Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

13.01.2016 р. [PERSON] (далі за тексом - позивач) звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON](далі за текстом - відповідач) на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] ([INFO] р. н.), у твердій грошовій сумі в розмірі 700,00 (сімсот) гривень 00 копійок, щомісяця, починаючи з моменту подання позову та до досягнення дитиною повноліття, крім того позивач просить стягнути кошти на його утримання до досягнення дитиною трирічного віку, у твердій грошовій сумі в розмірі 700,00 (сімсот) гривень 00 копійок, щомісячно, посилаючись на те, що з відповідачем по справі вони знаходяться в шлюбі та мають спільну дитину. Дитина мешкає з позивачем та знаходяться на його утриманні. Позивач вказує про те, що одній важко утримувати дитину, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тому він змушений звернутися до суду з позовом. У судове засідання позивач не з'явився, надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити їх повністю. Просив розглядати справу без його участі, у разі неприбуття в судове засідання відповідача, згоден на прийняття заочного рішення по справі (а. с. 15). Відповідач в судове засідання не з'явився; про дату, час та місце розгляду справи 2 (двічі) повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення щодо вручення судових повісток про виклик до суду. Однак до суду не з'являвся, клопотання про розгляд справи у його відсутність не подавав, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи згоду позивача, що викладена у письмовій заяві, суд ухвалив, у відповідності до ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), прийняти рішення по справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, суд ухвалив, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з обов'язком батьків утримувати малолітніх дітей, тому при вирішенні спору, слід керуватися Сімейним Кодексом України (далі за текстом - СК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 20.11.2014 р., виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Арцизького районного управління юстиції Одеської області, між позивачем і відповідачем зареєстровано шлюб (а. с. 5). Згідно копії свідоцтва про народження дитини - [PERSON] ([INFO] р. н.), його батьком вказаний [PERSON] - відповідач по справі (а. с. 4). Зі змісту довідки №34 від 12.01.2016 р., виданої Главанською сільською радою Арцизького району Одеської області вбачається, що дитина [PERSON] проживає з матір'ю (а. с. 6). Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до роз'яснень, що надані у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частина 3 статті 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК України). Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст. 184 СК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження та не заперечується відповідачем, тому проживаючи окремо, батько зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що шлюб між сторонами не розірваний, в наявний час вони проживають окремо один від одного, відповідач, будучи батьком неповнолітньої дитини, проживаючи окремо, зобов'язаний утримувати свою дитину, яка проживає з матір'ю до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає необхідним визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивача на утримання дитини до досягнення нею повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. Враховуючипозовні вимоги, щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання дружини, слід звернути увагу на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України, право дружини на утримання, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років. Принципове положення законодавця, що викладене в ч. 4 ст. 84 СК України полягає у тому, що право на утримання дружини, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, тому чоловік має їй компенсувати втрату можливостей повноцінно себе реалізовувати у кар'єрному зростанні, громадському та світському житті. Однак, для виникнення вищезазначеного аліментного зобов'язання ч. 4 ст. 84 СКУкраїни передбачена наявність такої обов'язкової умови, як спроможність чоловіка надавати таку матеріальну допомогу дружині. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку, не надано суду належних, в розумінні ст. ст. 57 - 60 ЦПК України, письмових доказів того, що відповідач, має змогу надавати їй матеріальну допомогу на її утримання, чим позивач не виконав вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки позивач не довів суду наявність у чоловіка проживаючого окремо, можливості надавати їй матеріальну допомогу, які на думку суду мають виступати в їх сукупності і лише при наявності такої сукупності можливо задовольнити позов про стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку, тому суд приходить до висновку, що позовна заява в цій частині задоволенню не підлягає. З огляду на викладене, на стан здоров'я і матеріальне становище дитини, стан здоров'я і матеріальне становище платника аліментів, приймаючи до уваги обов'язок батька дитини, утримувати дитину, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача, в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Стягувати аліменти з батька неповнолітнього [PERSON] на користь позивача на утримання дитини в розмірі, зазначеному позивачем, починаючи з дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. В частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трирічного вікувідмовити. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за 1 (один) місяць.

Outcome: partial