Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

12 вересня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] . Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2004 року по 2005 рік. В даних відносинах у сторін [INFO] народився син - [PERSON] . Відповідач [PERSON] , який є батьком дитини, з вересня 2005 року не бачився та не спілкувався з сином, натомість має заборгованість по сплаті аліментів на його утримання. В липні 2019 року [PERSON] надійшло запрошення на навчання у Школі Спортивної майстерності ім. Марчіна Гората м. Кракова (Республіка Польща), яке буде тривати до 31.08.2020 року. Проте, [PERSON] не має змоги поїхати на таке навчання, оскільки згідно закону на його виїзд за кордон потрібен дозвіл батька, місце знаходження якого позивачу не відоме. У зв`язку з наведеним, позивач [PERSON] просить суд надати дозвіл на виготовлення всіх необхідних документів для виїзду за кордон неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , а також надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за межі України, без згоди та супроводу його батька [PERSON] , в супроводі матері [PERSON] строком з дня набрання рішенням законної сили до 31.08.2020 року. Ухвалою від 20 вересня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено її до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 16 жовтня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору було залучено службу у справах дітей Хмельницької міської ради. Ухвалою суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримала. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] , який повідомлений про час і місце слухання справи належним чином, в судове засідання не з`явився. У відповідності до вимог ст. 280 ч.1, 2 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом об`єктивно встановлено, що згідно свідоцтва про народження № 185 від 2005 року, виданого 3-м відділом реєстрації актів громадянського стану м. Лісабон, зареєстрованого в Книзі за № 5931-В, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки № 8807 про реєстрацію місця проживання особи, виданої Відділом реєстрації місця проживання управління з питань реєстрації місця проживання Хмельницької міської ради, [PERSON] з 20.01.2005 року по теперішній час зареєстрований в [ADDRESS] . Також за вказаною адресою зареєстрована та проживає його матір [PERSON] [PERSON] проживає разом з матір`ю, яка і займається його утриманням, вихованням і розвитком. Батько ж дитини - [PERSON] з вересня 2005 року не бачиться з сином, не цікавиться його життям, не надає матеріального утримання, що підтверджується копією рішення Хмельницького міськрайонного суду від 28.11.2012 року про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , довідкою-розрахунком заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] від 02.07.2019 року № 36099/1420-30/9, виданою Другим відділом ДВС м. Хмельницького. 22 липня 2019 року [PERSON] надійшло запрошення на навчання у Школі Спортивної майстерності ім. Марчіна Гората м. Кракова (Республіка Польща) під цілодобову опіку школи і вихователів, яке буде тривати до 31.08.2020 року. [PERSON] не має змоги відвезти сина [PERSON] до Республіки Польща на навчання, оскільки відсутній дозвіл батька [PERSON] на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; урахувавши те, що дитина у Польщі зарахована на навчання до Школи спортивної майстерності Марціна Гората в Кракові (довідка від 25.09.2019 року) та має де там проживати (довідка про прописку - тимчасове проживання від 22.10.2018 року), а мати здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Польщі із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі матері відповідатиме найкращим інтересам дитини [PERSON] , суд приходить до висновку про те, що такий дозвіл за відсутності згоди батька [PERSON] може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Судові витрати по справі стягуються з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved