Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

\~\~\~\~14 листопада 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання їхнього малолітнього сина у розмірі ? частки з усіх видів заробітку відповідача щомісячно, до повноліття сина, але не менше 50% прожиткованого мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Позивачка свої вимоги мотивує тим, що 07 липня 2007 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. З листопада 2017 року вони з відповідачем не підтримують шлюбних відносин, так як втратили почуття любові, взаємоповаги та порозуміння один до одного в звязку з чим у них постійно виникають конфлікти та сварки, а тому вважає що зберегти їх шлюб неможливо. Крім того, зазначила, що з відповідачем вони проживають за різними адресами, хоча вона та їх син зареєстровані за місцем проживання відповідача, проте фактично мешкають в будинку її батьків. [PERSON] перебуває на її утриманні. Тобто вона одноособово утримує сина, піклується про нього на належному рівні, забезпечує житлом, харчуванням. Тому, на її думку, захищаючи матеріальні права дитини, просить стягувати з батька дитини аліменти на утримання сина. 01 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа служба у справах дітей Сумської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з ним [PERSON] Позовні вимоги обґрунтував тим, що [PERSON] ніде не працює, не має самостійного заробітку, немає у власності та користуванні ніякого житла. Зазначив, що сам малолітній - [PERSON] бажає проживати разом з ним, в будинку його батьків. А тому просив позов задовольнити. Ухвалою суду від 18 грудня 2017 року позови обєднані в одне провадження. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги первісного позову підтримали та просили їх задовольнити. Фактичні обставини, що викладені у позовній заяві підтвердили, щодо зустрічного позову заперечували проти його задоволення. При цьому, [PERSON] суду пояснила, що вона на даний час перебуває на обліку у центрі зайнятості і буде отримувати допомогу, а до цього вона працювала в супермаркеті «Сам маркет» і тільки 2 місяця як не працює. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним [PERSON] в судовому засіданні первісний позов визнав частково: про розірвання шлюбу не заперечує, щодо стягнення аліментів вважає, що у разі задоволення його зустрічного позову про визначення місця проживання з [PERSON], стягнення аліментів буде безпідставним. Наполягав на задоволенні зустрічного позову, посилаючись на мотиви наведені в позові. Представник третьої особи служби у справах дітей Сумської райдержадміністрації - [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вважає, що доцільним визначити місце проживання дитини з матірю. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спорів по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі вступили в шлюб 07 липня 2007 року, який зареєстровано у виконкомі Стецьківської сільської ради Сумського району Сумської області за актовим записом № 11, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 6). Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 7). В звязку з тим, що подружжя втратило почуття любові, взаємоповаги та порозуміння один до одного, у них постійно виникають конфлікти та сварки, вони вважають, що їх сімю зберегти неможливо. На даний час вони проживають кожен своїм життям і не підтримують шлюбних стосунків. Позивачка категорично наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України). Дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним за свою поведінку в сімї (ст. 55 СК України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, що мають істотне значення, а тому шлюб між ними необхідно розірвати. Позивачка разом з сином [PERSON], на даний час, проживає в [INFO] зі своїми батьками, що підтвердили сторони, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України цей факт не підлягає доказуванню. Відповідно до ч.1ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матірю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Як встановлено судом, малолітній син сторін на час розгляду справи проживає разом з матірю в будинку її батьків (а.с.34-39). Згідно акту обстеження умов проживання від 05 грудня 2017 року, будинок № 148 по вул. Слобожанська, с. Стецьківка, Сумського району, Сумської області великий, цегляний, складається з 6 кімнат. В будинку сучасний ремонт, опалення-газове, в кімнатах тепло, чисто, прибрано. В наявності ванна кімната, побутова техніка. Дитина має окрему кімнату, яка повністю умебльована є ліжко, письмовий стіл, компютер-ноутбук, достатньо місця для дозвілля. Родина тримає велике господарство, обробляє земельну ділянку. Висновок: для дитини створені належні умови для повноцінного розвитку та виховання дитини (а.с. 55). Суд звертає увагу на те, що актом обстеження умов проживання від 05 грудня 2017 року (а.с. 54) будинок № 12-а по вул. Садова, с. Стецьківка, Сумського району, Сумської області встановлено, що і у будинку, де мешкає [PERSON] створені належні умови для повноцінного розвитку та виховання дитини, проте і в самому акті зазначено, і з пояснень представника служби у справах дітей Сумської райдержадміністрації - [PERSON] вбачається, що в будинку [PERSON] дуже прохолодно, і вся родина фактично мешкає в одній кімнаті, яка опалюється грубою . Згідно висновку Служби у справах дітей Сумської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини №01-14/35 від 17 січня 2018 року, комісія дійшла висновку, що малолітній [PERSON] має тісний психологічний контакт із матірю, а тому вважають за доцільне визначити місце проживання дітей з матірю (а.с. 56) На підставі\~ст. 19 СК України\~суд здійснює\~\~перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти\~\~та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини. Наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування не містить будь-яких обґрунтувань доцільності визначення місця проживання дитини разом з батьком. У висновку не наведено переконливих, безспірних та належних доводів на його підтвердження. Крім того, висновок взагалі не визначає хоча б однієї виняткової обставини для розлучення малолітнього сина з матір'ю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з характеристики наданої Стецьківською загальноосвітньою школою І ІІІ ступенів (а.с. 59) [PERSON], завжди охайний, має все необхідне для навчання. Батьки приділяють увагу навчанню та вихованню дитини: завжди відвідують батьківські збори, цікавляться громадським життям школи та класу. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Судом встановлено, що згідно довідки Державного центру зайнятості (а.с.58) позивач за первісним позовом [PERSON] перебуває на обліку як безробітна, а тому їй виплачується допомога по безробіттю, згідно Порядку надання\~допомоги по безробіттю, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 15.06.2015 р. № 613. Крім того, комісією служби у справах дітей Сумської райдержадміністрації при обстеженні умов проживання дитини встановлено, що у родини [PERSON] є велике господарство. Згідно довідки ПАТ «Сумський комбікормовий завод» [PERSON] працює на даному підприємстві з 15 серпня 2016 року і до цього часу (а.с. 44) А тому суд дійшов висновку про здатність обох батьків утримувати свого сина [PERSON] матеріально. Відповідно до ч. 2 ст. 161 Сімейного Кодексу України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під час судового розгляду судом не було встановлено того факту, що [PERSON] зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Оскільки відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог, то суд наділений правом вирішити питання лише про те, чи є підстави для проживання дитини з батьком. Таким чином, суд приходить висновку про відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення сина зі своєю матірю. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], суд дійшов наступних висновків. Частиною 3 статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дитини, судом враховані наступні обставини: матеріальний стан відповідача, який працює, інших утриманців не має, має достатні можливості сплачувати аліменти на його утримання Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідностатті 180 Сімейного Кодексу(далі -СК) України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Суд вважає, що з урахуванням вказаного, а також враховуючи принцип співмірності, необхідним та достатності аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дитини, дійсної участі батьків у її утриманні, стягненню підлягають аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткованого мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ним повноліття. Крім того з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в зв'язку із задоволенням судом вимог про стягнення аліментів.

Outcome: approved