Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

12 липня 2017 року до суду надійшла вищевказана заява, у якій заявник просить встановити факт смерті [PERSON], 02.02.1943р.н., який помер у буд.75 по вул.Новоподгорна, у м.Торез Донецької області 13.06.2017р. Вимоги обґрунтовано тим, що заявник зі своєю сімєю постійно проживала в [INFO]. У звязку з проведенням антитерористичної операції заявник та її родина були вимушена покинути місце свого проживання та переїхати жити в іншу область. Чоловік заявника [PERSON], 02.02.1943р.н. залишилася проживати за адресою: [INFO]. На даний час заявник проживає за адресою: 49006, [ADDRESS]. 13.06.2017 року чоловіка заявника [PERSON] було знайдено померлим за місцем проживання. Заявник безпосередньо здійснювала поховання останнього. Документами підтверджуючими родинні звязки є свідоцтво про укладення шлюбу заявника з [PERSON] Документами, що підтверджують факт смерті чоловіка заявника [PERSON] є лікарське свідоцтво про смерть №53 (довідкою про причину смерті у формі №106у) від 14.06.2017р. виданою лікарем центру первинної медико-санітарної допомоги лікарні м.Тореза та свідоцтво про смерть від 14.06.2017р. ДНР №068602 видано в м.Торез, Донецької області. Вказане лікарське свідоцтво про смерть (довідка про причину смерті у формі №106у) за своєю формою повністю відповідають Наказу МОЗ України №545 від 08.08.2006р., однак на них стоять печатка і штамп невизнаної «Донецької народної республіки». З метою отримання свідоцтва про смерть чоловіка заявник зверталася до Чечелівського у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, але заявнику там було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті. У звязку з тим, що державні органи на території України не визнають документів наданих «державними органами» на території не підконтрольній Україні, заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть чоловіка. Внаслідок цих обставин отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, а єдиним шляхом його отримання та захисту прав родичів та спадкоємців померлого є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. Встановлення факту смерті чоловіка заявника [PERSON] заявнику необхідно для прийняття спадщини. Заявник у судове засідання не зявилась. Від неї надійшла заява, у якій заяву підтримала у повному обсязі та просила розглядати справу за своєї відсутності. Представники заінтересованих особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У звязку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Заявник є дружиною [PERSON], 02 лютого 1943р.н., що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу І-ЖТ №447842 від 24.12.1981р. (а.с.6). 13 червня 2017р. [PERSON], 02 лютого 1943р.н. помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ДНР №068602 від 14.07.2017р.(а.с.9). Відповідно до довідки про причину смерті за №53 від 14.07.2017р. причина смерті [PERSON], «ракова інтоксикація мато стаза, рак верхньої долі правої легені» (а.с.8). Відповідно до п.13 Постанови №5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заявник звернулася до Чечелівського у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з заявою про реєстрацію смерті чоловіка [PERSON] та отримала відмовлено у державній реєстрації факту смерті [PERSON] (а.с.10). Згідно із п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 ст.49 ЦК України актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частинами 3 і 4 цієї ж статті смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею257-1 ЦПК України встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України для заявника має юридичне значення, тому що створює для неї відповідні правові наслідки, а саме необхідно для прийняття спадщини. Оцінюючи у сукупності надані докази, встановлені у судовому засіданні обставини, суд доходить висновку, що обставини, викладені заявником, знайшли своє підтвердження, ґрунтуються на вимогах закону, а заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч.4 ст.257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved