Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

13 травня 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контори про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позову вказала, що 20 серпня 2014 року помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина. Позивачкою пропущено встановлений законом строк для прийняття спадщини, оскільки після смерті батька в неї похитнулося здоровя, вона зверталась за медичною допомогою до спеціалістів 22.08.2014, 07.10.2014, 10.11.2014, 04.02.2015, 12.02.2015 року, стаціонарно лікувалася з 02.09.2014 по 22.09.2014 року. При зверненні до нотаріальної контори позивачці стало відомо, що батько залишив заповіт та заповів все майно відповідачці по справі. Позивачка є пенсіонеркою та відповідно до чинного законодавства має право на обовязкову частку у спадщині. З урахуванням викладеного, позивачка просить суд надати їй додатковий шестимісячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], що помер 20 серпня 2014 року. Відповідачка надала письмові заперечення на позовну заяву. У запереченнях зазначила, що позивачкою не надано доказів того, що вона за станом здоровя не мала можливості звернутися у передбачений строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Просить у задоволенні позову відмовити. Позивачка та її представник у судове засідання не зявились, про дату та час судового засідання сповіщені належним чином, представник надав суду заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка та її представник у судове засідання не зявились, про дату та час судового засідання сповіщені належним чином, представник надав суду заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність. Третя особа в судове засідання не зявилась, про дату та час судового засідання сповіщена належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, оглянувши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено наступне. Позивачка [PERSON] є рідною дочкою [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтва про народження, та копіями свідоцтв про шлюб, про розірвання шлюбу та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 6, 7, 8, 9-10). Постановою завідуючої Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 13 травня 2015 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON]Ф, померлого 20.08.2014 року, в звязку з тим, пропущено строк, встановлений для прийняття спадщини, та відсутня сумісна реєстрація разом із спадкодавцем за однією адресою (а.с. 16). Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється шестимісячний строк, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підтвердження поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини позивачем надано медичні документи, зокрема виписка із карти амбулаторного хворого, з якої вбачається, що позивачка перебуває на обліку у лікаря-невропатолога, постійно звертається за медичною допомогою, отримує амбулаторне та стаціонарне лікування. Так, майже щомісячно, починаючи з 22 серпня 2014 року (тобто вже через два дні після смерті батька) позивачка зверталась до лікувального закладу за медичною допомогою: а саме, 22.08.2014, 07.10.2014, 10.11.2014, 04.02.2015, 12.02.2015 року, стаціонарно лікувалася з 02.09.2014 по 22.09.2014 року, а тому суд, вважає, що з поважних причин не звернулася у передбачений ст.1270 ЦК України строк із заявою про прийняття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Зі змісту ст. 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- відеозаписів, висновків експертів. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні,\~\~в\~\~якому\~\~ухвалюється\~\~рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму [PERSON] від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою такий спосіб захисту свого порушеного права є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, самі позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачів знайшли своє доведення в ході розгляду справи, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. Крім того, позивачка є пенсіонеркою (а.с. 15), а тому відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обовязкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.

Outcome: approved