Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

13.11.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Загальних зборів членів ЖБК «Індикатор-10» від 25.02.2010 року позивача було обрано головою кооперативу терміном на 10 років з посадовим окладом у гривні в еквіваленті 200 доларів США з урахуванням офіційного курсу НБУ. З дати обрання позивача головою кооперативу по теперішній час позивач не скликав, не організував та не проводив жодних загальних зборів членів кооперативу. Останню заробітну плату позивач отримав за жовтень 2011 року. Особисто позивач з посади голови ЖБК «Індикатор-10» не звільнявся. При виконанні позивачем обов'язків голови кооперативу, з доповідної записки головного бухгалтера кооперативу Катренка Р.М., який прийнятий на роботу з 01.04.2011 року, стало відомо, що мешканка квартири [ADDRESS] [PERSON] вчинила самоправство, забравши у нього насильно печатку кооперативу, та почала видавати себе за керівника кооперативу. В подальшому позивачу стало відомо, що рішенням Загальних зборів ЖБК «Індикатор-10» від 21.09.2011 року позивача було звільнено з посади голови даного ЖБК. Позивач вважає дії [PERSON] як самоправством, а отже звільнення його з роботи є незаконним, оскільки зняти і звільнити з посади голови кооперативу можуть лише загальні збори, скликані за ініціативою діючого голови кооперативу, і у разі проведення таких зборів, головуючим на них також повинен був бути позивач. З урахуванням викладеного позивач просить поновити його на роботі на посаді голови ЖБК «Індикатор-10», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 114353,83 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], яка одночасно є третьою особою, в судовому засіданні заперечувала проти позову, пояснивши, що Статутом ЖБК «Індикатор-10» не передбачено такої посади як голова кооперативу. Відповідно до даного Статуту органами управління кооперативу є загальні збори його членів, правління та ревізійна комісія. Правління кооперативу зі свого складу обирає голову правління і його заступників. Представник відповідача також зазначила, що дійсно існує протокол Загальних зборів ЖБК «Індикатор-10» від 25.02.2010 року про обрання головою правління кооперативу [PERSON] з усіма повноваженнями згідно Статуту кооперативу та законодавства. Однак, в жодному документі не йдеться про обрання позивача головою кооперативу терміном на 10 років, оскільки з урахуванням вимог Закону та Статуту кооперативу це є незаконним та неможливим. Оскільки позивач був обраний головою правління, а не прийнятий на роботу як найманий працівник, то і його звільнення повинно відбуватися в порядку, передбаченому Статутом ЖБК, а не нормами КЗпП України, тобто на підставі протоколу зборів членів правління та загальних зборів членів ЖБК. 21.09.2011 року [PERSON] було знято з посади голови правління ЖБК у зв'язку з порушенням ним вимог Статуту кооперативу, недовірою членів кооперативу та відкриттям кримінальної справи відносно позивача. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Загальних зборів членів ЖБК «Індикатор-10» від 25.02.2010 року [PERSON] було обрано головою правління ЖБК «Індикатор-10» з усіма повноваженнями згідно Статуту кооперативу та законодавства. В розумінні ст. 8 Закону України «Про кооперацію» Статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність. У відповідності до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про кооперацію» виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи кооперативу. За змістом п.п. 5.1 та 5.7 Статуту ЖБК «Індикатор-10» органами управління кооперативу є загальні збори його членів, правління та ревізійна комісія кооперативу. Правління кооперативу зі свого складу обирає голову правління і його заступників. Отже, положення Статуту ЖБК «Індикатор-10» узгоджуються з вимогами Закону України «Про кооперацію». Рішенням Загальних зборів членів ЖБК «Індикатор-10» від 21.09.2011 року [PERSON] було знято з посади голови правління ЖБК «Індикатор-10» в зв'язку з порушенням ним Статуту кооперативу та протидії його виконанню, та в зв'язку з відкриттям кримінальної справи за ст.. 190 КК України. Даним рішенням головою ЖБК було обрано [PERSON] 29.09.2011 року головою правління ЖБК «Індикатор-10» [PERSON] був виданий наказ № 6 про звільнення [PERSON] з посади голови правління ЖБК «Індикатор-10» в зв'язку з переобранням з 30.09.2011 року. 13.03.2012 року [PERSON] отримав лист від 24.02.2012 року за підписом голови правління ЖБК «Індикатор-10» [PERSON], в якому повідомлялось про його звільнення з посади голови правління ЖБК «Індикатор-10». Даним листом позивачу були направлені для ознайомлення копії протоколів загальних зборів від 25.05.2011 року та від 21.09.2011 року, копія протоколу правління ЖБК «Індикатор-10» від 21.09.2011 року, копія наказу № 6 від 29.09.2011 року. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вже зазначалося вище, позивач отримав копію наказу про його звільнення 13.03.2012 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. При цьому, згідно штампу на позовній заяві про поновлення на роботі, позивач звернувся з даним позовом до Шевченківського районного суду м. Києва 13.11.2015 року, тобто більш ніж через три роки. Позивач не надав жодних обґрунтованих пояснень з приводу пропуску строку звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі та не ставив питання про його поновлення. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Виходячи з наведеного вище, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, суд також не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог та пояснень причин пропуску строку на звернення до суду із цим позовом, про поновлення якого він навіть суд не просив, а відповідач, приймаючи рішення про звільнення позивача з роботи діяв в межах повноважень та у спосіб визначений Законами України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed