Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

12 листопада 2020 року до Берегівського районного суду Закарпатської області звернулась [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Берегівської міської ради в особі Центру надання адміністративних послуг про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 01.07.2004 року. З дня продажу вищевказаного будинку, а саме з 01.07.2004 року відповідач не проживає в будинку, при цьому добровільно не бажає знятися з реєстрації, а тому виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за неї. Крім цього, реєстрація відповідача за вищевказаною адресою перешкоджає у оформленні державної субсидії, чим порушуються права позивача. У зв`язку з цим позивач звернулась до суду. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідач відзив не подав. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Згідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 08.10.202001.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Похил Н.М. за № 3000 [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок з надвірними будовами за [ADDRESS] , який зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12 листопада 2004 року (а.с. 9). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Берегівське районне бюро технічної інвентаризації від 12.11.2004 року будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності в цілому [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2004 року (а.с. 8). Відповідно до довідки № 5434 від 04.11.2020 року, виданої Центром з надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради, у будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав. Згідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та добровільно не знялась із реєстрації місця проживання, чим порушує права власника, тому позов є підставним і підлягає задоволенню.

Outcome: approved