Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

14.07.2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позовній заяві позивач зазначив, що з 2003 по 2013 рік перебував у шлюбі з [PERSON], під час шлюбу вона проживала в житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] зазначив, що вказаний будинок був придбаний ним на підставі договору купівлі-продажу від 22.06.2002 року. Позивач вказав, що з 16.12.2013 року рішенням Березівського районного суду шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, та з цього часу відповідач не проживає у вищевказаному будинку. [PERSON] зазначив, що факт реєстрації [PERSON] у вказаному будинку перешкоджає йому у реалізації свого права власності на майно. У зв'язку з вищевказаним позивач просив суд задовольнити його заяву. 23.08.2016 року через канцелярію Березівського районного суду Одеської області надійшла позовна заява (зустрічна) від відповідача [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання право власності на 1/2 частину будинку. У зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначила, що не згодна з позовними вимогами [PERSON], оскільки з 1999 року вони спільно проживали за адресою: [ADDRESS], так як з власник вказаного будинку дозволила користуватися ним до оформлення договору купівлі-продажу. Позивач вказала, що з грудня 1999 року з відповідачем вели спільне господарство, мали спільні кошти від ведення підсобного господарства, поліпшували умови свого проживання та побуту, зазначила що 12.09.2000 року у них народилася дочка [PERSON], що свідчить про те, що в січні 2000 року вона проживала спільно з [PERSON] [PERSON] вказала, що 22.06.2002 року було укладено договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, та будинок був оформлений на ім'я [PERSON], за рахунок спільних коштів зробили у будинку ремонт, та купили необхідні меблі та техніку. 29.05.2003 року [PERSON] була зареєстрована у будинку за адресою: [ADDRESS]., вказала, що 19.06.2003 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, оскільки спільне життя між ними не склалося 16.12.2013 року їх шлюб було розірвано. Позивач за зустрічною позовною заявою зазначила, що відповідач перешкоджає їй у користуванні та розпорядженні будинком, у зв'язку з цим, просить суд визнати вищевказаний будинок спільною сумісною власністю та визнати за нею право на ? частину будинку з надвірними господарськими спорудами, а також визнати факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з грудня 1999 року по 19 червня 2003 року. Ухвалою суду від 25.08.2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання право власності на ? частину будинку прийняті до спільного розгляду із первісним позовом. У судовому засіданні [PERSON] та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог первісного позову, з підстав зазначених у ньому. Натомість заперечували у повному обсязі проти задоволення зустрічного позову [PERSON]. У судовому засіданні [PERSON] та її представник наполягали на задоволенні зустрічного позову, з підстав зазначених у ньому. Натомість заперечували у повному обсязі проти задоволення первісного позову [PERSON]. Вислухавши пояснення [PERSON], [PERSON], їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільно процесуального кодексу України від 18.03.2004 № 1618-IV (далі - ЦПК України) «кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів». Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], Березівського району Одеської області, який придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 22.06.2002 року (а.с.6-9). [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вищевказаною адресою 29.05.2003 року, про що свідчать копії паспортів з місцем реєстрації (а.с.4,48). Судом також встановлено, що 19 червня 2003 року сторони уклали шлюб. Щодо вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю сторін без реєстрації шлюбу з грудня 1999 року по червень 2003 року, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнати за кожним право власності на ? частину вищевказаного житлового будинку, то суд вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки». Тобто поняття сім'ї дається через формулювання її ознак, головною з яких є наявність між її членами взаємних прав та обов'язків, що зумовлені їхнім спільним проживанням. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Загальна декларація прав людини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р., у частині третій статті 16 називає сім'ю природним та основним осередком суспільства. Таке ж положення міститься у статті 23 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 р. та у статті 10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права 1966 року. З урахуванням змісту Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 (Справа № 1-8/99), «обов'язковою умовою для визнання членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин». Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права свідчить про те, що центральною ознакою проживання однією сім'єю є наявність взаємних прав та обов'язків, а також систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. В матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю з грудня 1999 року по червень 2003 року, тобто були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, зумовлені спільним проживанням, та які притаманні сімейним відносинам, а також несли спільні витрати, спрямовані на забезпечення життєдіяльності, саме сім'ї, у прямому розумінні цього слова. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] (викликана позивачем) пояснила, що є сусідкою та проживає [ADDRESS] пояснила, що [PERSON] купив будинок за власні кошти до шлюбу. До шлюбу [PERSON] проживав у матері по [ADDRESS]. Після купівлі будинку він перейшов жити у нього. Також пояснила, що [PERSON] окрім школи ніде не працювала. Щодо стосунків між [PERSON] та [PERSON], то вона бачила що вони то жили разом, то ні. Інколи бачила їх у матері [PERSON] Щодо обставин після 2013 року повідомила, що [PERSON] вже більше ніж три роки не проживає у цьому будинку. Наразі в ньому проживає [PERSON] з іншою жінкою. Бачила, як до вказаного будинку приїзджала [PERSON] з матір'ю та забрала якісь речі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] (викликана відповідачем) пояснила, що вона є матір'ю [PERSON], та з 23 грудня 1999 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом. До того, [PERSON] проживала разом з тіткою та бабусею у селі Гуляївка Березівського району Одеської області. [PERSON] забрав жити до себе [PERSON] у віці 15 років. Свідок також повідомила, що на той час, вона проживала у Київській області у м. Борисполі та переїхала лише у 2005 році жити до Березівського району Одеської області. Приїздила до доньки приблизно раз на рік на тиждень та бачила, що вони разом проживають, разом ловлять рибу та продають її на базарі. Отримані кошти вони збирали для купівлі вищевказаного будинку. Жили у цьому будинку до купівлі, оскільки домовились з власником, що частинами будуть віддавати кошти за нього. Щодо обставин після 2013 року, то пояснила що вони вже не проживають разом, оскільки розлучені. Знає, що [PERSON] вигнав її та не впускає у будинок, вона зверталась до правоохоронних органів з цього приводу. Допитана у судовому засіданні [PERSON] (викликана відповідачем) пояснила, що будинок купили вони разом. Перейшли до нього жити перед новим роком, в 2002-2003 році. У них є двоє дітей. [PERSON] та [PERSON] у матері не жили, вони лише приїжджали до неї. Займалися ловлею рибою та продавали її на базарі, за що і купили будинок. Допитана у судовому засіданні [PERSON] повідомила, що у віці 12-13 років переїхала жити до тітки [PERSON] У 1999 році [PERSON] забрав її жити до хати, яку домовився купити. Хата була у дуже поганому стані, з 2000 вони ловили рибу, продавали на базарі та збирали гроші для того, щоб викупити будинок. В будинку мали невеличке господарство. Після 2013 року [PERSON] вигнав [PERSON] з будинку та не пускав її додому. На даний час [PERSON] проживає у іншій місцевості. Допитана у судовому засіданні [PERSON] (голова сільської ради) повідомила, що знає, що після закінчення школи [PERSON] почала проживати разом з [PERSON]. [PERSON] працював у колгоспі, [PERSON] вела господарство, однак офіційно не працювала. До 2000 року вони проживали у будинку який придбали, але не оформили. Особисто вона до вказаного будинку не ходила, проте чула від мешканців села. Нарікань з боку [PERSON] відносно дій [PERSON] після розлучення, що він її вигнав з будинку до сільської ради офіційно не поступало. Суд оцінює, що опитані свідки надали суду інформацію про те, що дійсно вони бачили [PERSON], який проживав з [PERSON], він допомагав їй, однак вони жодним чином не підтвердили факту постійного проживання їх однією сім'єю, що вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Наведені показання свідків суд оцінює критично, з яких неможливо достовірно встановити, що позивач тимчасово чи постійно проживав в будинку по [ADDRESS], з якого часу, характеристику відносин між ними. Більш того, суд звертає увагу на ту обставину, що свідок [PERSON] взагалі лише раз на рік на тиждень до 2005 року приїжджала до с. Гуляївка Березівського району Одеської області. Тому, посилання сторін на пояснення свідків, як на доказ своїх вимог, судом не приймаються. Також, суд звертає на ту обставину, що [PERSON] з 05.08.1996 року по 29.05.2003 року був зареєстрований за адресою:[ADDRESS] та був членом господарства, №141, відповідно до запису по господарської книги №3. В 2003 році вибув з господарства №141 в господарство №429, де проживає і зареєстрований по теперішній час (а.с.72). Суд оцінює, що [PERSON] не надано беззаперечних доказів, які б підтверджували, що між нею та [PERSON] були фактичні сімейні стосунки, а також існували взаємні права та обов'язки, зокрема, доказів про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого, оплати комунальних послуг, облаштування та ведення сімейного побуту, ділової або особистої переписки, фотокарток, з яких би вбачалося, що [PERSON] та [PERSON] вважали себе членами сім'ї, піклувалися один про одного. На переконання суду, лише наявність доказів в їх сукупності і взаємозв'язку, та їх достатність, які підтверджують наявність «сім'ї» є підставою для задоволення вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю. Відмовляючи у задоволенні вказаної вимоги, суд виходить з того, що наданими показанням свідків не підтверджується факт спільного проживання та ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов'язків між позивачем та відповідачем у зазначений період. Оскільки вимога про встановлення факту проживання однією сім'єю залишена без задоволення, а тому не підлягають до задоволення похідні вимоги [PERSON] про визнання вищевказаного житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання за нею право власності на ? частини вказаного будинку, оскільки як встановлено вище, будинок придбаний у 2002 році згідно договору купівлі-продажу. Щодо первісного позову [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то суд вважає зазначити наступне: В силу статті 379 Цивільного кодексу України зі змінами та доповненнями (далі -ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін ''суд, встановлений законом'' поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: ''Сокуренко і Стригун проти України'' від 20 липня 2006 року та ''Лавентс проти Латвії'' від 7 листопада 2002 року). Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11). У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання ''вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло'' (рішення у справі ''Кривіцька та Кривіцький проти України'' від 02.12.2010 року та ''Рохля проти України'' від 17.05.2011 року). Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року ''Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України'' «у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами». Відповідно до положення статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Судом встановлено, що 16 грудня 2013 року розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Як стверджує позивач, саме з цього часу відповідач не проживає у вказаному будинку. Натомість відповідач стверджує, що позивач вигнав її з будинку та перешкоджає користуватись ним. [PERSON] зверталась до правоохоронних органів щодо вказаних дій [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] та вищевказані свідки пояснили, що відповідач дійсно з 2013 року проживає за іншою адресою з іншим чоловіком. Водночас, суд звертає увагу на ту обставину, що у рішенні Березівського районного суду Одеської області від 16.12.2013 року про розірвання шлюбу (а.с.5) [PERSON] участі у судовому засіданні не приймала, проте позов визнала. У рішенні вказано, що - спір про розподіл майна, яке являється їх спільною власністю у них не має. Разом з тим, відповідачем надано копії висновків службових розслідувань та звернення до правоохоронних органів, починаючи лише з травня 2016 року. Обставини, які спонукали звернутись відповідача зазначено саме з проханням витребувати у позивача копії документів на житловий будинок та Державний акт на право на землю. Тобто вказане не підтверджує твердження відповідача про перешкоди у користуванні будинком [PERSON] Таким чином, суд доходить висновку, що позивач, являючись власником спірного житлового будинку, позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у спірному будинку зареєстрована [PERSON], яка не проживає в ньому без поважних причин з грудня 2013 року, участі у витратах на утримання будинку не приймає, вибрались із будинку добровільно та перешкод у користуванні будинком ніхто не чинив. Відповідно до статті 9 ЖК України «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням ,інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутності мешканцем, у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Водночас, суд вважає зазначити, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу підставу та предмет позову може визначити виключно позивач. Суд не вправі визначити предмет, підставу (інше) позову також у зв`язку із принципом змагальності цивільного процесу. Ознайомившись зі змістом позовної заяви, суд встановив посилання позивача у ній на частину норм Житлового кодексу України, які не можуть бути застосовані при розгляді вказаного позову, оскільки [PERSON] не є наймачем вказаного будинку, а була членом сім'ї та застосуванню підлягають лише норми Цивільного кодексу України, про що вказаного у позові, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial