Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

14.07.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.02.1997р. вони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають двох дітей: доньку [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. У травні 2014р. вони припинили шлюбні відносини, по причині, що відповідач зловживає спиртними напоями, не працює, ставить сім»ю у скрутне матеріальне становище, на підставі чого просить розірвати шлюб між ними. В судове засідання позивачка з'явилася, позов підтримала в повному обсязі, та просила його задовольнити з підстав, вказаних в позовній заяві. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище «[PERSON]». Відповідач в судове засідання з'явився, заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши позивачку, відповідача, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позову частково. Судом встановлено, що 01 лютого 1997 року між сторонами був укладений шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 4 та було видане Дніпровською селищною радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області Свідоцтво про одруження [NUMBER] від 01.02.1997 року (а.с. 6). Від цього шлюбу народилося двоє дітей: донька - [PERSON], [INFO], Свідоцтво про народження [NUMBER], яке видане 08.05.1997 року Дніпровською селищною радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с. 8) та донька - [PERSON], [INFO], Свідоцтво про народження [NUMBER], яке видане 23.12.1998 року Дніпровською селищною радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с. 7). З червня 2014 року сторони припинили подружні відносини, не проживають разом. Між сторонами втрачені почуття любові та поваги один до одного, спільне життя не можливе та не відповідає інтересам сторін. Після розірвання шлюбу діти, за взаємною згодою сторін, залишаються з позивачкою. Відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно з ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Рішення про розірвання шлюбу постановляється після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. Згідно з ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позов був поданий до суду 14 липня 2014 року та до ухвалення рішення позивачкою не відкликаний. Також суд зазначає, що справа знаходилася в провадженні суду біля 5-ти місяців, але за цей час сторони не скористалися можливістю наладити стосунки за зберегти сім'ю, тому суд вважає, що у сторін було достатньо часу для примирення. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, сторони за п»ять місяців провадження по справі не примирилися, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивачки, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, збереження шлюбу не відповідає інтересам позивачки, суд приходить до висновку про задоволення позову. Не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат пов'язаних з наданням юридичної допомоги за складання позову у сумі 300 гривень, виходячи з наступного. У відповідності зі статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Проте в наданій суду квитанції не вказано кількість часу, який затратив адвокат на надання правової допомоги, в зв'язку з чим витрати в розмірі 300 гривень на надання правової допомоги не знайшли свого підтвердження. Судові витрати, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial