Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

14 квітня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що рішенням виконавчого комітету Очаківської міської ради від 25 лютого 1997 року [PERSON] було надано дозвіл на заселення квартири [ADDRESS]. У 2002 році між нею та відповідачем [PERSON] було досягнуто усної домовленості щодо купівлі-продажу вказаної квартири. Посилаючись на те, що вона на протязі більше десяти років добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним нерухомим майном, просила визнати за нею право власності на вказану вище квартиру в порядку набувальної давності. Сторони в судове засідання не зявилися, надали до суду заяви, в яких просили розглянути справу за їхньої відсутності, позивачка, крім цього, зазначила, що підтримує заявлені вимоги. Відповідач [PERSON] в минулому судовому засіданні позов визнав у повному обсязі. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов такого. Правове врегулювання предмету цього спору, на думку суду, має визначатись як за нормами ЦК України, так і за нормами ЦК УРСР 1963р., що діяв на час виникнення спірних відносин, оскільки ЦК України не має зворотної сили і поширюється на відносини, що виникли після введення його в дію. Рішенням № 40 від 25 лютого 1997 року виконавчого комітету Очаківської міської ради [PERSON] було виділено однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а. с. 14). Також 25 лютого 1997 року відповідачем було прийнято рішення № 41 «Про визнання права власності на житло в будинку № 10 по вул. Потьомкіна», в тому числі й на квартиру № 56 за організацією портопункт (а. с. 62). Судом встановлено, що 04 серпня 2002 року між позивачкою і відповідачем [PERSON] був укладений усний договір купівлі-продажу спірної квартири, за умовами якого [PERSON] передала відповідачеві 700 доларів США і, в свою чергу, заселилася у цю квартиру. Згідно з розясненнями Міністерства юстиції України від 13 жовтня 2011 року «Про деякі аспекти набуття права власності на обєкти безхазяйного нерухомого майна», у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Отже, предметом даного спору є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відтак, виходячи зі змісту вказаної норми закону, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач в силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, є добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність. Для визнання володільця добросовісним достатньо, щоб він не набув майно злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Безспірний системний звязок з критерієм добросовісності володільця за давністю володіння закріплено у ст. 388 ЦК України, згідно з якою добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати, що придбає майно в особи, яка не мала право його відчужувати, тобто, добросовісність може бути лише результатом фактичної помилки. Так, позивачка [PERSON], одержавши 04 серпня 2002 року дозвіл [PERSON] на проживанняв спірній квартирі, не знала та не могла знати, що він не має права на розпорядження цією квартирою. Відкритість володіння [PERSON] спірною квартирою з 2002 року підтверджується показаннями допитаної в якості свідка доньки позивачки [PERSON], яка підтвердила, що разом із матірю з 2002 року проживає в спірній квартирі, а також абонентськими книжками, оглянутими в судовому засіданні, згідно з якими остання сплачує житлово-комунальні послуги за утримання квартири (а. с. 62-71). Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року. Проаналізувавши викладені обставини, суд дійшов висновку, що [PERSON] добросовісно заволоділа квартирою № 56 за адресою: Миколаївська область, м. Очаків, вул. Потьомкіна, буд. 10, на протязі більше десяти років не приховувала факт знаходження цього майна у її володінні, продовжує відкрито і безперервно володіти ним, і оскільки відповідачем не заявлено вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, визнання права власності не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судові витрати суд відносить на рахунок позивачки за клопотанням останньої. На підставі викладеного,

Outcome: approved