюбу відповідачка змінила прізвище на [PERSON] /а.с.12/. Утриманням будинку та сплатою комунальних платежів здійснює позивач [PERSON], що підтверджується рахунками та квитанціями /а.с.15-16/. Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідка. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживає по сусідству з позивачем. Відповідача він знає, як [PERSON], яка була невісткою дружини позивача і вже десь близько півтора року вона не проживає в будинку [PERSON] Про те, що відповідачка вдруге одружилась і змінила прізвище на [PERSON], йому стало відомо від позивача і де вона знаходиться на сьогоднішній день, йому не відомо. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.71 ч.1, ст.72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, судом зясовано, що відповідач, будучи зареєстрованою в будинку позивача, однак не проживаючи за місцем реєстрації, не сплачуючи комунальні платежі та не приймаючи участі у підтриманні будинку в належному стані втратила право користування цим жилим приміщенням, однак створює позивачу перешкоди у розпорядженні майном, так як через реєстрацію відповідача у будинку позивача, останній обмежений у праві розпоряджатися будинком на власний розсуд, отриманні субсидії тощо, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити та усунути позивачу перешкоди у користуванні житлом шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved