Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

13.10.2014 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до Голопристанської міської ради Херсонської області про визнання рішення тридцять другої сесії п'ятого скликання Голопристанської міської ради Голопристанського району Херсонської області «Про передачу громадянам безоплатно у власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка» від 24 жовтня 2008 року № 715 неправомірним і незаконним, посилаючись на те, що позивачка 15.02.2002 року придбала за договором дарування житловий будинок [ADDRESS] з господарчими будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 789,0 кв. м. Згідно з п. 2 зазначеного договору дарування земельна ділянка вказаної площі була відведена попередньому власнику будинку на підставі рішення Голопристанської міської ради від 09.09.1998 року за № 222. У відповідності до норм ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України до позивачки перейшло право користування земельною ділянкою саме площею 789 кв.м. В подальшому позивачка звернулася до відповідача із заявою про передачу їй вказаної земельної ділянки у власність, на підставі якої рішенням відповідача від 20.04.2005 року № 980 позивачці було передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 789 кв. м за вказаною адресою, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарчих будівель і споруд. Під час судового розгляду цивільної справи № 654/3932/13-ц позивачці стало відомо про наявність оспорюваного рішення відповідача, відповідно до якого їй вже передавалося у власність земельна ділянка площею 783 кв.м, тобто на 6 кв.м менша, із незрозумілих підстав, оскільки вона не відмовлялася від 6 кв. м землі та не подавала повторної заяви про надання їй земельної ділянки у власність. З посиланням на ст. 120 ЗК України, ст. ст. 16, 268, 377 ЦК України просила задовольнити позов. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, наполягав на їх задоволенні, з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача Яцушко Є. І. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надала до суду письмові заперечення, які зводяться до наступного. У 2005 році позивачка звернулася до відповідача із заявою про надання їй безоплатно земельної ділянки у власність, за результатами розгляду якої відповідач прийняв рішення від 20.04.2005 року № 980, яким передав позивачці у власність безоплатно 789 кв. м земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарчих будівель і споруд із вказівкою про необхідність замовити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Із невідомих причин таку документацію позивачка надала на затвердження до відповідача лише у кінці 2007 року, за результатами розгляду якої відповідачем було прийнято рішення від 20.12.2007 року № 507 про надання дозволу на розробку технічної документації. Після виготовлення технічної документації позивачка подала її на затвердження до міської ради, яка своїм рішенням від 24.10.2008 року № 715 передала у власність позивачці саме 783 кв. м земельної ділянки, як і було вказано у технічній документації, про ознайомлення та погодження якої, а також меж земельної ділянки стояла підпис позивачки. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка 15.02.2002 року придбала за договором дарування житловий будинок [ADDRESS] з господарчими будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 789,0 кв. м. Згідно з п. 2 зазначеного договору дарування земельна ділянка вказаної площі була відведена попередньому власнику будинку на підставі рішення Голопристанської міської ради від 09.09.1998 року за № 222 (а. с. 7-8). 15.04.2005 року було складено акт виносу на місцевості меж земельної ділянки та розбивки будівель (а. с. 10), яким було зафіксовано межі земельної ділянки 789 кв. м по [ADDRESS]. 20.04.2005 року рішенням Голопристанської міської ради за № 980 позивачці передано у власність безоплатно земельну ділянку площею 789 кв. м по [ADDRESS], в економіко-планувальній зоні № 7 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарчих будівель і споруд (а. с. 9). 24.10.2008 року відповідачем було прийнято рішення за № 715 про передачу позивачці у власність безоплатно земельну ділянку площею 783 кв. м по [ADDRESS], в економіко-планувальній зоні № 7 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарчих будівель і споруд (а. с. 11). У відповідності до частин 1-2 статті 118 ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. При цьому позивачка із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки повторно до відповідача не зверталася, змін до рішення відповідача від 20.04.2005 року № 980 не вносилося, про що підтвердила представник відповідача у судовому засіданні. Також у відповідача не було підстав для позбавлення позивачки права користування земельною ділянкою площею 6 кв. м із загальної площі земельної ділянки 789 кв. м за вказаною адресою, передбачених ст. 141 ЗК України. Згідно з частинами 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Оскільки невідповідність вимогам закону встановлена судом лише щодо прав та інтересів позивачки, то оспорювань рішення відповідача підлягає визнанню незаконним лише в частині, що стосується позивачки, а не в цілому, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial