Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

14.08.2020 року позивачка [PERSON] звернулася до Новобузького районного суду з позовом до відповідача [PERSON] , згідно з яким просила ухвалити судове рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, що зареєстрований 03.07.1995 року у Подомицькій сільській раді Каменського району Молдови, актовий запис № 11, мотивуючи тим, що шлюбні відносини з відповідачем припинились у серпні 2019 року, причиною розлучення є різні погляди на життя та несумісність характерів. Ухвалою суду від 19.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 09.30 год. 11.09.2020 року. Позивачка [PERSON] на судовий розгляд справи не з`явилася, надала суду письмову заяву про можливість розгляду справи без її участі, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, надав суду заяву, в якій позов визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу. Просив справу розглядати за його відсутності. Оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Суд, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Як встановлено у судовому засіданні сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 03.07.1995 року. 10 листопада 1994 року Верховною Радою України було ратифіковано Конвенцію та 14 квітня 1995 року вона набула чинності для України. Зазначену Конвенцію слід застосовувати у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном. Відповідно до статті 1 Конвенції громадяни кожної із її держав-учасниць (далі - Договірні Сторони), а також особи, що проживають на їхніх територіях, користуються на території всіх інших Договірних Сторін по відношенню до своїх особистих і майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни даної Договірної Сторони. Громадяни кожної Договірної Сторони, а також особи, які проживають на їхніх територіях, мають право вільно та безперешкодно звертатися до суду, прокуратури та інших установ кожної Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні та кримінальні справи, можуть бути їх учасниками, подавати клопотання, подавати позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що і громадяни кожної Договірної Сторони. Відповідно до ч.2 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Згідно з ч.1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Згідно ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу, тобто в даному випадку право України. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач наполягає на розірванні шлюбу і своєму небажанні проживати з відповідачем однією сім`єю. В судовому засіданні встановлено, що сторони шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть протягом року, що свідчить про тривалість і стійкість конфлікту між ними та остаточний розпад сім`ї. З свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] , вбачається, що 03.07.1995 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Подомицькою сільською радою Каменського району Молдови, актовий запис № 11. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з погіршенням взаємовідносин шлюбні відносини подружжя фактично припинились у серпні 2019 року. Сторони проживають за однією адресою, але спільне господарство не ведуть та спільного бюджету не мають, відтак їхнє сумісне життя не склалось. Жоден з них не вживав заходів для примирення та збереження сім`ї, тому наполягання позивачки на розірванні шлюбу і визнання відповідачем пред`явленого до нього позову базуються на неможливості подальшого спільного життя і збереження сім`ї. За таких обставин, у суду складається достатня переконаність у наявності стійкого волевиявлення подружжя, спрямованого на припинення сімейних стосунків, збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що згідно до ст.112 СК України є підставою для задоволення позову про розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., понесений останньою при подачі позову до суду.

Outcome: approved