Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

14.05.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохав суд стягнути з відповідача на свою користь суму завданих збитків у розмірі 78 000, 00 грн., суму індексу інфляції у розмірі 14 586,00 грн. та суму трьох відсотків річних у розмірі 3 320,88 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02.04.2019 р. № 554/10284/18, яке набрало законної сили, було визнано недійсним попередній договір № 0128 купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 23.08.2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Актив»; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Актив» на користь [PERSON] 78 000,00 грн., а також моральну шкоду у розмірі 3 400,00 грн. Позивач зазначав, що вказаний попередній договір визнано судом недійсним, як такий, що вчинений під впливом обману. Застосовуючи норми ст. 230 ЦК України, позивач зазначав, що має право на відшкодування збитків у подвійному розмірі, а тому, оскільки вказаним вище рішенням суду було стягнуто лише 78 000,00 грн., - відповідач повинен відшкодувати йому іншу частину збитків у розмірі 78 000, 00 грн. Разом із тим, позивач на підставі 625 ЦК України, прохав стягнути з відповідача індекс інфляції та 3% річних, що нараховані, згідно з розрахунком, на суму 156 000,00 грн. за період з 23.08.2018 року по 08.05.2019 рік. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 16.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі з викликом всіх учасників справи. Відзив на позов від відповідача до суду не надходив. Позивач 26.09.2019 року надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача, у судове засідання 26.09.2019 року не з`явився, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи. За таких обставин, суд, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, про що постановлено ухвалу. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, встановив наступне. Судом встановлено, що 23.08.2018 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Актив» було укладено попередній договір № 0128 купівлі-продажу транспортного засобу. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02.04.2019 р. № 554/10284/18, яке набрало законної сили 03.05.2019 р., було визнано недійсним попередній договір № 0128 купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 23.08.2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Актив»; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Актив» на користь [PERSON] 78 000,00 грн., а також моральну шкоду у розмірі 3 400,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Задовольняючи позов в частині визнання попереднього договору недійсним суд дійшов висновку, що попередній договір № 0128 купівлі-продажу від 23.08.2018 року, укладений між позивачем та відповідачем, за відсутності майна, яке відповідач зобов`язується відчужити позивачу, ухилення відповідача від укладення основного договору та у зв`язку з несправедливими умовами договору, - належить визнати недійсним та стягнути з ТОВ «Авто-Актив» на користь позивача сплачені ним грошові кошти в сумі 78 000,00 грн. Тобто, суд виходив з підстав встановленого факту ухилення ТОВ «Авто-Актив» від укладення основного договору та несправедливих умов попереднього договору. Стягуючи моральну шкоду, суд констатував, що [PERSON] переніс певний дискомфорт життя, моральні страждання внаслідок обману його відповідачем при укладенні попереднього договору. Також, з вказаного рішення вбачається, що судом застосовано наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України, яка встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, правова природа грошових коштів у розмірі 78 000,00 грн., яка за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02.04.2019 р. № 554/10284/18 була стягнута на користь [PERSON] не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, ч. 2 ст. 216 ЦК України, а є майном, яке одержало ТОВ «Авто-Актив» на виконання правочину, визнаного судом недійсним. Позивачем у даному позові невірно визначено правову природу стягнутих за вказаним судовим рішенням грошових коштів, як збитки. На відміну від майна (грошових коштів), яке одержала сторона договору на виконання правочину, визнаного недійсним, збитки, у розумінні ст. 22 ЦК України, ч. 2 ст. 216 ЦК України, мають бути доведені належними доказами. Частиною 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). З наданих позивачем доказів у даній справі, судом не встановлено обставин спричинення збитків позивачу у зв`язку із укладенням правочину, визнаного за рішенням суду недійсним. Таким чином, підстави для застосування положень ч. 2 ст. 230 ЦК України, які передбачають стягнення збитків у подвійному розмірі, що завдані у зв`язку з вчиненням правочину під впливом обману, - відсутні. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на підставі 625 ЦК України індексу інфляції та 3% річних, суд зауважує наступне. Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання. Визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 16.05.2018 року Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 686/21962/15-ц, щодо можливості нарахування 3% річних та інфляційних витрат на грошове зобов`язання, пов`язане із довготривалим невиконанням рішення суду, відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15 та від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, в тому числі на грошові зобов`язання на суму боргу, що визначена рішенням суду. Таким чином, позивач має право захистити свої майнові права шляхом стягнення індексу інфляції та 3-х відсотків річних, відповідно до положень статті 625 ЦК України, що мають бути нараховані на суму грошових коштів, стягнутих за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02.04.2019 р. № 554/10284/18, - 78000,00 грн., при цьому саме на позивача покладається обов`язок довести факт невиконання боржником рішення суду з моменту набрання ним чинності та надати відповідний розрахунок. Позивачем невірно розраховано нарахування стягнень відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки невірно визначено суму грошового зобов`язання та невірно визначений період нарахування - з 23.08.2018 р., що є датою перерахування коштів за попереднім договором, який у подальшому був визнаний недійсним за рішенням суду. Позивач невірно вважає, що 23.08.2018 року відповідач неправомірно отримав від позивача грошові кошти у сумі 78 000,00 грн., оскільки такі кошти отримані відповідачем на підставі попереднього договору, який на момент їх отримання був чинний. Попередній договір вважається недійсним за рішенням суду з моменту набрання таким рішенням законної сили; обов`язок повернути грошові кошти у розмірі 78 000,00 грн. у відповідача виник також з моменту набрання рішенням суду законної сили. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції та 3% річних, що нараховані позивачем згідно з розрахунком на суму 156 000,00 грн. за період з 23.08.2018 року по 08.05.2019 рік, задоволенню не підлягають. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 82 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 82 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. (ч. 7 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed