Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

13 липня 2016 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В своїй позовній заяві позивач вказувала, що між нею та [PERSON], 21 жовтня 2010 року, був зареєстрований шлюб у Кам'янопотоківській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області, про що складено відповідний актовий запис № 19. Під час шлюбу, [INFO], в них народилася донька [PERSON], яка проживає разом з позивачем. Під час спільного проживання, між ними постійно виникали різного роду непорозуміння щодо небажання відповідача працювати та утримувати позивача як дружину та їхню дитину, внаслідок чого виникали сварки та конфліктні ситуації. З червня місяця 2012 року, між позивачем та відповідачем фактично припинилися сімейні стосунки. Вищезазначені обставини призвели до втрати почуттів, любові та поваги до відповідача. Їхнє спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивача. Примирення між ними неможливе, оскільки майбутнє їх відносин є безперспективним. Спорів щодо поділу майна чи стосовно місця проживання дитини в них не має. На підставі викладеного, позивач просила суд, розірвати шлюб, укладений між нею, [PERSON] та [PERSON], який зареєстровано 21 жовтня 2010 року у Кам'янопотоківській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області, про що складено відповідний актовий запис № 19. У судове засідання позивач не з'явилася. На адресу суду надіслала заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити посилаючись на підстави та обставини викладені в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи є повідомлення про вручення поштового відправлення. Заяв про розгляд справи за його присутності або про причини неявки від відповідача не надходило, що за відсутності заперечень позивача є підставою для ухвалення заочного рішення (ст. 224 ЦПК України). Суд, вивчивши письмові матеріали справи, встановив наступне: Між позивачем [PERSON] та [PERSON], 21 жовтня 2010 року, був зареєстрований шлюб у Кам'янопотоківській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області, про що складено відповідний актовий запис № 19, що підтверджується відповідним свідоцтвом. Під час шлюбу, [INFO], в них народилася донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 08 листопада 2010 року Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького МУЮ Полтавської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 709, яка проживає разом з позивачем. Під час спільного проживання, між ними постійно виникали різного роду непорозуміння щодо небажання відповідача працювати та утримувати позивача як дружину та їхню дитину, внаслідок чого виникали сварки та конфліктні ситуації. Між позивачем та відповідачем фактично припинилися сімейні стосунки. Вищезазначені обставини призвели до втрати почуттів, любові та поваги до відповідача. Їхнє спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивача. Примирення між ними неможливе, оскільки майбутнє їх відносин є безперспективним. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved