Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

13.06.2018\~року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком № 39, по вул. Жовтневій в місті Первомайську Миколаївської області, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником 1/2 частини зазначеного будинку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.07.1983 року державним нотаріусом Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, зареєстрованого за № 2351. В цьому будинку з 22.02.1991 року був зареєстрований син позивачки - відповідач [PERSON] Більше 20 років назад відповідач забрав свої речі та виїхав з будинку. З того часу його місце знаходження позивачу не відоме, спілкується з нею лише іноді по телефону. Наміру проживати в її будинку відповідач не має. Речі чи інше майно, що належить відповідачу, в будинку відсутнє. Вважає, що реєстрація відповідача обмежує її право користування будинком. На підставі викладеного, позивач вважає, що відповідач втратив право користування будинком. Ухвалою суду від 03.09.2018 року по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про місце, день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Відомостей про причини неявки не надав. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, дослідивши матеріали справи та вимоги ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку заочного розгляду. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником 1/2 частини житлового будинку № 39, по вул. Жовтневій в місті Первомайську Миколаївської області на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.07.1983 року державним нотаріусом Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, зареєстрованого за № 2351 (а.с. 7-8). Згідно копії домової книги у вказаній квартирі з 22.02.1991 року зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с. 4-5). Відповідно до довідки Первомайської міської ради Миколаївської області у вказаномужитловому будинку значиться зареєстрованим відповідач і на теперішній час. З акту щодо непроживання, складеного і посвідченого головою квартального комітету № 61 м. Первомайська Миколаївської області [PERSON], [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації більше 20 років (а.с.21). Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач, який був зареєстрований за адресою в [INFO], як член сімї власника, з 1998 року в будинку не проживає, самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем тощо ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61,64 ЖК України) не набув. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований, підлягає задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved