Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-09 00:00:00

14 травня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна. Зазначала, що з 01 червня 2002 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 07 грудня 2012 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу проживають з нею. Посилаючись на те, що: - під час шлюбу ними було придбано наступне майно: стіл кухонний вартістю 700 грн., м'які меблі вартістю 4 500 грн., стінка меблева вартістю 2 100 грн., стіл комп'ютерний вартістю 1 400 грн., шафа-купе вартістю 2 800 грн., пилосос Zelmer вартістю 1 200 грн., стіл обідній вартістю 400 грн., комод (2 шт.) вартістю 600 грн., тумба приліжкова (2 шт.) вартістю 200 грн., стіл журнальний вартістю 200 грн., автомобіль марки ЗАЗ ТF698К ЗНГ, 2011 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 54 000 грн.; автомобіль КІА RІО ЗНГ, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 147 200 грн.; - у 2004 році відповідач отримав в дар будинок [ADDRESS], в якому вони проживали під час шлюбу з 2002 року. Під час шлюбу в зазначеному будинку ними був здійснений капітальний ремонт: у 2002 році ними був здійснений капітальний ремонт санвузлу, повністю замінена каналізаційна система та водопровід, в кухні та санвузлі покладено кахель; у 2005 році була зроблена прибудова з цегли - веранда перед входом в будинок; у 2008 році у будинку були замінені вікна на пластикові, зроблена тепла підлога, штукатурка стін, поклеєні нові шпалери, замінена електропроводка, встановлена нова система автономного водяного опалення з алюмінієвими батареями, встановлений новий газовий котел, на підлогу укладений новий лінолеум; - домовленість щодо поділу спільного майна між ними не досягнута просила: 1) поділити спільне майно наступним чином: - визнати за нею, [PERSON], право власності на автомобіль КІА RІО, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований ВРЕВ м. Волновахи на ім'я відповідача, вартістю 147 200 грн.; - визнати за відповідачем [PERSON] право власності на наступне майно: стіл кухонний вартістю 700 грн., м'які меблі вартістю 4 500 грн., стінку меблеву вартістю 2 100 грн., стіл комп'ютерний вартістю 1 400 грн., шафу-купе вартістю 2 800 грн., пилосос Zelmer вартістю 1 200 грн., стіл обідній вартістю 400 грн., стіл журнальний вартістю 200 грн., комод (2 шт.) вартістю 600 грн., тумба приліжкова (2 шт.) вартістю 200 грн., автомобіль марки ЗАЗ ТF698К ЗНГ, 2011 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований ВРЕВ м. Волновахи на ім'я відповідача, вартістю 54 000 грн. 2) визнати будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя та поділити його, визнавши за кожним з них право власності на ? ідеальну частку будинку; 3) стягнути з відповідача [PERSON] на її користь витрати зі сплати судового збору у сумі 2 153 грн. (а.с. 2-3). Рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 07 квітня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. За [PERSON] визнано право власності та виділено їй в натурі: м'які меблі вартістю 4 500 грн., шафа-купе вартістю 2 800 грн., всього на суму 7 300 грн. За [PERSON] визнано право власності та виділено йому в натурі: стіл кухонний вартістю 700 грн., стінка меблева вартістю 2 100 грн., стіл комп'ютерний вартістю 1 400 грн., пилосос Zelmer вартістю 1 200 грн., стіл обідній вартістю 400 грн., комод (2 шт.) вартістю 600 грн., тумба приліжкова (2 шт.) вартістю 200 грн., стіл журнальний вартістю 200 грн., всього на суму 6 800 грн. Визнано за [PERSON] та [PERSON] за кожним окремо право власності на ? частку автомобіля марки ЗАЗ ТF698К ЗНГ, 2011 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], без його реального поділу з залишенням у їх спільній частковій власності. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору 313 грн. (а.с. 102-103). В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне дослідження судом першої інстанції доказів, порушення норм матеріального права, просить: - рішення суду в частині визнання за нею права власності на меблі в асортименті на суму 7 300 грн., визнання за [PERSON] право власності на меблі в асортименті на суму 6 800 грн., а також в частині стягнення з [PERSON] на її користь судового збору в сумі 313 грн. залишити без змін; - скасувати рішення суду в іншій частині та ухвалити нове, яким: 1) визнати за нею право власності на автомобіль ЗАЗ ТF698К ЗНГ, 2011 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 54 000 грн., з виділом їй його в натурі; 2) визнати за [PERSON] право власності на автомобіль КІА RІО, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 147 200 грн.; 3) зобов'язати відповідача сплатити на її користь суму компенсації від різниці вартості автомобілів - 46 600 грн.; 4) визнати житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнавши за кожним з них право власності на ? частку будинку без його поділу в натурі; 5) стягнути з відповідача на її користь понесені нею додатково витрати з оплати судового збору в сумі 1 840 грн. (а.с. 107-108). В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON], яка діє на підставі договору на представництво інтересів у суді від 28 квітня 2014 року (а.с. 121-122), доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичної допомоги від 06 травня 2014 року (а.с. 117-120), проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково з наступних підстав: З матеріалів справи встановлено, що сторони 01 червня 2002 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Докучаєвської міської ради Донецької області. Рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 07 грудня 2012 року, яке набрало законної сили 17 грудня 2012 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9). Під час шлюбу сторонами було придбано: - предмети домашнього обстановки та обіходу на загальну суму 14 100 грн. (м'які меблі вартістю 4 500 грн., шафа-купе вартістю 2 800 грн., стіл кухонний вартістю 700 грн., стінка меблева вартістю 2 100 грн., стіл комп'ютерний вартістю 1 400 грн., пилосос Zelmer вартістю 1 200 грн., стіл обідній вартістю 400 грн., комод (2 шт.) вартістю 600 грн., тумба приліжкова (2 шт.) вартістю 200 грн., стіл журнальний вартістю 200 грн.); - автомобіль ЗАЗ ТF698К ЗНГ, 2011 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 54 000 грн., який зареєстрований за відповідачем [PERSON] 26 березня 2011 року та на його ім'я ВРЕР м. Волноваха при УДАЇ ГУМВС України в Донецькій області видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]; - автомобіль КІА RІО, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який був зареєстрований за відповідачем [PERSON] 21 квітня 2012 року та на його ім'я ВРЕР м. Волноваха при УДАЇ ГУМВС України в Донецькій області було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]. 20 листопада 2012 року цей автомобіль [PERSON] був знятий з обліку для реалізації та зареєстрований за громадянкою [PERSON] Обсяг придбаного під час шлюбу майна та його вартість, крім вартості автомобіля КІА RІО, 2012 року випуску, сторонами не оспорюється. Рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 27 листопада 2013 року по справі № 228/1083/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним правочину купівлі-продажу автомобіля, яке ухвалою апеляційного суду Донецької області від 13 лютого 2014 року залишено без змін, визнано недійсним договір комісії від 20 листопада 2012 року № 206, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Автолідер-2010» в особі начальника відокремленого підрозділу № 7 Чанаях А.А., що діяв на підставі довіреності № 7 від 24 листопада 2011 року, та [PERSON] щодо продажу транспортного засобу - автомобіля марки КІА RІО ЗНГ, легковий седан, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належав [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 21 квітня 2012 року, та довідку-рахунок серії ДПІ від 20 листопада 2012 року, видану на ім'я [PERSON] (а.с. 88-95). Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з рівності часток подружжя. З урахуванням домовленості сторін суд поділив предмети домашньої обстановки та обіходу загальною вартістю 14 100 грн., виділивши [PERSON] в натурі м'які меблі вартістю 4 500 грн., шафу-купе вартістю 2 800 грн., всього на суму 7 300 грн., [PERSON] виділено в натурі стіл кухонний вартістю 700 грн., стінка меблева вартістю 2 100 грн., стіл комп'ютерний вартістю 1 400 грн., пилосос Zelmer вартістю 1 200 грн., стіл обідній вартістю 400 грн., комод (2 шт.) вартістю 600 грн., тумба приліжкова (2 шт.) вартістю 200 грн., стіл журнальний вартістю 200 грн., всього на суму 6 800 грн. Залишаючи автомобіль марки ЗАЗ ТF698К ЗНГ, 2011 року випуску, у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON], визнавши за кожним право власності на ? частку автомобіля, суд виходив з того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, є річчю неподільною. Відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК України жоден з подружжя з позовом відповідно до ст. 365 ЦК України про припинення права на частку у спільному майні та присудження співвласнику грошової компенсації за його частку майна не звертався та відповідну грошову компенсацію на депозитний рахунок суду не вніс, а тому автомобіль підлягає поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на ? його частку Відмовляючи у поділі автомобіля КІА RІО ЗНГ, 2012 року випуску, номер шасі [NUMBER], суд першої інстанції послався на те, що 20 листопада 2012 року автомобіль було продано. Рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 27 листопада 2013 року визнано недійсним договір комісії від 20 листопада 2012 року № 206, укладений між ТОВ «Автолідер-2010» та [PERSON], щодо продажу цього автомобіля та довідку-рахунок серії ДПІ від 20 листопада 2012 року, видану на ім'я [PERSON] (а.с. 88-95). Проте перереєстрація транспортного засобу за рішенням суду не проведена, на час розгляду справи судом спірний автомобіль так і зареєстрований за [PERSON], яка відповідно і є його власником, а тому суд позбавлений можливості вирішити питання щодо розподілу автомобіля до скасування реєстрації транспортного засобу за [PERSON] та фактичного вибуття з її власності. Розглядаючи справу щодо поділу спільного майна, суд першої інстанції правильно виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтями 60, 70, 71 СК України. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Сторони визнають, що предмети домашньої обстановки та обіходу на загальну суму 14 100 грн., автомобіль ЗАЗ ТF698К ЗНГ, 2011 року випуску, та автомобіль КІА RІО ЗНГ, 2012 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини 1 ст. 70 С України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи, що будь-яка інша домовленість між сторонами відсутня, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що кожному з подружжя в спірному майні належить по ? частці. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Сторони погоджуються з рішенням суду щодо поділу між ними предметів домашньої обстановки та обіходу загальною вартістю 14 100 грн. Що стосується поділу автомобіля КІА RІО ЗНГ, 2012 року випуску, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передчасне (до перереєстрації транспортного засобу) звернення позивача до суду за його поділом. Сторони визнають та це встановлено таким, що набрало законної сили, рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 27 листопада 2013 року, що автомобіль марки КІА RІО ЗНГ, легковий седан, номер шасі [NUMBER], 2012 року випуску, був придбаний сторонами під час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю. 20 листопада 2012 року зазначений автомобіль відповідачем [PERSON] був відчужений його матері [PERSON], яка 20 листопада 2012 року перереєструвала автомобіль на своє ім'я та отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], яке видано ВРЕР м. Волноваха при УДАЇ ГУМУС України в Донецькій області (а.с. 53). Рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 27 листопада 2013 року, яке ухвалою апеляційного суду Донецької області від 13 лютого 2014 року залишено без змін, встановлено, що відчуження автомобіля здійснено без згоди позивача [PERSON], у зв'язку з чим договір комісії та довідка-рахунок, на підставі яких відбувся продаж автомобіля, були визнані недійсними (а.с. 88-92). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення і як зазначено в рішенні Докучаєвського міського суду Донецької області від 27 листопада 2013 року не породжує тих юридичних наслідків задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Згідно п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК ( 2947-14 ). У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, в тому числі те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п. 3 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Тобто, виникнення права власності на транспортний засіб не пов'язано з його державною реєстрацією. Відповідно до п. 35 зазначеного Порядку рішення суду про визнання недійсними договору купівлі-продажу, міни, дарування, що засвідчені в установленому порядку, є підставою для перереєстрації транспортного засобу. Згідно п. 7 зазначеного Порядку обов'язок перереєструвати транспортний засіб покладений на власника транспортного засобу, який зобов'язаний перереєструвати транспортний засіб протягом десяти діб після виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів, тобто по цій справі - протягом десяти діб після набрання 13 лютого 2014 року законної сили рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 27 листопада 2013 року. Згідно довідки ВРЕР УДАІ УМВС України в Донецькій області № 9/1782 від 04 березня 2014 року автомобіль марки КІА RІО, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований за [PERSON] До вчинення 20 листопада 2012 року правочину по відчуженню автомобіля, який визнаний недійсним, автомобіль КІА RІО ЗНГ, легковий седан, номер шасі [NUMBER], на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого 21 квітня 2012 року ВРЕР м. Волноваха при УДАЇ ГУМВС України в Донецькій області, був зареєстрований за відповідачем [PERSON], який і удався неправомірних дій щодо відчуження автомобіля і безумовно не зацікавлений в виконанні свого обов'язку щодо перереєстрації спірного транспортного засобу, яким до теперішнього часу фактично користується. Здійснення перереєстрації транспортного засобу позивачем на підставі рішення Докучаєвського міського суду Донецької області від 27 листопада 2013 року є неможливим, оскільки до укладення недійсного правочину автомобіль був зареєстрований на відповідача і відповідно до п. 35 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, перереєстрація транспортного засобу на позивача, як одного з подружжя, проводиться на підставі їх спільної заяви, свідоцтва про реєстрацію і засвідчених у встановленому порядку копії свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Суд першої інстанції зазначене не врахував, не врахував, що автомобіль був відчужений внаслідок неправомірних дій відповідача, що саме відповідач зобов'язаний здійснити перереєстрацію автомобіля після визнання правочину щодо відчуження автомобіля від 20 листопада 2012 року недійсним, але таких дій не здійснив, фактично користується автомобілем до теперішнього часу, що він визнав і в суді апеляційної інстанції, та свідомо порушує право позивача, як співвласника автомобіля. Виходячи з зазначеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість поділу автомобіля КІА RІО до скасування реєстрації транспортного засобу за [PERSON] Доводи апеляційної скарги позивача щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні питання про поділ автомобіля КІА RІО є обґрунтованими. Враховуючи зазначене, обидва автомобіля, що були придбані подружжям під час шлюбу і в теперішній час обидва фактично знаходяться у володінні та користуванні відповідача, підлягають поділу. Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Сторони погодили вартість автомобіля ЗАЗ в 54 000 грн., що підтверджується позовною заявою позивача, в якій зазначена така вартість автомобіля (а.с. 2-3), та письмовою заявою відповідача [PERSON] від 06 травня 2014 року на адресу апеляційного суду Донецької області, в якій він зазначає, що згоден з вартістю автомобіля ЗАЗ в 54 000 грн. (а.с. 123). Що стосується вартості автомобіля КІА RІО, то сторони її не погодили. Позивач оцінює автомобіль в 147 200 грн., за якою його було придбано на початку 2012 року. Відповідач з такою вартістю не погоджується, вважає, що на теперішній час вартість автомобіля складає біля 100 000 грн. Відповідно до частини 3 ст. 10, частини 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем не надано суду будь-яких доказів, що підтверджують вартість спірного автомобіля КІА RІО в 147 200 грн. Жодною із сторін, незважаючи на те, що обом сторонам надавалася правова допомога адвокатами, клопотання про призначення по справі автотоварознавчої експертизи щодо визначення дійсної вартості автомобіля КІА RІО на час розгляду справи заявлено не було. Навіть в судовому засіданні суду апеляційної інстанції після роз'яснення позивачу такого права клопотання заявлено не було. Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно рішення Докучаєвського міського суду Донецької області від 27 листопада 2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину купівлі-продажу автомобіля недійсним, довідки - рахунку серії ДПІ від 20 листопада 2012 року вартість автомобіля КІА RІО ЗНГ, легковий седан, номер шасі [NUMBER], 2012 року випуску, складає 101 787 грн. (а.с. 52, а.с.88-92). Будь-які інші докази щодо вартості спірного автомобіля КІА RІО в матеріалах справи відсутні, а тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів щодо вартості спірного майна та вважає доведеною вартість автомобіля КІА RІО - 101 787 грн. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини 3 ст. 370, ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній або частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Автомобілі, що є предметом позову, є неподільним майном, спільне користування якими є неможливим, а тому апеляційний суд вважає, що кожній із сторін слід виділити по автомобілю. Апеляційний суд погоджується з доводами позивача, що їй необхідно виділити автомобіль ЗАЗ, а відповідачу - автомобіль КІА RІО, який після припинення шлюбу знаходиться у його користуванні та він докладав певних зусиль, в тому числі неправомірних, щодо його залишення в своєму користуванні. Враховуючи значну різницю в вартості автомобілів (54 000 грн. та 101 787 грн.), позивач згодна отримати грошову компенсацію вартості її частки в спільному майні. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] та визнаючи за кожним із подружжя право власності на ? частку автомобіля ЗАЗ, суд першої інстанції помилково виходив з того, що обов'язковою умовою стягнення на користь одного з подружжя грошової компенсації вартості його частки в спільному майні є попереднє внесення відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. Зі змісту ст. 71 СК України вбачається, що в даному випадку потрібна згода того з подружжя, якому така компенсація має бути присуджена, а не того, на кого може бути покладено обов'язок по її сплаті. Відповідно і грошова сума має вноситись тим із учасників спільної власності на майно, ким заявлено вимогу про залишення цього майна у його власності із сплатою іншим співвласникам грошової компенсації. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин вимог частини 5 ст. 71 СК України, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі. Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права є підставою для зміни судового рішення. Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції в частині поділу рухомого майна (предметів домашньої обстановки та обіходу, 2 автомобілів) підлягає зміні, а саме, спільною сумісною власністю, що підлягає поділу, апеляційний суд визнає: 1) предмети домашньої обстановки та обіходу на загальну суму 14 100 грн., 2) автомобіль марки ЗАЗ модель TF698К ЗНГ, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 54 000 грн., 3) автомобіль марки KIA модель RIO ЗНГ, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], 2012 року випуску, вартістю 101 787 грн., всього на загальну суму 169 887 грн., тобто частка кожного з подружжя складає 84 943,50 грн. Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про виділ в натурі позивачу м'яких меблів вартістю 4 500,00 грн., шафи - купе вартістю 2 800 грн., автомобіля марки ЗАЗ, 2011 року випуску, вартістю 54 000 грн., всього на загальну суму 61 300 грн., а відповідачу - стола кухонного вартістю 700,00 грн., стінки меблевої вартістю 2 100,00 грн., столу комп'ютерного вартістю 1 400,00 грн., пилососу «Zelmer» вартістю 1 200,00 грн., столу обіднього вартістю 400,00 грн., 2 комодів на суму 600,00 грн., 2 тумб приліжкових на суму 200 грн., столу журнального вартістю 200,00 грн., автомобіля марки KIA RIO, 2012 року випуску, вартістю 101 787 грн., всього на загальну суму 108 587 грн., а частка кожного з подружжя в спільному майні складає 84 943,50 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця в вартості часток виділеного майна в сумі 23 643,50 грн. (84 943,50 грн. - 61 300 грн. або 108 587 грн. - 84 943,50 грн.). Доводи представника відповідача - адвоката [PERSON] про те, що вимоги апеляційної скарги позивача про стягнення на її користь з відповідача грошової компенсації в різниці вартості автомобілів є збільшеними позовними вимогами, які до суду першої інстанції не заявлялися, не ґрунтуються на законі. До суду першої інстанції позивачем були заявлені позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя на загальну суму 215 300 грн., а саме: предметів домашньої обстановки та обіходу на суму 14 100 грн., автомобіля марки ЗАЗ, 2011 року випуску, вартістю 54 000 грн. та автомобіля марки KIA RIO, 2012 року випуску, вартістю 147 200 грн. Саме це майно просила поділити позивач і в апеляційній скарзі. Та обставина, що замість автомобіля KIA RIO вартістю 147 200 грн., позивач просила виділити їй в натурі автомобіль ЗАЗ вартістю 54 000 грн., а відповідно стягнути різницю в вартості часток виділеного майна, не є збільшенням або зміною позовних вимог, оскільки і предмет позову (обсяг спільного майна), і його підстави залишилися незмінними, а рішення щодо виділу конкретного майна кожній із сторін приймає суд і в залежності від виділеного кожній із сторін майна та його доведеної вартості суд визначає різницю в вартості часток, яка підлягає стягненню на користь подружжя, якому виділено майно на суму меншу, ніж складає його частка Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя, його поділ шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на ? ідеальну частку зазначеного будинку, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений будинок був отриманий відповідачем під час шлюбу у дар та не є спільною сумісною власністю подружжя. Покращення, пов'язані з ремонтом спірного будинку, які не призвели до збільшення майна, не є підставою для визнання його спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на ? його частку. Зазначений висновок суду є законним та відповідає обставинам справи. Матеріалами справи доведено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Докучаєвського міського нотаріального округу [PERSON] 21 грудня 2004 року, [PERSON] Житлова площа будинку складає 25,30 кв.м (а.с. 34). Згідно п. 2 частини 1 ст. 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Згідно частини 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3394/24-6396/24 від 05 лютого 2014 року ринкова вартість будинку [ADDRESS], загальною площею 62,6 кв.м, на момент проведення дослідження станом на 18 листопада 2012 року складає 168 252 грн. Вартість ремонтно-будівельних робіт (з урахуванням вартості матеріалів) виконаних в зазначеному будинку (влаштування стіни із цегли між верандою та літньою кухнею, влаштування двох дверних блоків та одного дерев'яного вікна; установка на веранді двох металопластикових віконних блоків та шістьох металопластикових віконних блоків у 3 житлових кімнатах, котельній та кухні; влаштування двох дверних блоків у спальні, влаштування розеток та вимикачів в житлових кімнатах, оклеювання стін та стель шпалерами з підготовкою поверхні в трьох житлових кімнатах та на веранді; влаштування теплої підлоги у трьох житлових кімнатах, влаштування системи індивідуального водяного опалення від газового котла; покриття підлоги лінолеумом у трьох житлових кімнатах та на веранді) складає 45 732 грн. (а.с. 77-82). Доводи апеляційної скарги про те, що на час дарування у грудні 2004 року вартість будинку складала 13 875 грн., а в теперішній час складає 168 252 грн., що підтверджує факт зростання ціни будинку за рахунок його добудови та капітального ремонту, є необґрунтованими, оскільки вартість будинку, що зазначена у договорі дарування, не є ринковою, а є інвентаризаційною, яка є значно меншою, ніж ринкова. Позивачем не надано суду доказів щодо вартості спірного будинку станом на час вирішення спору в стані, що існував до поліпшення. Її посилання в апеляційній скарзі, що така складає не більше 80 000 - 90 000 грн. є лише припущенням. Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони визнають, що за час їх шлюбу в спірному будинку ними добудована лише веранда та, що житлова площа спірного житлового будинку не збільшилася. Що стосується вартості ремонтно-будівельних робіт (з урахуванням вартості матеріалів) виконаних в зазначеному будинку під час шлюбу сторін, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3394/24-6396/24 від 05 лютого 2014 року у цінах 2013 року вона складає 45 732 грн., тобто не є значною. Таким чином, позивачем не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості. За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову як такого, що не доведений. Рішення суду в частині відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи необгрунтовані і не спростовують висновків суду, а тому в цій частині рішення суду підлягає залишенню без змін. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. При зверненні до суду позивачем сплачено з позовної заяви судовий збір в розмірі 2 153,00 грн. (а.с. 1). Відповідно до ст. 2, п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» у разі подання позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06 грудня 2012 року № 5515-VI мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2013 року, в якому позивач звернулася до суду, складала 1 147 грн. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] на суму 84 943,50 грн. (61 300,00 + 23 643,50), понесені нею судові витрати по сплаті судового збору з позовної заяви підлягають їй відшкодуванню в розмірі 849,44 грн. (84 943,50 х 1%). З апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в розмірі 924,00грн. (а.с. 106). Відповідно до ст. 2, п/п 8 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з апеляційної скарги на рішення суду у разі подання позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а саме, про поділ автомобіля KIA RIO вартістю 101 787 грн., понесені позивачем витрати по сплаті судового збору з апеляційної скарги, виходячи з її задоволених вимог, тобто в розмірі 508,94 грн. (101 787,00 х 1% х 50%) підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача. Тобто, всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню на відшкодування понесених судових витрат 1 358,38 грн. (849,44 +508,94).

Outcome: partial