Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

12 листопада 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування частини квартири від 05 червня 2015 року, який посвідчено державним нотаріусом першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2-627. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ним та відповідачами 05.06.2015 року було укладено договір дарування частини квартири, згідно п. 4 якого, відчужувана частина квартири на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою, в тому числі податковою, забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї немає. Однак, на день укладення договору дарування щодо квартири № 3 в м. Івано-Франківську на вул. Кривоноса 9а, яка є предметом договору дарування, був наявний судовий спір, який триває. Крім того, на момент укладення договору дарування між сторонами була усна домовленість про те, що після підписання договору дарування відповідачі повернуть позивачу автомобіль. Отже, договір був укладений під впливом помилки та обману, а тому його слід визнати недійсним. Позивач та його представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві. Представник позивача також пояснив, що на даний час позивач залишився без житла та автомобіля. Позивач додатково пояснив, що на укладенні договору дарування наполягала [PERSON] та між ними була усна домовленість про те, що автомобіль буде передано позивачу. Свідком розмови щодо автомобіля був нотаріус в якого на столі столи ключі від автомобіля. Чому він підписав договір дарування до переоформлення автомобіля позивач не зміг пояснити, однак зазначив в момент підписання договору був здоровий. В судовому засіданні 10.12.2015 року представник позивача просив допитати свідків, однак в судовому засіданні 04.03.2016 року позивач та його представник відмовились від допиту свідків. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити у звязку з його необґрунтованістю та безпідставністю, оскільки позивач сам підписав договір дарування, погодився з усіма його умовами, жодних домовленостей між нею та позивачем не було. Позивач в нотаріуса підписав договір дарування, на це було його воля. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити. Позивач добровільно подарував їй свою частку квартири, жодних розмов щодо автомобіля не було, на час укладення договору дарування власником автомобіля була відповідач. Договір було підписано в присутності нотаріуса, позивача, [PERSON] та відповідача. Нотаріус дала прочитати договір, спитала згоду у всіх, позивач підписав договір. Третя особа в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити з мотивів наведених в письмових запереченнях. Договір нею посвідчений з дотриманням вимог законодавства. При посвідченні договору нею перевірено наявність заборон на відчуження квартири, однак жодних заборон на відчуження квартири в реєстрах не було. На момент укладення договору позивач нічого не говорив про судовий спір щодо квартири і в його паспорті був штамп про одруження з [PERSON] При посвідченні договору позивач розумів значення своїх дій, читав договір, добровільно його підписав, а також оплатив всі необхідні рахунки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 05 червня 2015 року між позивачем [PERSON], відповідачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири № 3 в м. Івано-Франківську на вул. Кривоноса 9а, який посвідчений державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2-627 (а.с.7). Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. На час укладення договору позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що ними визнається, а тому доказуванню не підлягає. Як на одну із підстав визнання договору дарування недійсним позивач посилається на п. 4 договору дарування, оскільки на час укладення договору тривав судовий спір щодо квартири. На підтвердження наявності спору позивач надав суду копію позовної заяви про розірвання шлюбу (а.с.8). Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Однак, як вбачається із копії позовної заяви, в ній зазначена тільки одна вимога про розірвання шлюбу, вимога про поділ квартири, яка є предметом договору дарування, у позовній заяві не має. 26 червня 2015 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог в якій просив поділити між ним та відповідачем [PERSON] напівособняк, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Кривоноса 9а/3, але цю заяву позивач подав вже після укладення договору дарування частки квартири (а.с.10-11). Отже, позивачем не доведено, що на час укладення договору дарування частини квартири, щодо частки цієї квартири всупереч п. 4 договору існував судовий спір. Крім того, навіть якщо, на думку позивача такий спір існував, то він мав можливість висловити зауваження щодо умов договору та не підписувати його, однак жодних застережень позивач не висловив та підписав договір. Положеннями ст. 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Ще однією із підстав визнання договору дарування недійсним позивач вказує, що підписуючи договір він помилився та був введений в оману. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Позивач вказує, що він помилився бо думав, що після підписання договору дарування він отримає у власність автомобіль, який належав на той час відповідач [PERSON], оскільки між ними була усна домовленість про це. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Однак, жодних належних та допустимих доказів того, що мала місце помилка та що відповідач [PERSON] повинна була передати у власність позивача автомобіль, позивач суду не надав. Крім того, згідно вимог чинного законодавства право власності на автомобіль не переходить автоматично у звязку із усними домовленостями та після підписання договору дарування. Право власності на автомобіль набувається внаслідок дій визначених чинним законодавством. Перед продажем чи даруванням автомобіля він повинен бути зняти з обліку. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач вказує, що його обманули та він не набув у власність автомобіль. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст.ст. 627-628 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При підписанні договору дарування позивач підтвердив, що повністю розуміє значення, мову та умови, цього договору, його правові наслідки. Підписання цього договору є свідченням того, що сторони дійшли повного розуміння і визнали, що договірні умови є зрозумілими. Твердження представника позивача про те, що у власності позивача немає жодного житлового приміщення також не є підставою для визнання договору дарування недійсним. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідача щодо неї. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, ст. ст. 5, 16, 217, 229, 230, 627-628, 717 ч.1 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ЦПК України,

Outcome: dismissed