Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

12 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 20 вересня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого він передав, a відповідач прийняв та зобов'язався не пізніше 01 червня 2014 року повернути грошові кошти в сумі 20000 доларів США. [PERSON] борг у визначений договором строк не повернув, тому він просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 517000 гривень, три проценти річних у розмірі 36714 гривень 08 копійок та інфляційні втрати в розмірі 366036 гривень 60 копійок. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити в повному обсязі з наведених в ньому підстав. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Суд за згодою позивача та його представника ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальник) грошові кошти в сумі 20000 доларів США зі строком повернення до 01 червня 2014 року. На підтвердження своїх позовних вимог щодо укладення зазначеного договору позики, [PERSON] надав суду копію розписки [PERSON] про отримання відповідачем грошових коштів (а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Сторона позивача посилається на те, що відповідач борг як у визначений договором строк, так і на день розгляду справи судом, не повернув. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Будь-яких доказів на підтвердження факту повернення коштів суду не надано. За таких обставин, вимога позивача про стягнення суми боргу ґрунтується на законі. Предметом договору позики є іноземна валюта - 20000 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на день звернення до суду з позовом (12 жовтня 2016 року) складає 517000 гривень (20000 х 25,85 = 517000). Частиною 1 ст. 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до частин 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вбачається, що засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. За таких обставин, у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобов'язання, передбачені при застосуванні, зокрема, ст. 625 ЦК України. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 36714 гривень 08 копійок, оскільки відповідач прострочив виконання свого грошового зобов'язання. Наданий стороною позивача розрахунок цієї суми за період з червня 2014 року по вересень 2016 року відповідає вимогам закону (а.с. 5). Позивач просить також стягнути з відповідача 366036 гривень 60 копійок інфляційних втрат. За змістом ст. 1 Закону України «про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти, тому індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Оскільки в договорі позики сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, тому вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 366036 гривень 60 копійок не підлягає задоволенню. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір в розмірі 5537 гривень 14 копійок.

Outcome: partial