Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

14.03.2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що вони з відповідачкою з 20.02.1999 року перебувають в шлюбі, який був зареєстрований виконкомом Зольнянської сільської ради Олевського району Житомирської області за актовим записом № 02. Від спільного проживання у зареєстрованому шлюбі у них народилися діти: дочка [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO], які знаходяться на матеріальному утриманні та вихованні позивача, а тому він просить суд стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дітей, в розмірі 1/3 частини заробітної плати (доходу) відповідачки, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до повноліття найстаршої дитини, тобто до [INFO], а далі в розмірі 1/4 частини заробітної плати (доходу) відповідачки, щомісячно до повноліття меншої дитини, тобто до [INFO], але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку Законом України «Про Державний бюджет України», так як відповідачка ухиляється від їх утримання в добровільному порядку. Позивач позов підтримав, з підстав, які зазначені в позовній заяві. При цьому надав суду пояснення про те, що рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 31.03.2014 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано. Згідно зазначеного рішення суду місцем проживання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON], 2000 року народження та дочки [PERSON], 2003 року народження визначено за його місцем проживання, для подальшого утримання та виховання. Відповідачка з грудня місяця 2011 року покинула сім'ю та дітей і виїхала за межі Житомирської області до с.Варівськ Іванківського району Київської області де створила нову сім'ю. Відповідачка добровільно дітей не утримує, всі витрати на утримання і виховання дітей переклала тільки на нього. Однак йому самому тяжко утримувати двох неповнолітніх дітей, а відповідачка не виконує свого обов'язку, як мати дітей щодо їх утримання. Відповідачка у судовому засіданні заявлені до неї позовні вимоги не визнала та надала пояснення суду про те, що дійсно за ініціативою позивача шлюб між ними, згідно рішення Олевського районного суду Житомирської області від 31.03.2014 року розірвано. Неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], 2000 року народження та дочку [PERSON], 2003 року народження залишено проживати за місцем проживання батька - [PERSON], для подальшого утримання та виховання. Вона дійсно з грудня місяця 2011 року покинула сім'ю та дітей і виїхала за межі Житомирської області до с.Варівськ Іванківського району Київської області де створила нову сім'ю. Вона утримує дітей, а саме: купувала зошити, олівці, посилала поштові посилки, однак доказів на те, що вона відправляла посилки у неї немає. Менша дитина до серпня місяця 2013 року проживала з нею. Вважає, що вона достатньо утримує дітей, а тому просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 31.03.2014 року було розірвано (а.с.3,16,17). Від спільного проживання у шлюбі у них народилися діти: дочка [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO], що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с.5,6). Згідно рішення Олевського районного суду Житомирської області від 31.03.2014 року місце проживання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON], 2000 року народження та дочки [PERSON], 2003 року народження визначено за місцем проживання батька - [PERSON], для подальшого утримання та виховання (а.с.17). Діти проживають разом із позивачем та знаходяться на його матеріальному утримані, оскільки відповідачка не надає належної допомоги, як мати, на утримання дітей (а.с.14,15). Відповідачка проживає від дітей окремо з грудня місяця 2011 року, в с.Варівськ Іванівського району Київської області де створила нову сім'ю (а.с.18-20) та ухиляється від виконання материнського обов'язку по утриманню дітей, не піклується про їх здоров'я, фізичний, духовний, інтелектуальний, соціальний та моральний розвиток, не надає добровільно належної матеріальної допомоги на утримання та виховання дітей, хоча має таку можливість, оскільки має відповідний молодий вік, не страждає на будь-яке захворювання, не є інвалідом і має можливість утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, належним чином, як того вимагає Закон. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Із положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Так статтею180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Разом з тим, максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, відповідно до ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» та роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п.17), не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. У відповідності до ч.1 ст.191 зазначеного Кодексу слідує, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В даному випадку суд дійшов висновку, що відповідачка ухиляється від обов'язку утримувати неповнолітніх дітей, чим ставить їх у складне матеріальне становище та порушує їх право на достатній життєвий рівень, а тому аліменти на утримання неповнолітніх дітей повинні бути стягнуті з відповідачки в судовому порядку, згідно вимог ст. 183 СК України, у частці від заробітку (доходу) відповідачки, а саме у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення старшою дитиною повноліття, а затим у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. Суд не бере до уваги, як доказ належного утримання та виховання дітей відповідачкою, висновок органу опіки і піклування Варівської сільської ради Іванківського району Київської області від 17.04.2014 року та заяву неповнолітньої дитини: [PERSON], 2003 року народження (а.с.20,21), оскільки вони не свідчать про утримання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON], 2000 року народження та дочки [PERSON], 2003 року народження відповідачкою [PERSON] Так предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України. Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обов'язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі наведеного та

Outcome: partial