Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

12 грудня 2018 року представник позивача звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що відповідно до підписаної заяви №б/н від 21.06.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків\~ за користування\~ кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», викладеними на сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 31.10.2018 року наявна заборгованість у розмірі 725601,43 гривень, яка складається з: 12938,88 гривень -\~ заборгованість за кредитом, 707126,91 заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 5535,64 гривень заборгованість за пенею та комісією. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 114423,19 гривень, яка складається з 12938,88 гривень -\~ заборгованість за кредитом, 101484,31 заборгованість по відсоткам за користування кредитом з 21 червня 2007 року по 29 серпня 2016 року та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що дійсно немає відмітки щодо виду картки, але виписка по особовому рахунку є доказом, в тому числі отримання картки. Доказом відкриття банківського рахунку є анкета-заява. Пояснив, що здійснювати зарахування грошей на картку може будь-яка особа. Погодився з тим, що останній рух коштів по рахунку був 25.09.2014 року. Зазначив, що хоча на Умовах та Правилах [PERSON] підпис не ставила, але анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг підписала, а самі Умови та Правила викладені на сайті ПриватБанка. В надісланій на адресу суду відповіді на відзив представник позивача вказав, що відповідач 21 червня 2007 року отримала кредит у розмірі 8300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків\~ за користування\~ кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З моменту оформлення кредитного договору пройшло 12 років, позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить, на його думку, про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які він здійснював. Доказом цього є розрахунок заборгованості та виписка по рахунку. З анкети-заяви від 21 червня 2007 року вбачається, що відповідач висловила згоду на укладення договору, про що засвідчила підписом. В довідці про умови кредитування, долученій до позовної заяви зазначаються поточна процентна ставка 3%, тобто 36% на рік, вказано розміри комісій та штрафів. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Посилання відповідача на постанову ВСУ по справі №6-16цс15 вважає безпідставними, оскільки позивач надав докази, що відповідача було ознайомлено з умовами кредитування, що підтверджено підписанням анкети-заяви. Вказує, що під час підписання договору відповідача влаштовували умови вищевказаного договору, про що свідчить його підпис. Щодо посилання на постанову ВСУ за справою №342/180/17, вказує, що надані банком документи у вигляді наказу про затвердження редакції умов та правил надання банківських послуг, довідка та виписка по рахунку підтверджують чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг та укладення кредитного договору. Стосовно комісії вказує, що зазначення в одному стовпчику розрахунку заборгованості комісії та пені не суперечить, ні положенням договору, ні чинному законодавству. Щодо пені, то в позовних вимогах банку відсутня вимога щодо стягнення пені. Строк дії картки 06.2016 року, позивач звернувся до суду 07.12.2018 року. Вважає, що строк позовної давності не пропущено. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась. В надісланому на адресу суду відзиві представник відповідача зазначив, що 21 червня 2007 року [PERSON] підписала анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В анкеті-заяві позичальника процентна ставка не зазначена, наданий банком Витяг з Тарифу обслуговування кредитних карт «Універсальна» відповідачем не підписаний. Стосовно позовних вимог ПриватБанку щодо стягнення заборгованості за пенею та комісією, в анкеті-заяві також відсутні і умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету. Вказаним спростовуються доводи позовної заяви про те, що наявність підпису на анкеті-заяві свідчить про укладення кредитного договору з одночасним узгодженням всіх істотних його умов. Відсутня також Пам`ятка клієнта, яка є складовою частиною спірного договору. Зазначає, що при укладенні договору з [PERSON] , ПриватБанк не дотримався вимог добросовісності, розумності і справедливості та переклав на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції пояснив, що згідно постанови Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки в анкеті-заяві не зазначено розмір коштів та порядок їх повернення, в тому числі не зазначено вид рахунку. На картковий рахунок відповідач кошти не отримувала і не користувалась ними, що підтверджується випискою з банківського рахунку, відповідно до якої немає зарахувань на картку і першою транзакцією є зняття коштів, а не нарахування на картку. Якщо суд прийде до висновку про наявність кредитних правовідносин, вважає, що необхідно застосувати строк позовної давності, оскільки останній платіж 25.09.2014 року здійснено на картковий рахунок невідомою особою. Крім того, банком не надано доказів видачі банківської картки [PERSON] , яка до реєстрації шлюбу мала прізвище « [PERSON] ». На його думку, розрахунок не є належним доказом. Вислухавши представників сторін, дослідивши докази в сукупності, суд \~приходить до наступного. Судом встановлено, що 06 листопада 2010 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір б/н, який представляє собою анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанк, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, згідно з яким відповідач отримала кредит у вигляді\~ встановленого\~ кредитного ліміту на платіжну картку /а.с. № 9, 10, 11-16, 31/.\~ Первинна анкета-заява від 21 червня 2007 року позивачем суду не надана. Як вбачається з копії статуту АТ КБ «ПриватБанк» /а.с. 22 зв./ відповідно до Установчого договору від 06 липня 2000 року та на підставі рішення Установчих зборів акціонерів від 06 липня 2000 року Комерційний банк «ПриватБанк» було реорганізовано шляхом зміни організаційно-правової форми у Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року №519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк». Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] 04 вересня 2014 року в Відділі державної реєстрації акт ів цивільного стану реєстраційної служби Арбузинського районного управління юстиції у Миколаївській області зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » /а.с. 177/. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України та ч. 1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу\~ч.\~1\~ст.\~638 ЦК\~України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 526, ст. 527\~ ЦК України\~ зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.\~ Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ЦК України). Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з частинами першою та другою статті 633\~ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.\~634\~цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634\~ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. В силу\~ст. 1056-1\~ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Боржник вважається\~ таким, що прострочив, якщо\~ він не\~ приступив до\~виконання\~ зобов`язання або\~ не виконав\~ його\~ у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України). Боржник не звільняється\~ від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Згідно розрахунку заборгованості /а.с. 5-8/ сума заборгованості [PERSON] за кредитом перед АТ КБ «ПриватБанк» станом на 31 жовтня 2018 року складає 12938,88 гривень, заборгованість\~ по відсоткам за користування кредитом, вказана позивачем в розрахунку заборгованості складає 101484,31 гривень з 21 червня 2007 року по 29 серпня 2016 року. Згідно із\~ч.\~1\~ст. 1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як видно зі ст. ст. 525, 612, 625\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У анкеті-заяві позичальника нарахування відсотків не зазначено. Витяг з Тарифів з обслуговування карти та Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, відповідач не підписувала, а тому не погоджувалися, і не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відсотки за користування кредитними коштами. Також відсутня\~анкета-заява\~позичальника від\~ 21\~червня 2007\~року,\~на яку\~посилається позивач\~та,\~яка є підставою для стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказаний правовий висновок, викладено в Постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S.\~W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Представник відповідача просить застосувати строк позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність \~ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачкою була заявлена така вимога до винесення рішення у справі. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України. Позивач АТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду за захистом своїх прав 12 грудня 2018 року, останній платіж на рахунок Банку був внесений 11 жовтня 2015 року в сумі 1,28 грн., хоча представник відповідача зазначає дату 25 вересня 2014 року в сумі 550,27 грн., з чим погодився в судовому засіданні представник відповідача. В даному випадку суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з викладеного, оскільки позивачем дійсно пропущено встановлений трирічний строк загальної позовної давності, та не надано первинної анкети-заяви від 21 червня 2007 року, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed