Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

14.04.2017 від [PERSON] до суду надійшов цивільний позов до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому позивачка просить: - стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 2000 гривень щомісячно за період з 13 квітня 2017 року до досягнення дитиною повноліття; - стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 2000 гривень щомісячно за період з 13 квітня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. 25.11.2019 від [PERSON] до суду надійшов зустрічний позов до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 2500 гривень щомісячно за період з 25.11.2019 до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до змісту протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2021 справу ЄУН 341/583/17 передано судді Галицького районного суду Івано-Франківської області Мергелю М. Р. Чергове судове засідання з розгляду справи призначено на 16 квітня 2021 року. Під час розгляду справи, зокрема у судовому засіданні 16.04.2021 позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] після від`їзду відповідача [PERSON] восени 2016 року за кордон фактично утримувала їхніх двох дітей [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] у судових засіданнях 18.03.2021 і 16.04.2021 позовні вимоги в частині стягнення аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 2000 гривень щомісячно за період з 13 квітня 2017 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , визнала. Водночас, заперечила щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] , оскільки фактичне утримання останнього з квітня 2017 року здійснював відповідач [PERSON] та його батько (дідо) [PERSON] . При цьому, [PERSON] з 2016 року навчався у військовому закладі в м. Надвірна, а на вихідні зазвичай приїжджав до дідуся в село Ямницю і лише зрідка до матері у місто Галич. Щодо зустрічних позовних вимог, то представник [PERSON] їх підтримала в частині та просила суд стягнути з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] за період з 25.11.2019 по 24.04.2020 (до повноліття) у розмірі по 2000,0 грн щомісячно. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів за вказаний період у розмірі 500,0 грн щомісячно не підтримала. Вказала, що відповідачка за зустрічним позовом участі в утримані сина [PERSON] у зазначений період не брала зовсім, проте як матір зобов`язана була це робити. Відповідачка [PERSON] та її представник зустрічний позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити, оскільки у неї погане матеріальне становище і син давно з нею не живе. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, заслухавши показання свідків та пояснення сторін, суд установив наступні обставини у справі. Між сторонами зареєстровано шлюб 10.08.2009, про що свідчить свідоцтво про шлюб (а. с. 7). Відповідно до повторно виданих свідоцтв про народження [PERSON] народився [INFO] , батько [PERSON] , мати [PERSON] (а. с. 3); [PERSON] народився [INFO] , батько [PERSON] , мати [PERSON] . Як пояснили і визнали сторони у судовому засіданні, [PERSON] (відповідач за первісним позовом) усиновив сина [PERSON] [PERSON] , а позивачка за первісним позовом [PERSON] усиновила сина відповідача [PERSON] . Крім цього, у позивачки [PERSON] під опікою з 2013 року до 14.06.2018 (а. с. 139) перебували [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з виїздом [PERSON] за кордон восени 2016 року, що підтверджується відміткою у паспорті для виїзду за кордон (а. с. 48), фактичні шлюбні відносини між сторонами припинилися. Водночас, під час чергового перебування в Україні та до повторного виїзду за кордон 09.04.2017, що підтверджується відміткою у паспорті (а. с. 48), [PERSON] наполягав, щоб дружина [PERSON] залишила квартиру [ADDRESS] , де всі проживали сім`єю. Фактично, [PERSON] залишила помешкання за адресою [ADDRESS] у червні 2018 року, де з квітня 2017 року все ж продовжувала проживати разом із сином [PERSON] . Вказані обставини не спростувала і визнала в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] та підтвердили у судовому засіданні допитані свідки, зокрема [PERSON] (сусід), [PERSON] (сусідка), [PERSON] (син). При цьому, сторонами у судовому засіданні визнано обставини, що з 2016 року син [PERSON] постійно перебував на навчанні у місті Надвірній у військовому навчальному закладі, звідки додому міг приїжджати лише на вихідні і святкові дні. Позивачка [PERSON] стверджує, що з квітня 2017 року і до червня 2018 року син [PERSON] перебував на її утриманні та постійно приїжджав на вихідні до міста [PERSON] , у них були нормальні стосунки, як між матір`ю і сином. Вона дбала про нього, готувала йому їжу для навчання тощо. Водночас, представник відповідача стверджує, що з квітня 2017 року [PERSON] утримувався за рахунок коштів батька [PERSON] та дідуся (батька відповідача) [PERSON] , який проживав у селі Ямниця. Саме туди до діда на вихідні і святкові дні майже завжди приїжджав [PERSON] з Надвірної і лише зрідка у місто Галич до матері, оскільки там зареєстрований і хотів зустрічатися з друзями. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що з квітня 2017 року у місті Галичі з мамою фактично не проживав, а лише зрідка туди приїжджав. [PERSON] з квітня 2017 року йому не допомагала, утримував його батько і дідо. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що до квітня 2017 року жили нормально однією сім`єю. Після цього брат [PERSON] продовжував приїжджати до [PERSON] , але і до діда [PERSON] їздив після навчання. Мама [PERSON] готувала продукти на навчання, їздила на батьківські збори. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] (дідусь) розповів, що з квітня 2017 року внук [PERSON] жив з ним у Ямниці, зрідка їздив до мами з братом у [PERSON] . Внук свідкові розповідав, що з ним у Галичі ніхто не розмовляє, він сам собі змушений готувати їсти. Допитана свідок [PERSON] (сусідка) пояснила, що після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, [PERSON] лише зрідка приїжджав до [PERSON] на день, щоб поспілкуватись з однолітками. Зазвичай їздив до діда в с. Ямницю. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] (сусіди) підтвердили факт проживання позивачки по [ADDRESS] до червня 2018 року та зазначили, що син [PERSON] періодично приїжджав до матері з братом. На підтвердження піклування про сина [PERSON] долучила до матеріалів справи копію титульної сторінки амбулаторної карти ортодонтичного пацієнта [PERSON] та щоденника лікування (а. с. 141). Картку заведено у липні 2015 року, а останній запис у щоденнику зроблено 01.06.2017. Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи на підставі всебічно, об`єктивно і повно досліджених у справі доказів, суд виходить з такого. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з приписами статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття ( ст. 180 СК України). Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~182\~СК України\~при визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів стан здоров`я та матеріальне становище дитини; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч. 2). Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зважаючи на те, що відповідач за первісним позовом [PERSON] через свого представника визнав позов у частині стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі по 2000,0 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а також враховуючи доведення постійного проживання [PERSON] з позивачкою і його утримання останньою з 13.04.2017 до 02.07.2018 (повноліття), суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову у цій частині. Водночас, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] з 13.04.2017 до його повноліття ( [INFO] ) задоволенню не підлягають з огляду на таке. Відповідно до частин першої і другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши зібрані у справі докази кожен окремо та в сукупності, суд дійшов висновку про те, що фактично з квітня 2017 року і до повноліття [PERSON] сина [PERSON] не утримувала, не вона забезпечувала йому рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Натомість цим займався дідо [PERSON] . Так, суд враховує доведення обставин щодо періодичних приїздів [PERSON] до міста [PERSON] , де жила мама з братом. Проте, вказані обставини, як і копія амбулаторної картки із останнім записом у червні 2017 року, не доводить, що саме [PERSON] забезпечувала утримання [PERSON] з квітня 2017 року, зокрема матеріально. При цьому, суд враховує показання свідків, в тому числі самого [PERSON] і [PERSON] , які однозначно зазначили, що з квітня 2017 року [PERSON] не утримувала [PERSON] . Так, само й інші свідки розповіли і підтвердили лише факт періодичного відвідування [PERSON] квартири у місті Галичі та матері. Водночас, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що приготувати зрідка (раз чи два на місяць) їжу синові та поїхати один раз на батьківські збори не означає утримувати дитину. Факт припинення відносин з червня 2018 року та будь-якої участі в утриманні [PERSON] підтвердила у судовому засіданні і позивачка. Також, під час прийняття рішення по суті суд враховує те, що у період з квітня 2017 року до червня 2018 року позивачка не працювала і в неї на утриманні перебувало троє дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На запитання представника відповідача, за які кошти позивачка утримувала [PERSON] не зміг відповісти свідок [PERSON] , а представник позивачки зазначив, що за кошти, які виділяла держава на утримання дітей під опікою. Таким чином, суд дійшов висновку і про реальну відсутність у [PERSON] можливостей утримувати сина [PERSON] , яка до червня 2018 року не хотіла покидати належне [PERSON] житло по [ADDRESS] , хоч на цьому наполягав відповідач з квітня 2017 року після фактичного розірвання шлюбних відносин. Як зазначив у судовому засіданні представник позивачки, одразу після залишення вказаного житла [PERSON] припинила опіку над [PERSON] та [PERSON] , оскільки не мала умов і можливостей таку опіку продовжувати здійснювати. З огляду на викладене, враховуючи відсутність належних і допустимих доказів фактичного матеріального утримання [PERSON] зі сторони позивачки [PERSON] (квитанцій про оплату лікування, квитків на проїзд, придбання одягу тощо) з квітня 2017 року, при тому, що саме у квітні 2017 року позивачка звернулась до суду з цим позовом, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог первісного позову в частині стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] . Щодо зустрічного позову [PERSON] \~до [PERSON] \~про стягнення\~аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 2500 гривень щомісячно за період з 25 листопада 2019 року по 24 квітня 2020 року (досягнення повноліття), то суд вважає, що вказані позовні вимоги підлягають задоволенню частково у зв`язку з наступним. Позовні вимоги на суму 500,0 грн на місяць представник відповідача у судовому засіданні не підтримала, проте просила стягнути аліменти з розрахунку по 2000,0 на місяць. Як установлено у ході розгляду справи, у період з 25.11.2019 і до повноліття ( [INFO] ) [PERSON] перебував на повному утриманні батька [PERSON] та дідуся батька позивача за зустрічним позовом. При цьому, дідусь утримував онука на кошти, які [PERSON] надсилав з-за кордону. Як зазначалось вище, нормами чинного законодавства України установлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. При цьому, розірвання шлюбних відносин не припиняє вказаного обов`язку кожного з батьків. Таким чином, оскільки відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] продовжувала у спірний період бути мамою неповнолітнього сина [PERSON] , проте участі в його утриманні і вихованні не брала, то суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] за період з 25.11.2019 і до повноліття ( [INFO] ). При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд враховує матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, а також розмір 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому вважає, що стягнення аліментів у сумі по 1200,0 грн на місяць за зустрічним позовом буде законним та обґрунтованим рішенням. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову, а також наявність правових підстав для часткового задоволення зустрічних позовних вимог.

Outcome: partial