Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

12 січня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона проживала з відповідачем сумісно без реєстрації шлюбу та [INFO] року у них народився син [PERSON]. 17 серпня 2016 року між ними офіційно зареєстровано шлюб. Після припинення спільного проживання з відповідачем, дитина залишилась проживати з нею. 28 грудня 2016 року, [PERSON] забрав дитину до свого місця проживання та відмовляється повернути, вимагаючи за повернення дитини сплати нею грошових коштів. Вважає, що з огляду на вік дитини, вона не може проживати без матері, та посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визначити місце проживання сина з нею і примусово відібрати його у [PERSON] В судовому засіданні позивачка свої позовної вимоги підтримала у повному обсязі. Пояснила, що на теперішній час перебуває у шлюбі з [PERSON], однак подружні стосунки між ними припинено з листопада 2016 року. З цього часу вони проживають за різними адресами, однак періодично зустрічалися, у спілкуванні з дитиною вона йому не перешкоджала. 14 грудня 2016 року перебуваючи в її квартирі, [PERSON] побив її, завдавши тілесні ушкодження, з приводу чого вона звернулася з заявою до відділу поліції та за даним фактом порушено кримінальне провадження. 28 грудня 2016 року, прийшовши до неї додому, відповідач почав вибивати двері, знову погрожуючи побоями та вимагав віддати дитину. Злякавшись погроз, вона сама віддала йому сина до вечора, однак після цього він їй дитину не повернув і дозволяє побачення лише в його присутності, при цьому ображає та принижує її. В телефонній розмові, яка відбулася на початку січня 2017 року, обіцяв віддати дитину, якщо вона сплатить йому грошові кошти у розмірі 5000 доларів США. Вважає, що відповідач безпідставно позбавив її можливості приймати участь у вихованні дитини, що перешкоджає повноцінному розвитку дитини. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що з листопада 2016 року проживають з [PERSON] окремо, він намагався зберегти сім'ю, відвідував позивачку з сином, але кожного разу між ними виникали сварки з приводу неналежного догляду позивачкою за сином. 27 грудня 2016 року позивачка мала з'явитися з дитиною в лікарню, однак з невідомих причин не з'явилася. До цього кілька днів вона не надавала йому можливості побачитися з дитиною. 28 грудня 2016 року він прийшов додому до [PERSON], щоб побачити дитину та з'ясувати причину неявки до лікарні, однак позивачка не впускала його до квартири, з приводу чого виникла сварка та він викликав працівників поліції. Потім [PERSON] сама принесла йому сина на роботу, повідомивши, що він хворий, і коли вилікується, вона його забере, тобто зі своєї волі залишила дитину на його утримання. Він не заперечує проти зустрічей [PERSON] з сином, але у його присутності. Позивачка палить, не доглядала за сином належним чином, не працює, не може надати дитині належного виховання та матеріального забезпечення, за час проживання дитини з ним не цікавиться сином, а при зустрічах провокує його на сварки. Натомість, він створив всі умови для проживання та нормального розвитку дитини, слідкує за станом його здоров'я, до досягнення дитиною трирічного віку зупинив підприємницьку діяльність, та на цей час родичі перерахували на його рахунок у банку грошові кошти, достатні для утримання дитини. Вважає, що позивачка не може забезпечити дитині належного догляду та виховання, а тому в задоволенні її позову просить відмовити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Очаківського міськвиконкому Миколаївської області Череватенко Т.Є. підтримала висновок органу опіки та піклування та зазначила, що і позивачка і відповідач мають рівні умови для проживання, виховання та нормального розвитку дитини та залишила вирішення спору на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін та представника органу опіки та піклування, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Сторони припинили подружні стосунки у листопаді 2016 року, з цього часу проживають за різними адресами, до 28 грудня 2016 року дитина проживала з матір'ю, а з 28 грудня 2016 року по теперішній час проживає з батьком. Вказані обставини сторони підтвердили в судовому засіданні, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 22 червня 2001 року, [PERSON] та позивачці [PERSON] належить на праві спільної часткової власності, в рівних частинах, квартира [ADDRESS] Відповідно до довідки ОСББ «Ера» від 04 січня 2017 року № 32, [PERSON] проживає в належній їй квартирі за вищевказаною адресою (а.с. 10, 59). Позивачка перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Очаківської міської ради як отримувач допомоги при народженні дитини, що підтверджується довідкою управління від 10 січня 2017 року № 08/05 (а.с. 57). Згідно характеристики, складеної депутатом Очаківської міської ради [PERSON] та секретарем Очаківської міської ради [PERSON], [PERSON] характеризується за місцем проживання як порядна, працьовита, стримана та дисциплінована, нарікань з боку сусідів та знайомих не має (а.с. 12). Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 лютого 2007 року № 14362469, [PERSON] належить на праві власності 1/4 частка квартири [ADDRESS], де відповідно до довідки ОСББ «Приморський», він на теперішній час проживає (а.с. 47, 50, ). Згідно довідок Очаківської центральної районної лікарні [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря - нарколога не перебуває, перебував на обліку в наркологічному кабінеті з 08 січня 2002 року по 18 лютого 2015 року (а.с. 45, 46). За місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно, чуйний, уважний до оточуючих, багато часу приділяє вихованню дитини, що вбачається з характеристики мешканців ОСББ «Приморський» (а.с. 49). З характеристики, наданої ст. ДОП СП Очаківського ВП України в Миколаївської області [PERSON] слідує, що в 2012 році [PERSON] був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 186 КК України та відбував покарання до 2015 року. Після звільнення з місць позбавлення волі алкогольними напоями не зловживає, у вживанні наркотичних речовин помічений не був, до адміністративної відповідальності не притягувався, скарг на його поведінку від сусідів не надходило (а.с. 48). Згідно довідки Очаківського ВП УМВС України в Миколаївській області від 31 грудня 2016 року № 67-2016, 30 грудня 2016 року була прийнята та зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань заява [PERSON] про те, що 14 грудня 2016 року [PERSON], перебуваючи в приміщенні квартири [ADDRESS], спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді гематом на тілі (а.с. 11). З актів обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання позивачки та відповідача від 29 грудня 2016 року, проведеного службою у справах дітей Очаківської міської ради, ці умови є добрими, в обох квартирах створено всі необхідні умови для проживання в них дитини (а.с. 67, 68). З витягу з протоколу №1 комісії з питань захисту прав дитини вбачається, що 03 січня 2017 року на засіданні комісії розглядалася заява [PERSON] та [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO]. Комісія дійшла висновку, що сторони мають рівні права щодо участі у вихованні і догляді за дитиною (а.с. 52, 53). У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Очаківської міської ради Миколаївської області від 22 березня 2017 року також зазначено про наявність у сторін рівних умов для виховання дитини та рекомендовано, у разі відсутності згоди між ними, звернутися для вирішення спору до суду (а.с. 56). Відповідно до ст. 141 СК мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно частин 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до принципів 4, 7 Декларації прав дитини, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Таким чином, суд вважає, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, обов'язково слід застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір'ю, крім випадків, коли є виняткові обставини. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові яка у відповідності до ст. від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 58-59, 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Оцінюючи докази надані учасниками судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивачка та відповідач мають власне житло, де постійно проживають, та в якому згідно акту обстеження житлово-побутових умов створено всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Позивачка займалася доглядом за сином з дня його народження до 28 грудня 2016 року, коли відповідач не повернув їй дитину. На обґрунтування своїх заперечень щодо позовних вимог позивачки відповідачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, а тому його доводи про те, що позивачка не може забезпечити дитині належного догляду та умов для її виховання та нормального розвитку, суд вважає безпідставними. Таким чином, обставин, які б давали підстави для розлучення дитини з матір'ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, в судовому засіданні не встановлено. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Суд нагадує обом батькам сторонам по справі, про їх прямий обов'язок виховувати дитину в дусі поваги, любові до своєї сім'ї та родини, піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан. Особисті амбіції та конфліктні відносини батьків не повинні негативно позначатися на психологічний чи фізичний стан дитини. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»). У відповідності до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою ВР від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що мати в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку малолітньої дитини, не встановивши під час розгляду справи виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю. Разом з тим, [PERSON] не позбавлений права на участь у вихованні дитини. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved