Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

14.03.2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до місцевої територіальної громади в особі Броницькогутянської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області про визнання права власності в порядку спадкування, у якій просить визнати за ним право власності на житловий будинок № 39 та господарські будівлі, розташовані по вул. Жайворона в с. Броницька Гута, Новоград-Волинського району Житомирської області, що належав його бабі [PERSON], яка померла 22.03.2011 року. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 22.03.2011 року померла його баба [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина. До складу спадщини входить житловий будинок з господарськими будівлями, у якому постійно проживала померла. Він є спадкоємцем за заповітом після смерті баби та прийняв спадщину, оскільки у встановленому законом строк подав заяву про прийняття спадщини. Однак приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, оскільки на вказаний житловий будинок відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджував право власності померлої. Враховуючи, що можливості оформити спадщину іншим шляхом немає, позивач просить суд визнати за ним право власності на зазначений житловий будинок разом із господарськими будівлями. У судове засідання позивач не прибув, подав письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] сільська рада участі свого представника у судовому засіданні не забезпечила, голова сільської ради надіслав до суду лист, у якому зазначив, що проти задоволення позову не заперечує та просить розглянути справу без участі представника сільської ради. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та осіб, які беруть участь у справі на підставі наявних у ній матеріалів та доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.03.2011 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-ТП № 155568 від 24.03.2011 року, виданим виконавчим комітетом [PERSON] сільською радою Новоград-Волинського району (а.с.6). Згідно заповіту, посвідченого 22.11.2010 року секретарем сільської ради Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області, [PERSON] свій житловий будинок, надвірні споруди, земельну ділянку та майно, яке на день смерті належатиме їй, заповіла своєму внукові [PERSON] (а.с.7, 26, 27). Інші спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні (а.с.23). Позивач у встановлений законом строк подав заяву до приватного нотаріуса Новоград-Волинського районного нотаріального округу про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Новоград-Волинського районного нотаріального округу від 05.01.2017 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок № 39, що знаходиться по вул. Жайворона в с. Броницька Гута, Новоград-Волинського району, Житомирської області після смерті [PERSON], померлої 22.03.2011 року, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа, який би підтверджував право власності померлої на цей житловий будинок (а.с.13). Відповідно до довідки № 368 від 12.09.2016 року, виданої виконкомом Броницькогутянської сільської ради, за померлою [PERSON] рахується будинок по вул. Жайворона, 39 в с. Броницька Гута, Новоград-Волинського району Житомирської області, що підтверджується записом в по господарській книзі за 2011 рік (а.с.12). На день смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала одна за адресою вул. Жайворона, 39 с. Броницька Гута, Новоград-Волинський район, що підтверджується довідкою № 367 від 12.09.2017 року (а.с.12). Відповідно до повідомлення № 1791 від 10.10.2016 року право власності на житловий будинок номер 39, який знаходиться по вул. Жайворона в с. Броницька Гута, Новоград-Волинського району Житомирської області за [PERSON] не зареєстровано (а.с.8). Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами (а.с.4-13). Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однією з таких підстав, відповідно до статті 1217 ЦК України, є спадкування майна за заповітом. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), а право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України). В силу вимог ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. На підставі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 4.15. ч. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Судом встановлено, що відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення права власності у спадкодавця у зазначеній справі, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом внесення у погосподарську книгу сільської ради відповідного запису та відкриття особового рахунок на ім'я власника. Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Рішення про оформлення права власності та реєстрацію будинків увалювалось сільськими, селищними, районними радами народних депутатів на підставі погосподарських книг із додатками списків громадян, яким належали ці будинки. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались у якості актів органів влади (правовстановлюючих документів), що підтверджують право власності. Таким чином, за змістом норм, чинного на той час законодавства, виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права і наявність такого права власності не повязувалась з його державною реєстрацією. Щодо сучасної правової оцінки таких правовстановлюючих документів, то відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року, яким встановлено - права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом (тобто до 01.07.2004 року), визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, зокрема, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов'язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, враховуючи, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved