Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

13.12.2019 року [PERSON] звернувся до Воловецького районного суду Закарпатської області в інтересах [PERSON] з вищезазначеним позовом, який мотивовано тим, що 08.09.2012 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . [INFO] у подружжя народилась спільна дитина - донька [PERSON] . Судовим наказом від 03.03.2014 по справі № 300/156/14-ц з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дочки в розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 11.02.2014 і до досягнення дитиною повнолітнього віку. Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 22.12.2014 по справі № 300/984/14-ц шлюб між сторонами розірвано, малолітню доньку [PERSON] , [INFO] залишено на вихованні матері, позивачці повернуто дошлюбне прізвище [PERSON] . З моменту фактичного припинення сімейних відносин (2013 рік) та по теперішній час відповідач не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, тобто не виконує батьківських обов`язків визначених ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться її життям та не сплачує аліменти на її утримання. Зважаючи на ці обставини, позивачка просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та одночасно збільшити розмір присуджених аліментів в розмірі однієї четвертої частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення даного позову до суду і до досягнення дитиною повнолітнього віку, вирішити питання розподілу судових витрат. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надали заяву про слухання справи без їх участі, позов підтримують. Відповідач [PERSON] на виклик суду не 'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, відзиву на позовну заяву від нього не надходило. Представник третьої особи органу опіки та піклування Воловецької РДА у судове засідання не з`явилася, надала заяву про слухання справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про неї - ст.9 Конвенції. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Так, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 07.08.2013 року підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] після розірвання шлюбу) є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 22.12.2014 року №300/984/14-ц, малолітню дитину залишено на вихованні у матері (а.с.7). Судовим наказом від 03.03.2014 по справі № 300/156/14-ц з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 11.02.2014 і до досягнення дитиною повнолітнього віку (а.с.6), які відповідач не сплачує, що підтверджено довідками Тячівського районного відділу Державної виконавчої служби від 26.11.2014 року №03-41/16171, від 11.04.2016 року №03-28/4512, від 20.10.2016 року №01-42/14546, від 21.11.2016 року №01-42/15098, від 27.09.2019 року №149-42/2894, від 01.10.2019 року №149-42/2924 (а.с.12-18). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вищенаведене, суд при розгляді вимог позивача про збільшення розміру аліментів враховує те, що після ухвалення попереднього рішення суду про стягнення аліментів змінився визначений положеннями Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів, відтак попередньо визначений судом розмір аліментів цим вимогам не відповідає, тому з вказаних підстав розмір присуджених аліментів підлягає збільшенню. У сукупності наведеного судом визнається необхідним та достатнім збільшення аліментів, що присуджені з відповідача на користь позивача, в межах заявлених позивачем позовних вимог, тобто в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З матеріалів справи встановлено, що з моменту фактичного припинення сімейних відносин (2013 рік) та по теперішній час, відповідач не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не вживає заходів щодо створення належних умов для розвитку її природних здібностей, та підготовки її до самостійного життя та праці, тобто не виконує батьківських обов`язків визначених ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавився життям, не відвідував і не відвідує її вдома, не приводив дитину до дитячого садочку, не забирав і не провідував її там, навчанням і успіхами доньки не цікавився, участі у вихованні не бере, що підтверджено довідкою Лазівського ДНЗ від 19.09.2019; довідкою Воловецького ДНЗ №4 від 16.09.2019 № 12-02/12 (а.с. 9, 10). Аналогічно жодного разу відповідач не приводив доньку в школу, не забирав її після уроків, не проявляв цікавості щодо успішності в навчанні, не відвідував батьківських зборів, що підтверджується довідкою Воловецької ЗОШ І-ІІІ ст. від 02.10.2019 № 02-07/146 (а.с.11). З висновку органу опіки та піклування Воловецької районної державної адміністрації №290/02-26 від 11.02.2020 року вбачається, що [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не створює умови для отримання нею освіти, не сплачує аліменти на її утримання. Таким чином, зазначені факти в сукупності орган опіки та піклування розцінює як ухилення від виховання дитини та свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками та вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо доньки [PERSON] (а.с.39-40). У відповідності до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, їх належності, допустимості, достовірності як окремо так і у сукупності, приходить висновку про свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дочки [PERSON] , що полягає у відсутності з його боку батьківських почуттів, піклування про фізичний та моральний добробут дитини, спілкування в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; відсутності інтересу до її фізичного та психологічного стану, умов проживання та навчання, несплаті аліментів на її утримання, у зв`язку з чим позбавлення його батьківських прав є доцільним та відповідає інтересам малолітньої дитини. Враховуючи вищенаведене, позов є обгрунтованим, підтвердженим належними та допустимими доказами та підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої та другої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача. Зважаючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів згідно п.п.3 п.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» в розмірі 768, 40 гривень, такий слід стягнути з відповідача на користь держави. Судовий збір за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав в розмірі 768,40 грн. необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved