Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

13 серпня 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначив, що він є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . Крім нього в квартирі зареєстрований його син [PERSON] , в 2018 році виїхав з квартири і по теперішній час не повернувся, особистого майна в квартирі немає. Наявність реєстрації відповідача у помешканні створює для нього додаткові витрати з оплати житлово-комунальних послуг. Вважаючи, що відповідач втратив право користування вказаним житлом, просить визнати його таким. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] на розгляд справи до суду не з`явилася, про час та місце її розгляду повідомлена в установленому законом порядку. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] є єдиним житлом відповідача. Однак з 2016 року він проживає в ній періодично, так як працював в місті Слов`янську, а на даний час працює в місті Краматорську. Через віддаленість місця роботи відповідача від міста Маріуполя він щонайменше раз на 2-3 місяці проживає в спірній квартирі, в ній знаходяться його особисті речі, предмети гігієни, побутові предмети. На даний час він шукає роботу в місті Маріуполі та має намір повернутися суди проживати. Допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача [PERSON] . Однак на даний час він працює за межами міста в місті Краматорську, тому вимушений проживати в ній періодично. В квартирі знаходяться його особисті речі, майно. Він має намір працевлаштуватися на роботу в місті Маріуполі, тому шукає тут роботи, після чого буде постійно проживати в спірній квартирі. Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з ордеру серії КО № 005153 від 15 березня 2006 року квартира [ADDRESS] була надана для проживання [PERSON] та членам його родини: сину - [PERSON] . З довідки про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, виданої ОСББ «Іллічівець» від 22 липня 2020 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , який з 2018 року в ній не проживає. Як вбачається з копії трудової книжки, відповідач [PERSON] працює з 14 травня 2021 року в Краматорській районній державній адміністрації Донецької області, а з січня 2018 року працював в Управлінні виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області. Статтею 71 Житлового кодексу УРСР передбачений шестимісячний строк, протягом якого за тимчасовою відсутністю членів сім`ї наймача за ними зберігається жиле приміщення. У випадку відсутності за поважних причин понад шість місяців цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Даною нормою матеріального закону, крім того, передбачений перелік випадків зберігання жилого приміщення понад встановлений строк. Зважаючи на вимоги ст. 72 ЖК УРСР особа може бути визнана в судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок її відсутності понад встановлені ст.71 ЖК УРСР строки. Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причини довготривалої відсутності. Суд, при розгляді спору бере до уваги те, що втрата житла є найбільш крайньою мірою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року пункт 50 «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року). Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно з законом» та не може розглядатись як «Необхідне в демократичному суспільстві» (рішення «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71,72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Враховуючи, що позивач [PERSON] не довів суду належними та допустими доказами факт непроживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] без поважних причин, водночас відповідач надав суду докази поважності такої причини - його працевлаштування та робота за межами міста Маріуполя Донецької області, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України»,

Outcome: dismissed