Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

13 жовтня 2020 року до суду звернувся адвокат Салашний М.О. в інтересах позивача [PERSON] із позовом, у якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 серпня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Позовні вимоги мотивує тим, що 02 червня 2006 року сторони зареєстрували між собою шлюб. Під час перебування у шлюбі [INFO] в них народилася донька [PERSON] та донька [PERSON] , [INFO] . 21 листопада 2014 року згідно з рішенням суду шлюб розірвано. За рішенням суду від 24 лютого 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, на утримання дітей, починаючи з 14.01.2015 року до досягнення дітьми повноліття. Зазначає, що з [INFO] одна з доньок, а саме малолітня [PERSON] , [INFO] , мешкає з батьком в Республіці Польща та перебуває на його повному матеріальному утриманні. Так, вона була влаштована до п`ятого класу Початкової школи ім.Підполковника Фрапнчішка Мєнткого в м.Цельондз, Лодзинське воєводство. 12 лютого 2019 року [PERSON] зареєструвався за адресою: Республіка Польща, воєводство Лодзинське, повіт: Равський, населений пункт Цельондз, № дому 110/ІІІ, № приміщення 6, і цього ж дня за вказаною адресою зареєстрована малолітня донька [PERSON] 05 лютого 2019 року позивач, а 13 березня 2019 року малолітня [PERSON] отримали посвідку на проживання на території Республіки Польща строком до 31 січня 2020 року. Зі змісту позову слідує, що в серпні 2019 року позивач та відповідач досягли згоди щодо того, що [PERSON] забирає виконавчий лист №553/344/15-ц з виконавчої служби, оскільки одна з малолітніх доньок знаходиться з серпня 2018 року на повному матеріальному утриманні позивача, а іншій доньці він постійно передає кошти, одяг та продукти харчування, у зв`язку з чим було завершено виконавче провадження. Разом із тим, у липні 2020 року позивач усно звернувся до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд їх спільної доньки [PERSON] за кордон для навчання та проживання, але відповідач відмовилася надавати дозвіл та повідомила, що вона знову пред`явила виконавчий лист до виконання. Сторона позивача посилається на те, що з 11 серпня 2018 року [PERSON] не бере жодної участі в утриманні малолітньої доньки [PERSON] , але при цьому отримує від позивача грошові кошти як аліменти по виконавчому провадженню, що відповідно до закону належать дитині, яка у свою чергу з указаного часу мешкає з батьком. При цьому відповідач з серпня 2018 року відмовляється добровільно надавати кошти на утримання доньки, витрачає гроші на свої особисті потреби, зокрема, на погашення заборгованості по існуючим кредитам. Досягти згоди щодо утримання цієї дитини сторони між собою не можуть, вжиті заходи позитивного результату не дали. У зв`язку з викладеними обставинами, позивач вимушений звернутись за судовим захистом. Ухвалою судді Октябрського районого суду м.Полтави від 20 жовтня 2020 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.34-35). 06 листопада 2020 року відповідачем [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, у якій з позовом не погоджується. Зазначає, що з позивачем був усний договір щодо виконання рішення суду зі сплати аліментів та допомоги фінансово і матеріально за необхідності меншій дочці [PERSON] , яка проживає з нею, з огляду на те, що позивач вважав несправедливим сплачувати аліменти на двох дочок, бо старша проживає з ним. Однак, з часом, коли стала потрібна матеріальна допомога, позивач відмовляв у цьому, пояснюючи відсутністю грошей. Твердження позивача щодо утримання меншої дитини, а саме, що він регулярно передає кошти, продукти, одяг, не відповідає дійсності і не є правдивим, тоді як така допомога носить разовий характер у період на 6 міс., у вигляді продуктів та солодощів, які передає сестра позивача [PERSON] . Саме тому було подано позовну заяву про стягнення аліментів тільки на меншу доньку (справа №554/11551/19), у якій було відмовлено. Зазначає, що скрутне матеріальне становище змусило її знову повернути рішення суду по сплаті аліментів на обох дітей до виконання. При цьому в усній формі не вдалося вирішити питання повернення половини коштів позивачу. Відповідач вказує, що фінансові доходи в них з позивачем дуже відрізняються, останній працює та проживає в Польщі і його заробітна плата дозволяє кращі умови життя. Посилається, що його заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.10.2020 року складає 27287,44 грн. від 14.01.2015 року, а дозвіл на перебування дочки [PERSON] з батьком за кордоном закінчився 31.08.2020 року і той не виконав зобов`язання з повернення дитини додому. Крім того, відповідач має мінімальну заробітну плату. На підставі викладеного, просить не задовольняти позов про стягнення з неї аліментів на дочку [PERSON] , так як остання не збиралась залишатися там (у Польщі) на постійне місце проживання і збиралась повернутися додому, оскільки, на думку відповідача, питання про аліменти в такому разі відпадає автоматично (а.с.42-43). У судовому засіданні представник позивача адвокат Салашний М.О. позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала щодо стягнення з неї аліментів на старшу дочку, оскільки отримує мінімальну заробітну плату, а позивач має достатній рівень доходів для утримання обох дітей. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також доводи відповідача, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, сторони [PERSON] та [PERSON] в період з 02 червня 2006 року по 21 листопада 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №454. Згідно з рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 21 листопада 2014 року зазначений шлюб було розірвано. Позивач та відповідач разом не проживають, шлюбні відносини не підтримують. Вказані обставини сторонами не заперечувались, а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Установлено, що від указаного шлюбу сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.9), та дочку [PERSON] , [INFO] . Як убачається із заяв по суті справи та пояснень сторін, станом на час розгляду справи за їх взаємною згодою місце проживання малолітньої дочки [PERSON] , яка не досягла віку 10 років, визначено разом із матір`ю [PERSON] (а.с.49). Крім того, сторони не заперечують ті обставини, що їх малолітня дочка [PERSON] з 11 серпня 2018 року з дозволу матері [PERSON] виїхала за межі України разом із батьком [PERSON] до Республіки Польща (а.с.11, 12, 13-14), з яким і на даний час постійно проживає та знаходиться на його повному утриманні. Письмовий дозвіл на виїзд дочки до Республіки Польща у супроводі батька, а також вирішення у зв`язку з цим питань, пов`язаних з утриманням дитини, був наданий відповідачем з 10 серпня 2018 року по 31 серпня 2019 року та з 01 серпня 2019 року по 31 серпня 2020 року (а.с.10, 29, 45). Як вбачається із долучених до позовної заяви документів, малолітня [PERSON] навчається у п`ятому класі Початкової школи ім.Підполковника Франчішка Мєнткого в м.Цельондз, Лодзинського воєводства (а.с.21-24). З 12 лютого 2019 року позивач [PERSON] та його дочка [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.17-20). 05 травня 2019 року позивач [PERSON] , а 13 березня 2019 року малолітня [PERSON] отримали посвідки на проживання на території Республіки Польща строком до 31 січня 2022 року (а.с.25-28). Разом із тим, відповідач [PERSON] (після розірвання шлюбу прізвище змінено (а.с.44) не заперечувала щодо доводів позивача про надання ним як батьком утримання і малолітній дочці [PERSON] , зазначивши про їх разовий характер у вигляді продуктів (а.с.42). При вирішенні вимог про стягнення аліментів суд наголошує, що спірні відносини регулюються нормами Сімейного кодексу України, а також бере до уваги положення Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, норми Закону України «Про охорону дитинства». За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями статті 51 Конституції України та статті 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.1-3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Виходячи зі змісту ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд зауважує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Виходячи із суті наданих пояснень, а також змісту заяв сторін по справі, підтверджується, що на теперішній час малолітня дочка [PERSON] дійсно проживає разом із батьком з серпня 2018 року, а малолітня донька [PERSON] - разом із матір`ю. Вказані обставини сторонами не заперечувались. На момент розгляду справи [PERSON] [INFO] , не досягла чотирнадцяти років і перед судом сторонами вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини порушено не було. З урахуванням визначених законом способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину і щодо права присудження аліментів за рішенням суду того із батьків, з ким проживає дитина, суд наголошує на рівності обов`язків обох батьків в питаннях утримання таких дітей. Оскільки між сторонами не досягнуто домовленості щодо питань утримання малолітньої дочки [PERSON] , яка проживає з позивачем, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання цієї дитини за рішенням суду. Водночас, доводи позивача щодо доцільності присудження аліментів з [PERSON] на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частини від її доходів суд вважає необґрунтованими та надмірними, оскільки не підтверджені належними і допустимим доказами, а тому вважає, що розмір аліментів саме 1/6 частини доходу (заробітку) є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини. Отже, в межах заявлених позовних вимог, враховуючи всі обставини справи, потреби дитини, її стан здоров`я та вік, матеріальне становище платника аліментів, яка є працездатною особою, має постійне місце роботи, беручи до уваги факт, що сторони проживають окремо, місце проживання малолітньої [PERSON] разом із батьком, а малолітньої [PERSON] з матір`ю, характер відносин, які склалися між ними, їх ставлення до своїх обов`язків щодо дітей, а також інші обставини справи, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] потрібно стягнути аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів для дитини відповідного віку, оскільки обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері. Щодо аргументів сторін суд зазначає, що заперечуючи проти задоволення позову у повному обсязі, [PERSON] посилається виключно на факт проживання малолітньої доньки разом із нею, перебування останньої лише на її утриманні, мінімальну заробітну плату, наявність у позивача заборгованості зі сплати аліментів тощо, але такі заперечення не є переконливими, оскільки не підтверджені належними і достатніми доказами, а також спростовуються наявними матеріалами справи у їх сукупності. Так, під час розгляду справи установлено, що згідно з рішенням Октябрського районного суду м.Полтави (справа №553/344/15-ц) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , починаючи з 14.01.2015 року до досягнення дітьми повноліття. Згідно з даними з АСВП від 19.09.2020 року за заявою [PERSON] 03.04.2015 року було відкрито виконавче провадження №47095088 (завершене); 21 січня 2020 року відкрито виконавче провадження №61022872 відносно [PERSON] (а.с.31). Відповідачем надано до суду копію довідки вих.№40213 від 23 жовтня 2020 року державного виконавця Подільського ВДВС у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Суми) з розрахунком заборгованості по аліментах за виконавчим листом №554/334/15-ц від 17.03.2015 року, яка станом на 01.10.2020 року складала 27287,44 грн. (а.с.46-48). Однак із наданих представником позивача копій квитанцій від 10.09.2020 року, 10.10.2020 року, 01.11.2020 року, 04.11.2020 року, 09.11.2020 року вбачається, що [PERSON] на рахунок органу ДВС перераховано в якості сплати аліментів грошові кошти на загальну суму 30950 грн. (а.с.52-56). Станом на 19 вересня 2020 року в Єдиному реєстрі боржників інформація щодо [PERSON] відсутня (а.с.30). Крім того, із копії трудового договору від 07 листопада 2018 року вбачається, що позивач [PERSON] працевлаштований, працює на ТОВ «Герцо» оператором цвяхових верстатів та отримує заробітну плату згідно умов договору (а.с.15, 16). Отже, установлено, що на даний час [PERSON] отримує аліменти на обох дітей після ухвалення попереднього рішення суду по справі №553/344/15-ц про стягнення аліментів з [PERSON] . Також відповідач пояснила, що вона має постійне місце роботи і отримує мінімальну заробітну плату, та на її утриманні перебуває малолітня дочка [PERSON] , [INFO] . Разом із тим, у судовому засіданні з`ясовано, і не заперечувалось відповідачем, що батько бере участь у матеріальному утриманні обох своїх дітей, зокрема, дочки [PERSON] , яка проживає окремо - з матір`ю, спілкується з дитиною, яка проявляє однакову прихильність до обох батьків. Натомість, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, [PERSON] не спростовано тверджень позивача щодо виконання зі свого боку в повній мірі обов`язків, зокрема, щодо утримання малолітньої дочки [PERSON] , яка проживає окремо з батьком. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що за своїм матеріальним станом відповідач може сплачувати аліменти у зазначеному вище розмірі - 1/6 частини заробітку (доходу). Такий розмір аліментів, на думку суду, відповідатиме кількості утриманців відповідача, її позиції під час судового розгляду, та з метою виконання матір`ю свого обов`язку по забезпеченню дитини, буде достатнім для утримання дитини, а з огляду на рівень доходів відповідача, залишку її заробітної плати після сплати аліментів у вказаному розмірі, буде достатньо для забезпечення її життєвих потреб, і таким чином, не поставить її в скрутне матеріальне становище. Таким чином, позов [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню частково з метою забезпечення якнайкращого забезпечення обох дітей сторін. Щодо вимоги позивача в частині стягнення аліментів за минулий час, а саме з 11 серпня 2018 року, суд вважає відмовити у її задоволенні, виходячи з таких підстав. Питання стягнення аліментів за минулий час врегульовано ч.2 ст.191 СК України, відповідно до якої аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, направлення листів відповідачу з такої вимогою на домашню адресу чи на адресу його місця роботи тощо. Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. Присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач, за умови подання суду доказів того, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати, у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Позивач обґрунтовує стягнення аліментів за минулий час тим, що відповідач з серпня 2018 року відмовляється добровільно надавати кошти на утримання старшої доньки, а саме на придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів, навчання, але при цьому витрачає кошти на свої особисті потреби, зокрема, на погашення заборгованості по кредитам. При цьому в позові посилається, що намагався врегулювати виконання відповідачем своїх обов`язків, однак всі перемовини не дали результату. Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 77 ЦПК України). Як передбачено статтями 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Разом з тим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що позивач в період з серпня 2018 року по жовтень 2020 року, вживав будь-які заходи щодо одержання аліментів від відповідача [PERSON] на утримання дитини, а остання ухилялась від їх сплати, а тому підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки [PERSON] за минулий час суд не вбачає. З огляду на викладене, з урахуванням конкретних обставин справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення заявлених позивачем вимог. Частиною 1 статті 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок підлягають стягненню з відповідача на користь держави відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при поданні позову про стягнення аліментів. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial