Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

14 березня 2019 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про відшкодування майнової шкоди. В обґрунтування позовних вимог з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог посилається на те, що 20 вересня 2018 року близько 20 год. 10 хв, на автодорозі Н-17 у м. Радехів Львівської області, по вул. Стоянівській, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «DAF» номерний знак [NUMBER] із напівпричепом марки «WILCOMAX» номерний знак [NUMBER] , порушив правила дорожнього руху, а саме, здійснюючи поворот праворуч не надав перевагу у русі транспортному засобу марки «Volkswagen Tiguan» номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався по головній дорозі та допустив зіткнення з ним, внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. 22 жовтня 2018 року постановою Кременецького районного суду Тернопільської області по справі №601/1954/18, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Станом на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «DAF» номерний знак [NUMBER] була забезпечена за полісом № [NUMBER] у ПрАТ «АСК «ІНГО Україна». Жодних взаєморозрахунків між учасниками дорожньо-транспортної пригоди не проводилося. Транспортний засіб марки «Volkswagen Tiguan» номерний знак [NUMBER] за договором добровільного страхування КАСКО застрахований не був. Відповідно до наряду-замовлення №0000001326 від 17 листопада 2018 року вартість виконаних робіт по відновлювальному ремонту транспортного засобу «Volkswagen Tiguan» номерний знак [NUMBER] , становить 29 856 грн. 45 коп. Відповідно до розхідної накладної №А000136518 від 17 листопада 2018 року, вартість використаних запасних частин та матеріалів по відновлювальному ремонту транспортного засобу «Volkswagen Tiguan» номерний знак [NUMBER] , становить 135 846 грн. Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди її сім`я була позбавлена єдиного засобу для пересування, окрім цього, її чоловік [PERSON] , здійснює підприємницьку діяльність, використовуючи транспортний засіб марки «Volkswagen Tiguan» номерний знак [NUMBER] в інтересах їхньої сім`ї. У зв`язку із пошкодженням та тривалим ремонтом транспортного засобу «Volkswagen Tiguan» номерний знак [NUMBER] , її чоловік - [PERSON] , був змушений укласти договір прокату автомобіля №1502107 із фізичною особою підприємцем [PERSON] , згідно якого йому у строк з 30 жовтня 2018 року по 14 листопада 2018 року передавався у тимчасове платне користування транспортний засіб марки «Volkswagen Polo». За Договором прокату автомобіля №1502107 ними понесені витрати в сумі 13 000 грн. Враховуючи наведене, загальна вартість заподіяного їй збитку становить 178 702 грн. 45 коп. (29 856 грн. 45 коп. + 135 846 грн. + 13 000 грн). Після дорожньо-транспортної пригоди, вона звернулася до ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» із повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та в подальшому подала заяву для отримання страхового відшкодування. Надалі ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» здійснило виплату страхового відшкодування в сумі 79 405 (79804) грн. Відповідно до положень частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Оскільки станом на час дорожньо-транспортної пригоди водій [PERSON] перебував в у трудових відносинах із фізичною особою - підприємцем [PERSON] та виконував трудові обов`язки, керуючи транспортним засобом марки «DAF» номерний знак [NUMBER] із напівпричепом марки «WILCOMAX» номерний знак [NUMBER] , то шкоду заподіяну з його вини має відшкодувати роботодавець, а саме фізична особа - підприємець [PERSON] . Враховуючи наведене, 10 грудня 2018 року ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» здійснило виплату страхового відшкодування позивачу в сумі 79 804 грн. Після звернення до суду, а саме 25 травня 2020 року, ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» здійснило доплату страхового відшкодування в сумі 12 518,64 грн. Просить стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 86 778,81 грн. заподіяної матеріальної шкоди; судові витрати в сумі 11 377,17 грн. покласти на відповідача (а.с.4-7, 189-191). 19 червня 2019 року відповідач подав до суду відзив проти позову, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог. Вважає, що позовна заява не містить ніякої доказової бази чи посилань на чинне законодавство України, які б свідчили про те, що [PERSON] є належним відповідачем у даній справі. Вимога Позивача про стягнення з відповідача збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за обставин що виникли в даних правовідносинах, є зловживанням позивачем своїми правами з метою отримання безпідставної вигоди та збагачення за рахунок відповідача. У позовній заяві позивач без належних доказів та безпідставно звернувся з позовом до відповідача зазначивши, що шкоду заподіяну внаслідок ДТП має відшкодувати роботодавець, а саме, фізична особа підприємець - [PERSON] . Не враховуючи положення ст.ст 76, 77, 79 - 81 ЦПК України, жодним чином не підтвердивши, що саме він є належним відповідачем та власником (володільцем) транспортного засобу марки «DAF» ДНЗ [NUMBER] з напівпричепом марки «WILKOMAX» ДНЗ [NUMBER] . Також не доведено ніякими доказами, що водій [PERSON] перебував у трудових відносинах із ФОП [PERSON] . Слід зазначити, що автомобіль марки «DAF» ДНЗ [NUMBER] був забезпечений страховим полюсом № АМ/ 6014431 у ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» 10.12.2018 року. Страховою компанією було здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 79405,00 грн. власнику «Volkswagen Tiguan» ДНЗ [NUMBER] громадянці [PERSON] . Однак, [PERSON] було пред`явлено позов до ФОП [PERSON] про стягнення майнової шкоди. Обов`язок доказування обставин покладається на кожну із сторін спору, заявляючи позов про відшкодування шкоди позивач у пред`явленому позові не надав документів, які б підтверджували, що всі виконані роботи по відновлювальному ремонту транспортного засобу «Volkswagen Tiguan» ДНЗ [NUMBER] були заподіяні саме при дорожньо-транспортній пригоді, яка відбулася 20 вересня 2018 року на автодорозі Н-17 у м. Радехові Львівської області. У позовній заяві [PERSON] запевняє, що нею були понесені витрати у сумі 10 000,00 грн. на правову допомогу адвоката, у зв`язку із розглядом справи. Дане твердження в повному обсязі заперечую, адже, жодних на це підтверджуючих документів до матеріалів провадження не долучено. Таким чином, позивач безпідставно просить суд стягнути з відповідача дані витрати. Заперечує в повному обсязі за відшкодування понесених витрат на суму 13 000,00 грн. оренди автомобіля марки «Volkswagen Polo» за договором прокату автомобіля № [NUMBER] . Згідно позовної заяви та копій договору оренди автомобіля, квитанції про сплату оренди наймачем являється [PERSON] , який не є стороною у даній справі та немає жодних правових підстав для відшкодування понесених витрат. Згідно статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Однак, оренда автомобіля марки «Volkswagen Polo» не завдає жодних збитків позивачу [PERSON] . Таким чином, в повному обсязі заперечує проти позовних вимог та просить суд звернути увагу на те, що позивач безпідставно та без належних на це доказів звернувся з позовом по [PERSON] , оскільки не доведено, що останній є належним відповідачем у даній справі. Також, не доведено, що відповідач являється власником (володільцем) транспортного засобу марки «DAF» ДНЗ [NUMBER] із напівпричепом марки «WILKOMAX» ДНЗ [NUMBER] . У позовній заяві позивач посилається лише на власні припущення, щодо власності (володіння) джерела підвищеної небезпеки, що суперечить нормам статті 81 ЦПК України. Просить у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди внаслідок ДТП - відмовити у повному обсязі (а.с.49-50). Представник відповідача в заяві від 5.12.2019 року зазначає, що дослідивши документи, які були отримані від страхової компанії та документи, які були долучені позивачем, зокрема: копії наряду-замовлення №0000001326 від 17 листопада 2018 року; копії наряду - замовлення №А000136518 від 17 листопада 2018, вартість ремонту пошкодженого автомобіля та запасних частин та матеріалів, які використовувалися для ремонту автомобіля, яка зазначена з нарядах замовленнях від 17 листопада 2018 року, кардинально відрізняється від вартості, зазначена та міститься у матеріалах, отриманих від страхової компанії, зокрема від вартості, яка зазначається у ремонтній калькуляції від 27.09.2018 року. Вище зазначені наряди замовлення заміни частин та вартості робіт згідно їх вартості є одні з найбільш дорогих по вартості, які вплинули на загальну суму вартості відновлювальних робіт даного автомобіля та вартість матеріального збитку, а тому вартість матеріального збитку, яку зазначає позивач, є необґрунтованою, надуманою, перевищеною та не відповідає дійсності. Також заслуговує на увагу той факт, що матеріали (запасні частини), які начебто були використані позивачем для відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля і які перелічені у наряді-замовленні №А000136518 від 17 листопада 2018 року в значній мірі не відповідають і не співпадають із матеріалами та пошкодженнями, які були виявлені при огляді транспортного засобу страховою компанію, що було зафіксовано у протоколі огляду транспортного засобу 24 вересня 2018 року. Крім цього наряд - замовлення №0000001326 від 17 листопада 2018 року та наряд замовлення №А000136518 від 17 листопада 2018 року не можуть бути належними допустимими доказами, оскільки вартість матеріального збитку в даній ситуації позивачем визначено на основі вище зазначених нарядів-замовлень на час проведення ремонтних робіт, тобто після спливу майже місяця після настання ДТП та пошкодження транспортного засобу. Наявність самих нарядів-замовлень не свідчить про те, що відповідні матеріали були використані для ремонту пошкодженого автомобіля, позивач ніякими належними доказами не підтверджує факт ремонту автомобіля, зокрема відсутні: Акти передавання-приймання колісного транспортного засобу, його складових частин (систем) для надання послуг з технічного обслуговування і ремонту; акти передавання-приймання КТЗ (його складових частин (систем) після надання послуг з технічного обслуговування і ремонту; належним чином оформлений наряд-замовлення; рахунок фактура. Згідно із п.1 розділу IV «Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів», затвердженого наказом міністерства Інфраструктури України від 28.11.2014 за № 615 приймання КТЗ та його складових частин (систем) здійснюється у присутності власника чи його уповноваженого представника в такому порядку: перегляд експлуатаційної, ремонтної, технологічної документації і заявки замовника; перевірка технічного стану КТЗ, його складових частин (систем); огляд щодо зовнішніх пошкоджень і дефектів; оформлення акта передавання-приймання КТЗ, його складових частин (систем) для надання послуг з технічного обслуговування і ремонту. Акт передавання-приймання колісного транспортного засобу, його складових (систем) для надання послуг з технічного обслуговування і ремонту (додаток 2) складається у двох примірниках. Обидва примірники мають однакову юридичну силу. Акт передавання-приймання КТЗ, його складових частин (систем) для надання послуг з технічного обслуговування і ремонту підписується власником КТЗ, його складових частин (систем), а також особою, відповідальною за прийняття КТЗ, його складових частин (систем) до ремонту, скріплюється печаткою виконавця (за наявності). Відповідно до п.7 розділу V «Правил надання послуг з технічного обслуговування ремонту колісних транспортних засобів», затвердженого наказом міністерства Інфраструктури України від 28.11.2014 за № 615 документами, що підтверджують надання послуги, є: акт передавання-приймання КТЗ (його складових частин (систем)) після надання послуг з технічного обслуговування і ремонту; наряд-замовлення, підписаний контролером якості (з проставлянням печатки виконавця (за наявності)) та замовником; документ, що підтверджує оплату послуг; рахунок-фактура; податкова накладна (для юридичних осіб). Також наряд замовлення №А000136518 від 17 листопада 2018 року, який долучено позивачем у якості додатків не може бути належним та допустимим доказом так як не містять підпису самого замовника, що суперечить п.7 розділу V «Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів», затвердженого наказом міністерства Інфраструктури України від 28.11.2014 за № 615, зокрема: «наряд-замовлення, підписаний контролером якості (з проставлянням печатки виконавця (за наявності)) та замовником». Також даний документ складено із порушенням вимог до оформлювання документів встановлених ДСТУ4163-2003 від 07.04.2003року (далі - Стандарт). Відповідно до п. 1.1 Стандарту: «Стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи (далі - документи) - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності (далі - організацій). Згідно із п.4.4 Стандарту: «документи, що їх складають в організації, повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва організації (07), назва виду документа (10) (не зазначають на листах), дата (11), реєстраційний індекс документа (12), заголовок до тексту документа (19), текст документа (21), підпис (23)». Окрім цього акцентує увагу на те, що вартість матеріального збитку, яку зазначає позивач не ґрунтується на належних і допустимих доказах, зокрема експертна оцінка (експертиза) з приводу пошкодження автомобіля не проводилася. З огляду на це, вважають єдиними та допустимими доказами, які можуть підтверджувати розмір збитків понесених позивачем внаслідок настання ДТП: протокол огляду транспортного засобу від 24.09.2018 року та ремонтна калькуляція від 27.09.2018 року. Відповідно до даних документів (доказів) позивачу страховою компанією було відшкодовано у достатній мірі кошти, які в повній мірі покрили витрати на ремонт автомобіля. З огляду на вище наведене у задоволенні позовних вимог потрібно відмовити у повному обсязі, так позовні вимоги є незаконні та необґрунтовані (а.с.108-109). Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, проте представник позивача подав до суду клопотання, в якому просить суд розгляд справи проводити без участі позивача та представника позивача за доказами наявними в матеріалах справи. Позовні вимоги підтримують та просять такі задовольнити в повному обсязі з врахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог (а.с.230). Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні, викладеним у відзиві проти позову. Звертав увагу суду, що копії документів, які подані позивачем по справі не можуть бути належним доказом, оскільки позивач не зазначила, де знаходиться оригінал. У банківських квитанціях платником зазначена невідома особа та в договорі про оренду автомобіля вказано [PERSON] , якому шкода не була завдана, під час ДТП шкода була завдана позивачу. Автомобіль був пошкоджений, проте ним можна було користуватись. Просив врахувати, що докази, які подані позивачем не доводять підставність позовних вимог, при ДТП була складена схема та встановлено ушкодження автомобіля, тому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Крім цього, розрахунок витрат на правову допомогу не підтверджується жодним доказом. Третя особа в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи без його участі суду не подав, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та через сайт судової влади України (а.с.36,90,96,179,207,229.245). Вислухавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що такі не підлягають до задоволення з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Суд встановив, що 20 вересня 2018 року о 20 год. 10 хв. в м.Радехів по вул.Стоянівській, 36, з вини громадянина [PERSON] , який керував автомобілем «DAF» з державним номерним знаком « [NUMBER] », з причіпом марки «WILCOMAX» з державним номерним знаком « [NUMBER] », була вчинена дорожньо-транспортна пригода (ДТП). Вина у вчиненні [PERSON] зазначеного ДТП встановлена постановою Кременецького районного суду Тернопільської області від 22.10.2018 року, яка набрала законної сили та нею підтверджено порушення п.10.2, 16.13 Правил дорожнього руху (а.с.12). Даною постановою відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до зазначених положень ЦПК України, вищевказані обставини дорожньо-транспортної пригоди, а також винність відповідача у вчиненні цієї ДТП, що визначені у постанові судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 22.10.2018 року, не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи. З копії наказу №18/05 від 18 травня 2017 року про прийняття на постійну роботу та копії наказу №29/11 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 29 листопада 2019 року вбачається, що [PERSON] працював на посаді водія з 18 травня 2017 року по 29 листопада 2019 року у ФОП [PERSON] (а.с.238-239). Таким чином, факт наявності трудових відносин між відповідачем та винуватцем ДТП [PERSON] станом на момент настання дорожньо-транспортної пригоди доведено. В результаті даного ДТП був пошкоджений автомобіль «VOLKSWAGEN TIGUAN» з номерними знаком « [NUMBER] », що на момент ДТП належав [PERSON] (а.с.8,12). Згідно з п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відносини між [PERSON] , який є роботодавцем винного у ДТП [PERSON] , та його страховиком - АТ «СК «ІНГО Україна» регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ЦК України, а також полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №6014431. Відповідно до ч.3 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Зокрема, з матеріалів справи слідує, що потерпіла [PERSON] з метою отримання відшкодування шкоди звернулася до АТ «СК «ІНГО Україна» з відповідною заявою. Страховиком 24.09.2018 року було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу позивача (а.с.111) та 27.09.2018 року складено ремонтну калькуляцію №1777637 (а.с.112-114а). У зв`язку з настанням події, передбаченої п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» АТ «СК «ІНГО Україна» здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 79804 гривень 07 копійок на користь потерпілої особи - [PERSON] (а.с.11). 25 травня 2020 року, АТ «СК «ІНГО Україна» здійснило доплату страхового відшкодування в сумі 12 518 гривень 64 копійки (а.с.192-194). Отже АТ «СК «ІНГО Україна» здійснило виплату страхового відшкодування на загальну суму 92832 гривень 71 копійка (92322 грн. 71 коп. + 510 франшиза), а відтак виплатила позивачу по справі відшкодування в повному обсязі згідно страхового акта №2531236 від 15.05.2020 року, відповідно до якого суми шкоди склала 92832 гривні 71 копійку, та Розрахунку №1777637-ПДВ від 08.05.2020 року (а.с.192-196). Зазначене вище, на думку суду свідчить про те, що позивач самостійно обрала спосіб захисту та відновлення своїх порушених прав. А саме, шляхом звернення до страхової компанії, де була застрахована обов`язкова цивільно - правова відповідальність відповідача як власника наземних транспортних засобів (поліс №6014431) у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за страховим відшкодуванням. Відтак слід вважати, що [PERSON] погодилася з розміром вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, відображеному у ремонтній калькуляції №1777637 (а.с.112-114а). В протоколі огляду транспортного засобу від 24.09.2018 року також відсутні будь-які зауваження [PERSON] щодо виявленого обсягу ушкоджень (а.с.111-111 зворот). Що вказує таким чином на проведення страховою компанією відповідача повного відшкодування витрат у зв`язку з ушкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 20.09.2018 року з вини [PERSON] , який на той момент перебував у трудових відносинах з [PERSON] . Правовими підставами для подачі позову до відповідача [PERSON] щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] визначила положення норм ЦК України, а саме ст.ст.1166,1172,1187,1192, 1194. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ч.1 ст.1166 ЦК України, де вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. У п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом, у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. Таким чином, для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16.05.2018 у справі № 524/1629/16-ц. Згідно до ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст.12 та ч.1 ст. ст.81 ЦПК Українии кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог надано: копію наряду-замовлення №0000001326 від 17 листопада 2018 року, з якого вбачається, що вартість виконаних робіт по відновлювальному ремонту автомобіля «Volkswagen Tiguan» становить 29 856 грн. 45 коп., (а.с.14-14 зворот) та копії квитанцій №0.0.1187701744.1 від 17.11.2018 року, №0.0.1187702126.1 від 17.11.2018 року, №0.0.1187701524.1 від 17.11.2018 року, з яких констатовано, що [PERSON] здійснено оплату в користь ТзОВ «Арія Моторс» на загальну суму 29 856 грн. 45 коп. (а.с.15); копію розхідної накладною №А000136518 від 17 листопада 2018 року, відповідно до якої вартість використаних запасних частин та матеріалів по відновлювальному ремонту автомобіля «Volkswagen Tiguan» становить - 135 846 грн., та копію квитанції №0.0.1187706353.1 від 17.11.2018 року, з якої вбачається, що [PERSON] здійснив оплату за запчастини в користь ТзОВ «Алекс со» на загальну суму 135 844 грн. 20 коп. (а.с.16, 17). Відтак суд дійшов висновку, що оскільки оплата вартості використаних запасних частин та матеріалів на суму 135 844 грн. 20 коп. здійснена не позивачем, а іншою особою, тому позивачем не доведено факту оплати цієї суми саме за ремонт вищевказаного автомобіля. Щодо загальної суми витрат позивача на проведення відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Tiguan», номерний знак « [NUMBER] », в розмірі 29 856 грн. 45 коп., суд дійшов висновку, що така сума значно менша від суми страхової виплати, яку позивач отримала, а відтак норми ст.ст.1192,1194 ЦК України застосуванню не підлягають. Статтями 28,29 Закону №1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Суд вважає, що зазначені вище наряд-замовлення та розхідна накладна не є належними та допустимими доказом по справі. Виходячи з того, що не містять у собі посилань на те, що зазначені витрати здійснювалося для ремонту автомобіля «VOLKSWAGEN TIGUAN» з номерними знаком « [NUMBER] » виходячи з отриманих ушкоджень які сталися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 20 вересня 2018 року о 20 год. 10 хв. в м.Радехів по вул.Стоянівській, 36, за участю автомобіля «DAF» з державним номерним знаком « [NUMBER] », з причіпом марки «WILCOMAX» з державним номерним знаком « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] . Крім того, як вбачається із матеріалів справи ДТП мала місце 20 вересня 2018 року. Наряд-замовлення та розхідна накладна, які позивач долучила до матеріалів справи складені 17 листопада 2018 року. На той час уже страховою компанією відповідача було складено ремонтну калькуляцію і інших доказів, які б свідчили про більший розмір шкоди, позивачем суду не надано. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не надано докази на підтвердження того, що розмір наданого страховою компанією відповідача страхового відшкодування (грудень 2018 року, травень 2020 року), не в повній мірі дав можливість провести відновлювальні ремонтні роботи пошкоджень автомобіля позивача, що утворилися внаслідок ДТП від 20.09.2018 року за участю та з вини [PERSON] , який на той час перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі. Та надавали право [PERSON] на відшкодування в порядку визначеному положеннями ст.1194 ЦК України. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи позивачем не надано належних доказів того, що нею понесено витрати на ремонт автомобіля в розмірі більшому, ніж сума виплаченого страховою компанією відшкодування, також не доведено, що ті витрати, які здійснено позивачем, були понесені внаслідок ушкоджень автомобіля після ДТП 20.09.2018 року, оскільки такі здійснено майже через два місяці після настання ДТП, а саме 17.11.2018 року, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в позові. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача в її користь судових витрат в сумі 11 377 гривень 17 копійок суд зазначає наступне. За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, окрім іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Як вбачається з попереднього розрахунку суми судових витрат, позивач до таких відносить: витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви - 992 грн. 97 коп. та за подання заяви про забезпечення позову - 384 грн. 20 коп.; витрати на правову допомогу адвоката у зв`язку із розглядом справи у сумі 10 000 грн. (а.с.6). Щодо витрат позивача зі спати судового збору, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача в користь позивача судового збору, така не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992 гривні 98 копійок, що підтверджується дублікатом квитанції №0.0.1284102932.1 від 01.03.2019 року (а.с.3). Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в позову, а тому судовий збір покладається на позивача та не підлягає розподілу між сторонами. За подання заяви про забезпечення позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 384 гривні 20 копійок, що підтверджується дублікатом квитанції №0.0.1284108235.1 від 01.03.2019 року (а.с.45). 26 червня 2019 року Радехівським районним судом Львівської області розглянуто заяву позивача про забезпечення позову. Відповідно до ухвали судового засідання від 26.06.2019 року суд відмовив в задоволені заяви представника позивача про забезпечення позову (а.с.54-58). Враховуючи вищевказане, судовий збір, сплачений позивачем за подання заяви про забезпечення позову, в розмірі 384 гривні 20 копійок у зв`язку із відмовою в забезпеченні позову покладається на позивача, а тому в цій частині заява про розподіл судових витрат також не підлягає до задоволення. Щодо витрат позивача на правову допомогу, то відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стаття 133 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, окрім іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Враховуючи положення ст.133 та ч.2 ст.141 ЦПК України в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення в її користь витрат на правову допомогу не підлягає до задоволення, у зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову в позові, а тому такі витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed