Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

13 березня 2020 року до Приморского районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сватенко Олена Вікторівна про визначення частки померлої особи в праві спільної сумісної власності на нерухоме майно. Позивач просить встановити, що частки померлих [PERSON] та [PERSON] (в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] ) є рівними по ј. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік у віці 39 років [PERSON] , а [INFO] померла рідна мати [PERSON] у віці 63 роки [PERSON] . Від шлюбу позивача з померлим [PERSON] є діти [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . [PERSON] та [PERSON] , також були співвласниками квартири за адресою [ADDRESS] до укладення договору міни та є співвласниками двокімнатної квартиру за адресою [ADDRESS] . 26.10.1998 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] - укладено договір міни. Відповідно до зазначеного Договору сторони здійснюють обмін двокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] та двокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] . Як вбачається із технічного паспорту квартири [ADDRESS] , дана квартира до укладення договору міни, належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частка, тобто по ј кожного. Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сватенко О.В. надано роз`яснення № 73/02-14 від 19.03.2019 року, що на підставі заяви від 20.02.2019 року про видачу свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] відкрита спадкова справа за № 8/2019. До складу спадкового майна входить: частка квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої був її син, [PERSON] , який на підставі статей 548, 549 Цивільного кодексу Української РСР фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Оскільки співвласник квартири [PERSON] , померла [INFO] , то визначити частки між співвласниками не має можливості та позивачу рекомендовано звернутися до суду з відповідною позовною заявою. Ухвалою суду від 17 березня 2020 року відкрито провадження по справі, розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, 29 квітня 2020 року закрито підготовче засідання. Відзив на позовну заяву відповідачами не подавався. 29 квітня 2020 року від представника позивача [PERSON] адвоката Козлова О.О. на електронну пошту суду надійшла заява про розгляд справи № 522/4282/20 без участі [PERSON] та її представника. Позовні вимоги просили задовольнити повністю. 06 травня 2020 року до канцелярії суду надійшли заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в яких останні просили позовну заяву їх матері [PERSON] задовольнити повністю та розглянути справу без їх присутності. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії технічного паспорту [PERSON] належала квартира [ADDRESS] , загальною площею - 40,2 кв.м., у тому числі житловою - 26 кв.м., яка складається з однієї кімнати, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 12 квітня 1995 року за реєстровим №7-6044 та зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації під реєстровим №192 на сторінці №155, книга за №ІІ4 пр. (а.с. 26-29). Згідно копії технічного паспорту [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить в рівних долях квартира [ADDRESS] , яка в цілому складається з двох кімнат, загальною площею - 44,2 кв.м., у тому числі житловою - 30,1 кв.м., яка належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому від 13 травня 1998 року за реєстровим №12-15035 (а.с. 30-33). 26 жовтня 1998 року між [PERSON] з одного боку та [PERSON] , [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з другого боку укладено договір міни двокімнатної квартири [ADDRESS] на однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 34-35). [INFO] померла спадкодавець [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , про що зроблений запис №7611 від 31.08.2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 25). [INFO] помер спадкодавець [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , про що зроблений актовий запис №1450 від 12.02.2007 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 24). Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею - 40,2 кв.м., у тому числі житловою - 26 кв.м. 21 лютого 2019 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сватаненко О.В. повідомила [PERSON] за вих. № 53/02-14, що нею 20 лютого 2019 року заведена спадкова справа № 8/2019 до майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 37). 19 березня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сватаненко О.В. надано роз`яснення щодо звернення до суду, згідно яких до складу спадкового майна по зазначеній спадковій справі входить: частка квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої був її син, [PERSON] , який на підставі статей 548, 549 Цивільного кодексу Української PCP фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. А наданий правовстановлюючий документ на квартиру, а саме Договір міни без зазначення в договорі форми власності та розміру часток в праві власності. На наданий запит № 50/02-14 від 20.02.2019 року Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради надало відповідь, згідно якої була підтверджена реєстрація права власності на зазначену квартиру за особами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , також в відповіді зазначено, що в правовстановлюючому документі форма власності та розмір часток не вказані. Отже з представлених нотаріусу правовстановлюючих документів вбачається, що договором не встановлена форма власності та не визначений розмір часток в праві спільної власності на вищезазначену квартиру. В зв`язку з чим, позивачу роз`яснено право звернутися до суду (а.с. 38-39). [PERSON] був рідним сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.04.1967 року (а.с. 13). 17 жовтня 1987 року [PERSON] та [PERSON] (нині позивач [PERSON] ) уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.03.1991 року (а.с. 12). У відповідності до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Положеннями частини 1, 2, 4 статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно частини 1 статті 355 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У відповідності до ст. 1261 ЦПК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Разом з тим, відповідно до роз`яснень, які надані у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Даної позиції притримується і Верховний Суд у своїй постанові від 13 лютого 2020 року по справі №522/3277/17. Водночас, відповідно до частин 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У відповідності до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Згідно роз`яснень викладених в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (перша черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Крім того, відповідно до п 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт. При цьому, як з`ясовано судом, [PERSON] був спадкоємцем співвласника квартири [PERSON] , який на підставі статей 548, 549 Цивільного кодексу Української PCP фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, в зв`язку з чим і виникла дана потреба. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно положень статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на -1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Згідно частини 1 статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Як вбачається з наданих суду документів квартира [ADDRESS] до укладення договору міни, належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках, тобто по ј на кожного. Після укладення договору міни вказані особи, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], фактично в тих же рівних частках, тобто по ј на кожного, хоча і без зазначення цього у відповідних документах. Згідно положень частини 2 статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Стаття 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Дане положення зазначено й в пункті 3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», в якому також вказано, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Як стверджує позивач, нотаріус може видати свідоцтво про право власності на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого в спільному майні. Відповідно до п.4, 5 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо потягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Тобто, померла особа не може мати майна на праві власності, а може бути тільки встановлено факт наявності цього майна у неї на праві власності за життя та визнати право власності на майно за спадкоємцями в порядку його спадкування. Згідно з постановою № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, враховуючи відсутність інших спадкоємців у [PERSON] та [PERSON] , окрім учасників даної справи, що [PERSON] був спадкоємцем співвласника квартири [PERSON] , та зважаючи на те, що позивач вчасно не звернувся до нотаріуса так як вважав, що прийняв спадщину фактом свого спільного проживання однією сім`єю разом з померлим, є законним власником іншої частини квартири, суд вважає позовні вимоги в законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. За результатами розгляду справи, на виконання положень ст.ст. 76-81 ЦПК України, позивачем надано до суду належні та допустимі докази в обґрунтування поданої позовної заяви, суд вбачає, що встановлення факту проживання однією сім`єю з спадкодавцем, визнання його спадкоємцем першої черги та встановлення часток померлих є необхідним позивачу для виникнення у нього права на спадщину та оформлення у подальшому свідоцтва на спадщину. За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви.

Outcome: approved