Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

14 липня 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПСП «Копорація України», третя особа: управління Держземагенства в Первомайському районі Миколаївської області про визнання недійсною додаткової угоди від 01.12.2008 року та зобв»язання повернути земельну ділянку в належному агротехнічному стані. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,50 га, розташованої в межах Лукашівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. 14 жовтня 2004 року між ним та ПСП «Корпорація України» було укладено договір оренди землі строком на 7 років, який зареєстрований в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Лукашівській сільській раді від 15.04.2005 року за реєстраційним № 04050200185. У жовтні 2011 року маючи намір самостійно господарювати звернувся до відповідача з вимогою про її повернення, або укладення договору із збільшенням розміру орендної плати, однак той відмовився, пославшись на наявність додаткової угоди до договору оренди землі, яка була укладена між сторонами 01.12.2008 року строком на 10 років та зареєстрована в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Лукашівській сільській раді за реєстраційним № 040902200193. Посилаючись на те, що додаткова угода підписана ним не була, та порушені його права власності позивач просив про задоволення позову. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався як на сплив позовної давності, так і на те, що оспорювана додаткова угода укладена з дотриманням вимог закону та виконувалася його сторонами, позивач отримував орендну плату, яка значно вища була ніж в договорі 2004 року, що свідчить про наявність його волевиявлення на підтримання договірних відносин. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направивши заяву про слухання справи у їх відсутність. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлено, що позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 091462 виданого на підставі розпорядження Первомайської райдержадміністрації від 05072004 року № 200-р з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах Лукашівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області належить земельна ділянка площею 8,50 га. Відповідач володіє та користується вказаною земельною ділянкою на підставі договору оренди землі, укладеного 14 жовтня 2004 року строком на 7 років, який зареєстрований в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Лукашівській сільській раді від 15.04.2005 року за реєстраційним № 04050200185. 01.12.2008 року між сторонами була укладена додаткова угода до договору оренди землі від 14.10.2004 року та змінено розмір орендної плати. Дана угода зареєстрована в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Лукашівській сільській раді за реєстровим № 040902200193. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (надалі - ЗК України), Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки. Відповідно до вимог ст. 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди. Згідно зі ст. ст. 93,125 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності; право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першо-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що додаткова угода не була підписана позивачем. Зазначене підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи №1024 проведеної Миколаївським відділенням Одеського Науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Згідно висновку експерта, підписи в додатковій угоді від 02.12.2008 року виконані не [PERSON], а іншою особою. Зазначене є підставою для визнання договору недійсним за ст. ст. 203, 215 ЦК України, як підписання договору особою, яка не має на це повноважень та волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину. Доводи відповідача щодо прийняття позивачем орендної плати само по собі не є підставою вважати, що між ними та підприємством існують договірні правовідносини щодо обумовленої цілі. Угода не була схвалена надалі позивачем, що підтверджується листом направленим відповідачу у жовітні 2011 року, який пропонував укласти додаткову угоду із орендною платою у 6 відсотків, саме з цього часу суд вважає і почався перебіг строку позовної давності. Інших доказів відповідачем не надано. Суд також не погоджується з доводами представника відповідача про сплив позовної давності. Суд вважає, що перебіг цього строку почався з 18.10.2011 року, тобто з моменту звернення до позивача. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. За змістом ст. 88 ЦПК України, кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи. Якщо клопотання про проведення експертизи заявлено обома сторонами, витрати на її оплату несуть обидві сторони порівну. У разі неоплати судової експертизи у встановлений судом строк суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved