Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

13.10.2014 року позивач звернулась до суду з позовом та просила суд ухвалити рішення, яким виселити відповідача [PERSON] з належного їй нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Позивач стверджує, що на спірній житловій площі зареєстрований її син [PERSON], який виїхав до Російської Федерації. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, однак, пояснити, як можна виселити особу з квартири, якій вона не проживає, не змогла. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від нього до суду не надійшло. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 07 червня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], є власником квартири [ADDRESS]. Згідно довідки адресно - довідкового бюро відповідач [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою. Крім того, в матеріалах справи міститься Свідоцтво № 540/1871 про реєстрацію по місцю перебування, згідно якої вбачається, що [PERSON] зареєстрував своє місце проживання по адресі: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач пояснила суду, що відповідач фактично з 2012 року по спірній адресі не проживає, так як виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, де в законному порядку зареєстрував своє місце проживання. Статтями 110, 115, 116, 117 ЖК України визначені підстави, за яких особа може бути виселена з житла, це: виселення з жилого приміщення у зв'язку з самоуправним його зайняттям, виселення з жилого приміщення у зв'язку з знесенням житлового будинку, виселення з житлового приміщення, якщо будинок загрожує обвалом, виселення з дитячих будинків сімейного типу, виселення у зв'язку з систематичним руйнуванням або псуванням житла, використанням, його не за призначенням, систематичним порушенням правил співжиття, виселення у зв'язку з визнанням недійсним ордера на жиле приміщення, виселення робітників і службовців, що припинили трудові відносини з підприємствами, які надали їм жиле приміщення, виселення громадян, у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним. Отже, правові підстави для виселення [PERSON] за нормами ЖК України відсутні, а позивач не надала жодних доказів на підтвердження своїх вимог. За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 10 Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. У судовому засіданні позивач пояснила, що вона несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг за сина, який в квартирі не проживає. Таким чином, на думку суду позивач невірно обрала спосіб захисту прав, так як в даному випадку слід ставити питання не про виселення відповідача з квартири, а про визнання останнього таким, що втратив право користування житловою площею у зв'язку з його тривалою відсутністю. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги те, що позивачеві неодноразово пропонувалось уточнити позовні вимоги та звернутись до адвоката для отримання правової допомоги, однак, позивач від пропозицій суду відмовився. При викладених обставинах суд доходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а від так в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed