Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

12 серпня 2015 року до Костянтинівського міськрайонного суду звернулось публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 8 вересня 2005 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит в розмірі 31 110 гривень терміном до 7 вересня 2010 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та порядку встановлені умовами кредитного договору. Відповідач свої зобовязання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 2 квітня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 108 385 гривень 14 копійок, яка складається з: 8 841,02 грн. заборгованість за кредитом, 39 709,06 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 681,14 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 58 153,92 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором. Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 108 385 гривень 14 копійок та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути судові витрати з відповідача. Вважає, що рішення суду є необґрунтованим, постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовані обставини, які мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що правовідносини між сторонами не припинились після ухвалення 2 грудня 2011 року Костянтинівським міськрайонним судом заочного рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору на ЦК України. Також, судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що рішення суду від 2 грудня 2011 року відповідачем не виконано. Таким чином проценти, комісія та пеня нараховуються до моменту повного погашення кредиту та виконання всіх передбачених договором грошових зобовязань. Сторони в судове засідання апеляційного суду не зявились, були належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 8 вересня 2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №DO03AK01770242 відповідно до умов якого: Банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на відкритий у акціонерному комерційному банку «Укрсоцбанк» поточний рахунок на строк до 7 вересня 2010 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 39 029 гривень 85 копійок на купівлю автомобіля в сумі 31 110 гривень та сплату страхових платежів в сумі 7 919 гривень 85 копійок, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,75% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією у розмірі 0,12% від суми виданого кредиту (а.с.7, 8). Згідно ордерурозпорядження від 13 вересня 2005 року позивачем здійснено перерахування суми розміром 31 110 гривень за договором від 8 вересня 2005 року (а.с.9). Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 2 грудня 2011 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк»: заборгованість за кредитним договором №DO03AK01770242 від 8 вересня 2005 року у розмірі 81 802 гривні 66 копійок, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 8 841,02грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 40 860,31грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 1 681,14грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 30 420,19грн. на рахунок №29092829003111, МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570; суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення 120 гривень та суму судового збору 818 гривень 03 копійки. Рішення набуло законної сили 13 грудня 2011 року (а.с.46). Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем реалізовано право на дострокове стягнення суми боргу за кредитним договором та на день розгляду справи існує судове рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №DO03AK01770242 від 8 вересня 2005 року, строк дії якого закінчився. Оскільки цим рішенням вже стягнуто з відповідача суму боргу, відсотки, комісію та неустойку за кредитним договором, можливість нарахування відсотків за користування кредитом і будь-яких штрафів, поза строком дії кредитного договору законом не передбачена. З даним висновком суду першої інстанції погодитись не можна виходячи з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вказаним вимогам судове рішення не відповідає. Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Розглядаючи апеляційну скаргу колегія суддів виходить з наступного. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23 вересня 2015 року, у аналогічній справі № 6-1206цс15, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Як зазначено вище, заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 2 грудня 2011 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором станом на 1 червня 2011 року. Звертаючись до суду з новим позовом, Банк просив стягнути заборгованість по кредиту, що утворилася станом на 2 квітня 2015 року. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення. Оскільки у своєму позові Банк ставить питання про стягнення заборгованості за період часу, який не був предметом розгляду Костянтинівського міськрайонного суду Донецької, що ухвалив рішення від 2 грудня 2011 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову і це рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Так, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № DO03AK01770242 від 8 вересня 2005 року станом на 2 квітня 2015 року заборгованість відповідача за кредитом складає 108 385 гривень 14 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом (прострочене тіло) в розмірі 8 841,02 грн., заборгованості за відсотками 39 709,06 грн., заборгованості по комісії 1 681,14 грн., заборгованості з пені 58 153,95 грн. (а.с.4-6). Аналіз наданого розрахунку показав, що в графі «Сальдо поточне» за наданим кредитом (тілом кредиту) наведено розмір тіла кредиту, з його помісячним зменшенням на суму обовязкового щомісячного платежу за період з 30 вересня 2005 року по 2 квітня 2015 року, що є своєрідним графіком погашення тіла кредиту. У графі «Сальдо прострочене» за наданим кредитом (тілом кредиту) позивач навів дані по простроченій заборгованості по тілу кредиту на кожний місяць вказаного періоду. Беручи до уваги, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 2 грудня 2011 року вже стягнуто з відповідача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8 841,02грн., про стягнення якої банком було заявлено вимоги при зверненні до суду з новим позовом, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтовані і в їх задоволенні слід відмовити. Крім того, щодо стягнення відсотків у користуванні кредитом, то в їх задоволенні також слід відмовити, оскільки з наданого позивачем розрахунку заборгованості та копії попереднього рішення вбачається, що сума відсотків станом на 01.06.2011р. в розмірі 40860,31грн. була стягнута з відповідача на користь Банку. Різниця даного виду заборгованості що склалась станом на 02.04.2015р. (як вбачається з розрахунку) частково сплачувалась відповідачем та за період часу не збільшилась. Разом з тим, вимоги щодо стягнення пені за прострочений період станом на 2 квітня 2015 року в розмірі 58153,92грн. підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405 на території Донецької та Луганської областей проходить антитерористична операція. Ця операція відбувається на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року №638-IV і полягає у вжитті скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (стаття 1). Для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, які провадять діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з цієї зони під час її проведення, Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року №1669-VII запроваджено ряд заходів. Водночас у цьому законі визначено, що завершення періоду проведення антитерористичної операції обумовлюється набранням чинності указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України (частина перша статті 1). Статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено заборону нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають, або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території цих населених пунктів. Банки зобовязані скасувати зазначеним у ст.2 Закону особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно з ч.5 ст.11 Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у десятиденний строк з дня опублікування Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Отже, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 07 квітня 2014 року визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом. Крім того, проведення антитерористичної операції на території Донецької області є загальновідомим фактом, який на підставі ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. Згідно з копією паспорта громадянина України серії ВЕ 342987 виданого 10 листопада 2001 року Костянтинівським МВ УМВС України в Донецькій області [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с.10-11). Згідно з наявною в матеріалах справи обліковою карткою прописки [PERSON], [INFO], з 1 квітня 2014 року він зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с.20). Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який є чинним, на час проведення антитерористичної операції встановлено мораторій щодо нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року. Дію даного Закону в частині введення мораторію зупинено не було. Листом від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 Національний банк України повторно нагадав всім банкам про необхідність скасування пені та штрафів за договорами кредиту під час АТО та про необхідність суворого і безумовного дотримання вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», невиконання яких тягне відповідальність керівників банків. Додатково листом від 18 січня 2016 року №18-0005/3839 Національний банк України на додаток до зазначеного розяснив, що розпорядженням Кабінету Міністрів від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція та визначено такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року №1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053. Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1275-р від 2 грудня 2015 року затверджено перелік населених пунктів на території яких здійснювалась антитерористична операція, до якого включено м.Костянтинівка місце реєстрації відповідача. Оскільки застосування штрафних санкцій у спірній ситуації на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» є неправомірним, апеляційний суд визнає за необхідне стягнути з відповідача нараховану пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором за період до 14 квітня 2014 року. Таким чином, стягненню підлягає пеня за порушення строків розрахунків станом на 13 квітня 2014 року включно, що згідно наданого позивачем розрахунку складає 27 571 грн. 72 коп. (а.с.138). У задоволенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором за період з 14 квітня 2014 року по 2 квітня 2015 року з наведених підстав слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 108 385 гривень 14 копійок. Позовні вимоги задоволені у розмірі 27571,72грн. що складає 25,43% ( (27571,72 х 100) : 108 385,14 = 25,43%). За подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 083 грн. 85 коп. (а.с.1), за подачу апеляційної скарги позивач сплатив 1 192 грн. 24 коп. (а.с.79), а всього 2 276 грн. 09 коп. 25,43% від понесених судових витрат становить 578,80грн., які повинні бути відшкодовані позивачу за рахунок відповідача. Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial