Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

13 грудня 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в якій позивач просить стягнути із регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» на свою користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 4035 гривень 94 копійки, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 27696 гривень 76 копійку.Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18 листопада 2011 року позивач була прийнята на роботу сигналістом 3 розряду Донецької дистанції колії ДП «Донецька залізниця». 05.08.2014 року була переведена на посаду інженера відділу орендних відносин служби з управління майновими і земельними ресурсами Управління ДП «Донецька залізниця» з Донецької дистанції колії. 09.08.2016 року з ДП «Донецька залізниця» була переведена до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» інженером сектору земельних ресурсів відлигу майнових та земельних ресурсів. 03.04.2017 року на підставі наказу № 95/ДН-ос від 31.03.2017 була звільнена у зв'язку з п. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін. Згідно із розрахунковими листами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» станом на 03 квітня 2017 року відповідач за період з березня по квітень 2017 року перед позивачем має заборгованість по заробітній платі у сумі 4035 гривень 94 копійки. 03.04.2017 року позивач оформила звільнення і отримала трудову книжку, проте не отримала з вини відповідача заробітну плату, на підставі чого, має право на отримання невиплаченої їй заробітної плати у день звільнення. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, згідно письмових заперечень зазначив, що у липні 2017 року позивачу була нарахована до видачі заробітна плата за першу половину березня 2017 року у розмірі 1388,85 грн., котру вона отримала 26.07.2017 року. Вимога щодо стягнення середнього заробітку 27696,76 грн. за час затримки виплати заробітної плати не відповідає дійсності. Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи позивач до суду не прибула, надала заяву у якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив. Суд, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно записів в трудовій книжці [NUMBER] [PERSON] з 18 листопада 2011 року працювала на різних посадах «Донецької дистанційної колії ДП «Донецька залізниця» та Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.4-60). Згідно наказу від 31 березня 2017 року № 95/ДН-ОС [PERSON] звільнено з 03 квітня 2017 року за угодою сторін за статтею п. 1 ст. 36 КЗпП (а.с.14). Наказ видано структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи за період з березня по квітень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): березень 2511,05 грн., квітень 1524,89 грн. (а.с.7). Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1. Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. 21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства. Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП,Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах до 03 квітня 2017 року, при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Згідно відомості (вставного аркушу до додатку № 9) [PERSON] отримала заробітну плату у розмірі 1388,85 грн. 26 липня 2017 року, про що виконала підпис у документі. Факт наявності заборгованості по заробітній платі у відповідача перед позивачем визнається відповідачем відповідно до поданих заперечень на суму 2647,09 грн. Враховуючи обставини, викладені вище, суд вважає, що матеріалами справи підтверджено наявність заборгованості з виплати заробітної плати за період з березня по квітень 2017 року у розмірі: березень 1122,20 грн., квітень 1524,89 грн., а всього 2647,09 грн. З цієї суми вже вирахувані обов'язкові платежі та податки. За таких обставин заявлені вимоги про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати підлягають частковому задоволенню в розмірі 2647,09 грн. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, обов'язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов'язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що [PERSON] звільнена з роботи 03 квітня 2018 року. День звільнення позивача, відповідно до положень п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, є останнім днем її роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно довідки про середню заробітну плату [PERSON] від 10 серпня 2017 року № 65, середньоденна заробітна плата позивача складе 141,31 грн. З урахуванням розрахункового періоду з 04.04.2017 року по 08.12.2017 року кількість робочих днів в 2017 році: у квітні 18, у травні 20, у червні 20, у липні 21, у серпні 22, у вересні 21, у жовтні 21, у листопаді 22, у грудні 06 (171 день). Позивачем не надано обґрунтованого розрахунку середнього заробітку за час затримки в сумі 27696,76 грн., так як не зазначено з яких міркувань і розрахунків кількість робочих днів за період з 03.04.2017 по 08.12.2017 склала 196 робочих днів, при цьому сума середньоденного заробітку зазначена вірна 141,31 грн. На підставі вищезазначеного час затримки розрахунку при звільненні позивача складає період з 04.04.2017 року по 08.12.2017 року (розрахунковий день вказаний позивачем у позові), та становить 171 день, тобто розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати 24164,01 грн. (141,31 грн. середньоденної заробітної плати х 171 робочий день = 24164,01 грн.). На підставі ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Отже при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Зазначені обставини судом не встановлені, відповідачем не надано суду доказів наявності спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем, рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу не прийнято, доказів фактичного розрахунку по заборгованості відповідачем перед позивачем на день розгляду справи сторонами не надано. Відповідно до ст. 13, 264 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з урахуванням позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.04.2017 року по 08.12.2017 року, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 2647,09 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24164,01 грн. Відповідно до частини 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial