Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

14.12.2017 року до суду звернулася позивач [PERSON], з позовом про визнання договору позики недійсним до відповідача [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомець Василь Антонович. 24.01.2018 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 14 березня 2018 року. 15.02.2018 року надійшов відзив на позовну заяву. 14.03.2018 року розгляд справи відкладений в зв'язку з хворобою судді. Справу призначено до розгляду на 29 травня 2018 року. 29.05.2018 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва. Справа призначена до розгляду ну 05.09.2018 року. 05 вересня 2018 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 05.09.2018 року 05.09.2018 року в судовому засіданні оголошена перерва. Справу призначено до розгляду на 08.11.2018 року Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. В судовому засіданні 08.11.2018 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати недійсним договір позики, укладений між нею та відповідачем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомцем В.А,. реєстровий номер № 806. Та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 07.09.2016 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомцем В.А., реєстровий номер № 806. Відповідно до умов зазначеного договору вона ніби-то взяла у позикодавця (відповідача по справі) в борг грошові кошти в сумі 2160000 грн. 00 коп., що на день укладання договору позики еквівалентно 8 (восьми тисячам) доларів США ( по курсу гривні до долара 27.00). Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником. Відповідно до п. 2 укладеного договору вказана сума грошей передається у позику під 60 % річних. Дійсно відповідач передав їй, а вона прийняла у власність кошти в сумі 216000 грн.. що на момент їх передачі було 8000 доларів США. Але ці кошти вона не брала в борг. Договір позики був укладений між ними з метою врегулювання домовленості про укладенні в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки. Таким чином зазначені грошові кошти відповідач передав їй за земельну ділянку площею 9.720 га., яка належить їй на праві власності на землю на підставі Державного акту про право власності на землю, виданого згідно рішення сесії Дніпровської селищної ради № 112/2-22/ХХІІІ від 15 червня 2001 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 487. Зазначена земельна ділянка, розташована на території Дніпровської селищної ради і її цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На сьогоднішній день встановлено мораторій на продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Мораторій кожного року продовжується. Тому укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки вони не можуть в зв'язку з забороною укладання таких договорів. На підтвердження того, що вони домовились про укладання в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки, відповідач передав їй кошти в сумі 8000.00 дол. США. При цьому забрав у неї всі документи на земельну ділянку та умовив її укласти договір позики, як гарантію того, що земельна ділянка площею 9.720 га., яка належить їй на праві власності, після скасування мораторію на продаж землі буде відчужуватись саме відповідачу, а не іншій особі. Відповідач в свою чергу видав їй розписку, згідно якої зобов'язався на час укладання ними договору купівлі-продажу земельного паю площею 9.072 га., розторгнути договір позики, зареєстрований під № 806. Таким чином, в дійсності між нею та відповідачем укладений договір позики, а фактично укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який на даний час не може бути укладений, що й стало підставою звернення до суду В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги, підтвердила обставини, викладені в позовній заяві. Також пояснила, що вона дійсно отримала грошові кошти від відповідача, але не в позику, а за продаж відповідачу земельної ділянки. Їй було відомо, що на даний час вона не могла укласти договір купівлі-продажу належної їх земельної ділянки. Але так як вона проживає за межами держави, продаж земельної ділянки її влаштовував. Вважає, що відповідач при укладанні даного договору діяв умисно. Так як в договорі встановлені великі відсотки за позику. Крім того відповідач не віддає їй її розписку про отримання нею грошей, а вона вважає, що розписка повинна знаходитьсь в неї. При цьому в неї є підстави побоюватись, що в відповідач в будь-який час може пред'явити до неї вимогу про повернення коштів з урахуванням встановлених відсотків. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення вимог позивача заперечував, пояснивши, що позивачем не надано ніяких доказів про те, що між нею та відповідачем в дійсності був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки. Крім того позивач не заперечує факт отримання грошових коштів, факт добровільного підписання договору позики та факт написання розписки. При підписанні договору позики сторонам були роз'яснені їх права ба обов'язки. Крім того згідно п. 10 укладеного договору, сторони своїми підписами підтвердили, що договір позики не приховує іншого правочину та спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Після укладення договору позивачка більше року не пред'являла ніяких вимог до відповідача та користувалась і продовжує користуватись отриманими грошовими коштами. Тому позивачка отримавши грошові кошти не бажає їх повертати, а тому звертається з даним позовом до суду. Стосовно факту, що неможливо укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки в зв'язку з мораторієм на продаж земель. Відповідач вважає дану обставину недоведеною, так як договір укладений на 15 років і на той час мораторій на продаж земель буде знятий. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомець В.А,. в судове засідання не з'явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В підготовчому судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на правомірність укладення договору позику. Дотриманням ним всіх умов щодо нотаріального посвідчення такого договору. Та на те, що сторони стверджували про укладення саме такого договору . Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Спір між сторонами виник із договірних правовідносин, а саме із договору оренди земельної ділянки. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку сері ІІІ-ДП № 115887, виданого 06 грудня 2001 року Дніпровською селищною радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області на підставі рішення сесії Дніпровської селищної ради № 112/2-22/ХХШ від 15.06.2001 року, позивачу належить на праві приватної власності земельна ділянка, розташована на території Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, площею 9.720 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку, що підтверджується копією Державного акту про право власності на земельну ділянку. 07.09.2016 року сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомцем В.А.,та зареєстрований державному реєстрі за реєстровим номером № 806, що підтверджується договором позики. Відповідно до умов зазначеного договору, позивач взяла у позикодавця (відповідача по справі) в борг грошові кошти в сумі 2160000 грн., 00 коп.. що на день укладання договору позики еквівалентно 8 (восьми тисячам0 доларів США ( по курсу гривні до долара 27.00). Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником, та визнається позивачем. Тому доведенню не підлягає. Відповідно до п. 2 укладеного договору вказана сума грошей передається у позику під 60% річних. Договір укладений на строк до сьомого вересня 2031 року за курсом 27.0 незалежно від коливання курсу гривні по відношенню до долара США. Позивач заперечує укладення договору позики, вказуючи на те, що між нею та відповідачем в дійсності був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки і дана сума є платою за придбану у позивачки земельну ділянку. Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України -Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст.. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину до яких відносяться: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Так, Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України - Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Позивач підтверджує, що між нею та відповідачем в дійсності укладений договір купівлі-продажу і що укладення саме такого договору відповідало її внутрішній волі, а отримані нею грошові кошти є платою за купівлю належної їй земельної ділянки. Відповідно до наданої відповідачем [PERSON]. розписки судом встановлено, що відповідач зобов'язується на час купівлі ним земельного паю 9.09 га., розташованого на території Дніпровської селищної ради, розірвати договір позики, зареєстрований під № 806. Таким чином, на думку суду, даною розпискою підтверджується факт того, що між сторонами існувала домовленість щодо купівлі-продажу земельної ділянки. З укладенням якого відповідач зобов'язувався розірвати укладений між сторонами договір позики. В свою чергу відповідачем не надано будь-яких доказів того, що між ним та позивачкою в дійсності виникли боргові зобов'язання за договором позики. Тому суд приходить до висновку, що сторони уклали удаваний правочин, яким сторони в дійсності приховали укладення договору купівлі продажу земельної ділянки. Так як купівля продаж земель сільськогосподарського призначення на даний час заборонена. Відповідно до п. 15 розділу 10 Перехідні положення Земельного Кодексу України - До набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається: купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;. Таким чином станом на 07.09.2016 року сторони не могли укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки. Тому договір, який в дійсності уклали сторони, суперечить вимогам закону. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними »- За удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК ( 435-15 ), можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Виходячи з того, що судом встановлено, що сторони уклали правочин, який суперечить закону, суд вважає за можливе визнати його недійсним. Так як судом ухвалюється рішення про визнання правочину недійсним, судом застосовуються наслідки укладання недійсного правочину, передбачені ст. 216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України - Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи, що обидві сторони при укладенні удаваного правочину діяли умисно, суд вважає за можливе застосувати до позивача наслідки недійсного правочину та зобов'язати позивача [PERSON], після набрання рішенням законної сили повернути відповідачу отримане за правочином, визнаним недійсним, а саме грошові кошти в сумі 216000 (двісті шістнадцять) тисяч гривень ) 00 коп., що по курсу гривні до долара 27.0 еквівалентно 8 ( восьми) тисячам доларів США. Вирішуючи питання щодо повернення земельної ділянки, то судом встановлено, що стосовно належної позивачці земельної ділянки (паю), розташована на території Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, площею 9.720 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, між сторонами діють відносини з її оренди. При цьому договір оренди не розірваний та не визнаний недійсним, відповідно до закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки, земельна ділянка позивачці не може бути повернена. Так як протягом цього строку між сторонами продовжують існувати взаємні права та обов'язки, які випливають із договору оренди земельної ділянки. Вирішуючи питання про відшкодування понесених судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, судом встановлено, що позивачем понесені позивачем судові втрати по сплаті судового збору в сумі 2160 грн., 00 коп., судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог. Проте, суд враховує, що обидві сторони укладаючи умисний правочин, який визнаний недійсним, діяли умисно. Тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позиваки лише половину сплаченого нею судового збору в сумі 1080 (одну тисячу вісімдесят) грн.

Outcome: approved