Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

14.05.2018 р. позивач [PERSON] звернувся із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, в зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків. В обґрунтування позову вказує, що він працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві відповідача 33 роки. Внаслідок виконуваної роботи на підприємстві із несприятливими умовами праці, отримав професійну хворобу, а саме: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії). Легенева недостатність першого-другого ступеня. Висновком МСЕК від 01.10.2012 р. позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 15% по професійному захворюванню, яку при повторному огляді висновком МСЕК від 01.10.2013 р. підтверджено в тому ж відсотку безстроково. Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач не має змоги вести звичайне життя, тому що постійно зазнає та терпить фізичний біль, в зв'язку з чим він не в змозі виконувати навіть домашню роботу, у багатьох життєвих ситуаціях не може обійтися без сторонньої допомоги, позбавлений можливості вести активний спосіб життя. Просить стягнути на його користь з відповідача 100 521 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, розраховану відповідно до Методики встановлення заподіяння моральної шкоди та методу оцінки розміру компенсації спричинених страждань (Эрделевский А.М. «Компенсация морального вреда: анализ и комментарий законодательства и судебной практики». - 3-е изд., испр. и доп.- Москва: Волтерс Клувер, 2004.-320 с.). Ухвалою суду від 16.05.2018 р. прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито провадження у справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 18.06.2018 р.. Відповідач 18.06.2018 р. надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю явки своїх представників у судове засідання (вх. №8962 від 18.06.2018 р.). Ухвалою від 18.06.2018 р. розгляд справи було відкладено на 27.08.2018 р.. У зв'язку з зайнятістю судді в іншому провадженні, розгляд справи 27.08.2018 р. не відбувся. У судовому засіданні 02.10.2018 р. було оголошено вступну і резолютивну частини рішення та повідомлено представників сторін про дату виготовлення повного рішення. Відповідач у відзиві на позов проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв'язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров'я, а не тільки дії роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивача не може доводитись ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК, оскільки акт підтверджує виникнення у позивача професійних захворювань та його причини і не встановлює конкретних осіб, відповідальних за виникнення у позивача професійних захворювань, а в медичних документах не йдеться про розлади здоров'я, пов'язані з психологічним станом позивача. Представник позивача у судовому засіданні 02.10.2018 р. підтримав позовні вимоги у заявленому розмірі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні, проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві та вказує про недоведеність позивачем як наявності моральної шкоди, так і заявленого до стягнення її розміру, який не відповідає критеріям розумності і справедливості. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] відповідно до записів у його трудовій книжці працював на Ордена Леніна Північному гірничозбагачувальному комбінаті імені Комсомолу України, який згодом перейменовано на Північний гірничозбагачувальний комбінат, та який 31.10.1986 р. перетворено на ВАТ «Північний гірничозбагачувальний комбінат», з 04.04.2011 на ПАТ «Північний гірничозбагачувальний комбінат», а з 05.05.2016 р. на ПрАТ «Північний гірничозбагачувальний комбінат») із 24.12.1975 р. по 20.04.2017 р. за різними спеціальностями, зокрема: помічником машиніста локомотива (тепловоза), дозувальника гарячого повертання у цеху випалювання та огрудкування, оператором пульту керування у цеху по виробництву обкотишів, слюсарем черговим та з ремонту устаткування у цеху по виробництву обкотишів. 20.04.2017 р. позивач був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 29-35). З медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання Українського НДІ промислової медицини м. Кривого Рогу від 26.07.2012 р. протокол №1421 вбачається, що [PERSON] встановлено професійне захворювання з діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії). ЛН першої-другої стадії. Захворювання професійне (а.с.14). Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, наданої Тернівською районною санітарно-епідеміологічною станцією м. Кривого Рогу вих. №2/2-2668 від 10.09.2010 р. умови праці [PERSON] на посаді дозувальника гарячого повертання відносяться до 3 класу 4 ступеню шкідливості, важкість праці до 3 класу 2 ступеня шкідливості, напруженість праці - допустима. Умови і важкість праці оператора пульта керування відносяться до класу - допустимі, напруженість праці - до 3 класу 2 ступеня шкідливості. Умови праці слюсаря чергового та з ремонту устаткування відносяться до 3 класу 3 ступеню шкідливості, важкість праці до 3 класу 2 ступеню шкідливості, напруженість праці - допустима (а.с.15-18). Листом вих.№2/2-1178 від 20.04.2011 р. Тернівська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Кривого Рогу повідомила, що [PERSON] працював помічником машиніста локомотива (тепловоза) з вивозки руди, породи з кар'єру Ганнівського кар'єру Північного ГЗК у період із 24.12.1975 р. по 03.07.1981 р. За вказаний період роботи лабораторні дослідження умов праці відсутні, атестація робочого місця не проводилась. Так як функціональні обов'язки робітника з того часу суттєво не змінилися вважає за можливе використати дані атестації робочого місця за 1993 рік: -пил - 4,2 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; -вібрація (загальна і докальна) - 106/-при ГДР 116/112 дБ; -шум - 80 дБА при ГДР 80 дБА; -температура повітря +380С при нормі до 310С; -маса підіймання і переміщення вантажу 20 кг при нормі до 30 кг. Тривалість дії шкідливих факторів складає 83,2% часу зміни (а.с.19). Пунктом 17 Акту №18 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28 серпня 2012 року причиною виникнення професійного захворювання встановлено: робота протягом 17 років 11,5 місяців в умовах шкідливого виробничого фактора: пил з вмістом SіО2 до 10% - 5,6 - 65,7 мг/м3, при ГДК 4,0 мг/м3; пил з вмістом SіО2 до 10%-70% - 4,2 мг/м3, при ГДК 2,0 мг/м3 (а.с. 20-22). Випискою МСЕК серії 10 ААА №084165 від 23.10.2012 р. позивачу первинно встановлено 15% втрати працездатності по професійному захворюванню -ХОЗЛ з 01.10.2012 р. по 01.10.2013 р. (а.с.25). При повторному огляді позивачу підтверджено 15% втрати професійної працездатності, по ХОЗЛ із жовтня 2013 р. безстроково (виписка МСЕК серії АБ №0007471 від 01.10.2013 р.). Зазначена потреба у медичній та соціальній допомозі: медикаментозне лікування, ВМП (а.с. 26). З дослідженого в судовому засіданні п. 16 акту №18 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28 серпня 2012 року слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи з 18.10.1989 р. по 08.09.1993 р. дозувальником гарячого повертання, з 19.09.2000 р. по 02.03.2009 р. слюсарем черговим та з ремонту устаткування в ЦВО-1 ПівнГЗК, ВАТ «ПівнГЗК» [PERSON] виконував роботи, які характеризувались впливом на організм пилу, парамтри якого перевищували ГДК через недосконалість технологічного процесу та конструктивні недоліки обладнання. Працюючи з 24.12.1975 р. по 03.07.1981 р. помічником машиніста локомотиву (тепловоза) УЗТ ПівнГЗК [PERSON] виконував роботи, які згідно з доповненням до санітарно-гігієнічної характеристики про його умови праці за №2/2-1178 від 20.04.2011 р., також характеризувались впливом на організм пилу, параметри якого перевищували ГДК (а.с. 21). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов'язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 28.08.2012 р., причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота в умовах впливу шкідливого виробничого фактора. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов'язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. При цьому спростовуються доводи відповідача щодо неможливості визнання беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань висновками МСЕК, оскільки дані докази є одними із доказів, а не єдиним доказом, які розглядаються судом разом із іншими документами та наявними відомостями про позивача. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У судовому засіданні встановлено, що в зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 15%, розмір якої підтверджено повторно безстроково. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, він не має змоги вести звичайне життя, тому що постійно зазнає та терпить фізичний біль, в зв'язку з чим він не в змозі виконувати навіть домашню роботу, у багатьох життєвих ситуаціях не може обійтися без сторонньої допомоги, позбавлений можливості вести активний спосіб життя. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 42 років, з яких 33 роки у шкідливих умовах виробничого середовища, йому встановлено первинно 15 % втрати працездатності, які повторно підтверджено безстроково, а також характер професійного захворювання, пов'язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні відшкодування моральної шкоди у сумі 100521 грн. посилався на розрахунки, здійснені відповідно до Методики встановлення заподіяння моральної шкоди та методу оцінки розміру компенсації спричинених страждань (Эрделевский А.М. «Компенсация морального вреда: анализ и комментарий законодательства и судебной практики». - 3-е изд., испр. и доп.- Москва: Волтерс Клувер, 2004.-320 с.). Листом №6103-0-26-10-36 від 04.06.2010 року Міністерства юстиції України відповідно до Порядку атестації та державної реєстрації методик проведення судових експертиз, затвердженого Постановою КМУ №595 від 02.07.2008 р. рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції від 03.03.2010 року «Методика встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань» (розробник Ерделевський О.М.) внесена до Реєстру методик проведення судових експертиз. Проте розрахунок моральної шкоди, здійснений позивачем на підставі даної методики, не може бути ним застосований, оскільки останній не є експертом, а дана методика рекомендована для використання саме в експертній практиці, а не для самостійного застосування фізичними особами для визначення розміру завданої моральної шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 11 000 грн. за встановлені первинно, а потім підтверджених і повторно 15 % втрати професійної працездатності безстроково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 704 грн. 80 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial