Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

13.10.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати. Просив суд стягнути на його користь заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 8296,60 гривень, середній заробіток за час затримки виплати з 30 квітня 2015 року по день винесення рішення. В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що з 13 вересня 2011 року він знаходився в трудових правовідносинах з відповідачем, стропальником, зайнятим на обрубних ділянках 3 розряду. Наказом № 18 від 29.04.2015 року він був звільнений з роботи за власним бажанням. При звільненні позивачу відповідачем не була йому виплачена заробітна плата. При звільнені відповідач не провів з ним повного розрахунку. У судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Представник відповідача ПАТ «Азовелектросталь» до суду не зявився, надав суду письмові заперечення, в яких у задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити. В обгрунтування заперечення посилались на те, що станом на 01.10.2015 року заборгованість по заробітній платі перед позивачем сплачена, що підтверджується платіжним дорученням № 403, 404 від 25.09.2015 року у розмірі 793,03 гривень, платіжним дорученням № 20 від 28.09.2015 року у розмірі 1850,39 гривень, платіжним дорученням № 14 від 29.09.2015 року у розмірі 1132,89 гривень, а всього 3776,31 гривень. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку також не визнали, вказуючи на те, що згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення, тобто 29.04.2015 року, позивач не працював, цей день у табелі відмічено літерою «П» та є днем відсутності працівника на роботі, а тому відповідно до ст.116 КЗпП України повинен був предявити відповідну вимогу про розрахунок. Проте позивач не звертався на адресу ПрАТ «Азовелектросталь» з вимогою про проведення з ним розрахунку. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що з 13 вересня 2011 року [PERSON] знаходився в трудових правовідносинах з відповідачем. Наказом № 18 від 29.04.2015 року [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням. Як вбачається з матеріалів справи заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 3776,,31 гривень, яка була йому виплачена, що підтверджується платіжним дорученням № 403, 404 від 25.09.2015 року у розмірі 793,03 гривень, платіжним дорученням № 20 від 28.09.2015 року у розмірі 1850,39 гривень, платіжним дорученням № 14 від 29.09.2015 року у розмірі 1132,89 гривень. Останній платіж був здійснений 29.09.2015 року. Судом було встановлено , що в день звільнення 29 квітня 2015 року позивач не працював, в табелі обліку робочого часу за 29.04.2015 року зазначено літера «П», що є позначенням відсутності працівника на роботі. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Суд враховуючи вищенаведені норми права та керівні розяснення Пленуму Верховнорго суду України приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, оскільки відповідач фактично розрахувався з позивачем [PERSON] 29.09.2015 року, тобто до предявлення позову, та середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки розглядом справи було встановлено, що позивач у день свого звільнення не працював, не надав належних доказів в сенсі ст. 60 ЦПК України на підтвердження звернення до відповідача з вимогою про проведення остаточного розрахунку, що є необхідною умовою для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку . При цьому, суд не приймає до уваги та не вважає доказом звернення позивача з вимогою про проведення розрахунку надану копію заяви від 02.06.2015 року та копію фіскального чеку від 02.06.2015 року, оскільки з вказаних документів не вбачається від кого відправляється заява та з якою вимогою та чи була отримана ця заява відповідачем.

Outcome: dismissed