Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

13.01.2014р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до ОСББ «Перлина Запоріжжя» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди. В позовній заяві зазначено, що наказом № 35 від 20.09.2013 року позивачка була прийнята до ОСББ «Перлина Запоріжжя» на посаду консьєржки. До 09.11.2013р. вона працювала на вказаній посаді та добросовісно виконувала свої обов'язки. Але наказом № 39 від 08.11.2013р. її звільнено з вказаної посади згідно п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін, хоча вона такої згоди не давала. Внаслідок вказаних дій їй спричинено моральну шкоду на 3000 грн. Просить поновити її на роботи та стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 3000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та пояснила, що ніякої згоди на звільнення вона не давала, заяву про звільнення не писала, але до суду у встановлений законом місячний строк не зверталась, оскільки чекала відповіді з територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області, куди вона звернулась із скаргою. З наказом про звільнення вона була ознайомлена в день його прийняття, тобто 08.11.2013р., трудову книжку та розрахунок по заробітній платі вона отримала в день звільнення, тобто 09.11.2013р. Клопотань про поновлення строків звернення до суду не заявляла. Представники відповідача Єгорушкін В.В. та Петренко О.О. в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що позивачка була звільнена правомірно та без будь-яких порушень трудового законодавства, звільнення відбулось за її проханням із зазначенням в наказі п.1 ст.36 КЗпП України, оскільки ці правові підстави звільнення давали позивачці можливість стати на облік у центрі зайнятості як безробітній, тому письмову заяву про звільнення від [PERSON] при оформленні наказу ніхто не вимагав. Доказів моральної шкоди позивачка суду не надала. Окрім того, представник відповідача Єгорушкин В.В. надав суду заяву з проханням відмовити у позові у зв'язку із пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України (а.с.13). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, оцінивши та проаналізувавши всі надані докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з нижченаведених підстав. Судом встановлено, що [PERSON] наказом № 35 від 20.09.2013 року була прийнята до ОСББ «Перлина Запоріжжя» на посаду консьєржки, що підтверджується копією трудової книжки позивачки (а.с.3) та не оспорюється сторонами. Наказом № 39 від 08.11.2013р. [PERSON] було звільнено з 09.11.2013р. з вказаної посади згідно п.1 ст.36 КЗпП України, як зазначено в наказі, «за згодою сторін», що підтверджується копією трудової книжки позивачки (а.с.3), копією наказу ОСББ «Перлина Запоріжжя» № 39 від 08.11.2013р. (а.с.20) та не оспорюється сторонами. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Але будь-яких доказів того, що [PERSON] надавала свою згоду на звільнення, представники відповідача суду не надали, клопотання про витребування доказів та виклик свідків суду не заявляли. Враховуючі те, що п.1 ст.36 КЗпП України передбачає наявність обов'язкової згоди обох сторін на звільнення, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] було здійснення з порушенням п.1 ст.36 КЗпП України без її згоди. Однак, відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутись безпосередньо до суду з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як пояснила суду позивачка [PERSON] трудову книжку їй видали в день звільнення, тобто 09.11.2013р., з наказом про звільнення вона була ознайомлена в день його прийняття 08.11.2013р., розрахунок по заробітній платі було зроблено та виплачено позивачці також в день її звільнення. Отже, в силу ч.1 ст.233 КЗпП України позивачка повинна була звернутись до суду в строк по 09.12.2013р., а фактично позивачка звернулась до суду 13.01.2014р., тобто більше ніж через два місяці з дня звільнення і з дня отримання трудової книжки. Викладені позивачкою причини пропуску строку звернення до суду, а саме те, що вона чекала відповіді на свою скаргу з територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області, на думку суду не є поважними, оскільки вказані обставини ніяк не перешкоджали [PERSON] безпосередньо звернутись до суду за захистом своїх прав. Окрім того, [PERSON] не заявляла клопотання про поновлення цих строків. При цьому представник відповідача Єгорушкин В.В. надав суду заяву з проханням відмовити [PERSON] в позові у зв'язку із пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України (а.с.13). Тому в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі [PERSON] слід відмовити у зв'язку із пропуском строку, встановленого ст.233 КЗпП України для звернення до суду. Вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню внаслідок необґрунтованості. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed