Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

13 листопада 2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З 2006 року за вказаною адресою зареєстровано місце проживання відповідача. Однак, з 2015 року [PERSON] в спірній квартирі не проживає, будь-які його особисті речі чи майно за місцем реєстрації відсутнє. Також позивач зазначає, що йому не відоме фактичне місце проживання відповідача, оскільки він в 2015 році покинув помешкання, але в добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку. На думку позивача, реєстрація особи у квартирі, яка фактично не проживає там, порушує його права власника, адже кількість зареєстрованих осіб впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидії. На підставі вищенаведеного позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 02 грудня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. Станом на 07 лютого 2020 року до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема, через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Наведене підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08 січня 2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.5, 14). З копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в квартирі [ADDRESS] встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою з 28 вересня 2006 року (а.с.8-15). За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.22). Факт не проживання [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується повідомленням Луцького ВП ГУНП у Волинській області №3/4198 від 06 вересня 2019 року про розгляд звернення, за змістом якого, в ході опитування сусідів, які мешкають поруч з квартирою [ADDRESS] , підтверджено, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 2015 року (а.с.15). За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення. Судом установлено, що відповідач зареєстрований в квартирі позивача як член сім`ї власника, за власним бажанням, добровільно залишив помешкання у 2015 році, тобто визначив собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, не бере участі в його утриманні та оплаті комунальних послуг. Наведене свідчить, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі без поважних причин більше одного року. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved