Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

14.11.2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Новобузької міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що 23.03.2000 року між нею та її батьком [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, який вони зареєстрували цього ж дня на Вознесенській Універсальній товарно-сировинній біржі за реєстраційним № 140. В листопаді 2018 року при вирішенні питання щодо подальшого відчуження вищевказаного житлового будинку, їй було роз'яснено нотаріусом про недійсність укладеної нею угоди, оскільки вона нотаріально не посвідчена. Проте, посвідчити наразі укладений раніше правочин у нотаріуса не представляється можливим, так як продавець за спірною угодою - [PERSON], помер [INFO] року. Вирішити питання титульного володільця спірного житлового будинку в інший спосіб вона можливості не має, що і змусило її звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити повністю. Представник відповідача - Новобузької міської ради Миколаївської області, Кучерява О.С., в судове засідання на виклик суду не з'явилася, проте направила до суду письмову заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, пред'явлений до міської ради позов визнала повністю і не заперечувала проти його задоволення. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна за № 140 від 23 березня 2000 року, зареєстрованого Вознесенською Універсальною товарно-сировинною біржею в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 140 від 23 березня 2000 року, [PERSON], як власник житлового будинку, що розташований по вул. [ADDRESS], продав покупцю [PERSON] належний йому будинок і сторони підписали зазначений договір (а.с.7). В силу ст. 227 ЦК України в редакції Закону 1963 року (діяла на момент укладення сторонами договору) договір купівлі-продажу будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 47 ЦК України в редакції Закону 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Договір купівлі-продажу будинку за № 140 від 23.03.2000 року, про визнання якого дійсним заявлено позивачкою [PERSON], не був нотаріально посвідчений, але відповідно до чинного законодавства на момент укладення угоди він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Про те, що вказаний договір належить нотаріально оформити, як видно з доводів позивачки, їй стало відомо лише у листопаді 2018 року від нотаріуса, коли мала наміри продати куплений у відповідача будинок. Укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна не містить в собі протизаконних умов. В угоді зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Сторонами за договором було досягнуто згоди з істотних умов угоди, яка повністю була виконана, як покупцем (сплатив продавцеві обумовлену між ними суму грошових коштів (1000 грн.), вселилася в будинок і користувалася ним з березня 2000 року), так і продавцем (отримав обумовлену суму грошових коштів, звільнив житловий будинок та передав його покупцю у власність). Позивачка [PERSON] на виконання п. 8 біржової угоди, 30 березня 2000 року зареєструвала набуте право власності за вказаним договором у Новобузькій філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації за р./№ 4788, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням (а.с.8). Судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, однак договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963р. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст. 16 ЦК України 2003р. кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Такий спосіб захисту цивільних прав був передбачений і ст. 6 ЦК УРСР 1963р. В той же час, при судовому розгляді справи встановлено, що [INFO] року продавець вказаного будинку [PERSON] помер в м. Новий Буг Миколаївської області (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, однак, як встановлено під час розгляду справи, після його смерті спадкова справа не заводилася. Єдиною спадкоємницею за законом, являється його дочка, позивачка у справі [PERSON], яка до того ж являється покупцем за спірним договором, однак остання у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася (а.с.3,10). За таких обставин, згідно положень ст. 1277 ЦК України, за місцем відкриття спадщини має право претендувати на вищевказане нерухоме майно відповідний орган місцевого самоврядування, в якості якогов справі виступаає Новобузька міська рада Миколаївської області. Представник міської ради не заперечував щодо досягнення між сторонами всіх істотних умов, що притаманні для договору купівлі-продажу, та його виконання сторонами, спрямоване на реальне настання юридичних наслідків для сторін за відповідною угодою. Відтак, зазначені обставини свідчать про наявність підстав, згідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК України, в редакції Закону 1963 року, для визнання такої угоди дійсною. Таким чином, суд вважає, що визнання відповідачем пред'явленого до нього позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку є такими, що ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. В зв'язку з вищезазначеним з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved