Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

13.03.2020 позивач звернувся до суду з даним позовом. На його обґрунтування послався на те, що 21.07.2005 року він зареєстрував шлюб із відповідачкою. У них народився син - [PERSON] , [INFO] .. Після одруження вони спільно проживали на орендованій квартирі. Потім, 07.08.2009 року вони спільно придбали квартиру [ADDRESS] , яку оформили на ім`я дружини. В подальшому ними було здійснено ремонт у даній квартирі, де вони проживали з 2009 року до грудня 2019 року. На даний час у спірній квартирі зареєстрований він та син. Однак, 19.12.2019 дружина із тещею не впустили його до квартири, а 7 січня 2020 року вивезла його речі в с.Перемисловичі Сокальського району до його батьків. Згодом стало відомо, що відповідачка почала стосунки із іншим чоловіком. У добровільному порядку остання відмовляється поділити спільну квартиру. Вказав, що спірна квартира була придбана ними за наші спільні сімейні кошти, для потреб сім`ї, а на даний час відповідачка не визнає його права на володіння, користування та розпорядження нею. Зазначив, що заперечує щодо отримання грошової компенсації за дану квартиру і має намір користуватись останньою. Тому просить визнати дану квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частку останньої на підставі ст.ст.60,63,70 СК України. 07.04.2020 у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи з повідомленням сторін. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. 2108.2020 подала письмове клопотання про перенесення розгляду справи, оскільки вона не може прибути в судове засідання через хворобу, однак підтверджуючі документи про причини неявки не надала, відзиву не подала. Згідно із ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач та його представник в судовому засіданні клопотання про розгляд справи за правилами загального провадження зняли з розгляду, просили справу розглянути в спрощеному провадженні. Позов підтримали з підстав, вказаних у ньому. Просили позовні вимоги задовольнити. Вимогу про витребування інформації про кошти на банківських рахунках не ставили. Вислухавши думку позивача та його представника, оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі 21.07.2005, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.01.2020. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 07.08.2009 року сторонами під час перебування у шлюбі було придбано квартиру [ADDRESS] , власником якої зазначено відповідачку. Згідно п.7 договору купівлі продажу квартири від 07.08.2009 р. продаж квартири здійснено за 29275 грн. В подальшому сторонами було здійснено ремонт у даній квартирі, де вони спільно проживали з 2009 року до грудня 2019 року. Як вбачається з довідки про склад сім`ї №19468 від 26.12.2019 у спірній квартирі зареєстровані позивач та син сторін [PERSON] . Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ч.1 ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Так, відповідно до вимог положень ст.65 СК України, під час оформлення договору купівлі продажу квартиру позивачем написана була заява, якою він надав згоду на купівлю відповідачкою [PERSON] , квартири [ADDRESS] , що вкотре свідчить про те, що така належить до спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц. На підставі ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як передбачено ч.3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя , що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до частини 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесенні грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, …, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до п. 24 Постанови до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Суд зазначає, що у даній справі відповідач у встановлений в ухвалі суду про відкриття провадження по справі та ЦПК України строк не подала відзиву, не висловила жодних заперечень з приводу презумпції спільності майна та рівності часток сторін, та жодних доказів того, що спірне майно придбано за її особисті грошові кошти (отримані у спадщину, набуті до шлюбу, набуті внаслідок дарування, тощо) та без мети набуття у спільну власність. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що сторони набули спірне майно у спільну власність і частки їх у даному майні є рівними. Тому позовні вимоги є підставними і підлягають до задоволення в повному обсязі. Питання розподілу судових витрат слід вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України та стягнути з відповідачки в користь позивача сплачений судовий збір.

Outcome: approved