Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

14.01.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд: поділити майно, що є спільною власністю подружжя, виділивши йому, [PERSON] , наступне майно: - Ѕ квартири [ADDRESS] , вартістю 464291 грн., яка складається з 1 кімнат, загальною площею 42 кв.м., а всього на загальну суму 232145,50грн.; - відповідачу по справі, [PERSON] , виділити Ѕ квартири [ADDRESS] , вартістю 464291 грн., яка складається з 1 кімнат, загальною площею 42 кв.м.; - стягнути з відповідача на його користь суму понесених судових витрат (а.с.2-4). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем перебуває з 03.07.2004 р. у зареєстрованому шлюбі. Однак на сьогодні шлюбні відносини припинені та однією сім`єю не проживають. Зазначає, що у період шлюбу, ними було придбано квартиру [ADDRESS] , вартістю 464291 грн., яка складається з 1 кімнати, загальною площею 42 кв.м. Вказане майно є об`єктом їх спільної сумісної власності. З відповідачем у добровільному порядку не дійшли згоди про поділ майна, тому за захистом своїх майнових прав звернувся до суду. 25.04.2019 року відповідачем [PERSON] подано письмовий відзив на позовну заяву (а.с. 58,59), відповідно до якого зазначено, що сторони перебувають з позивачем в офіційному шлюбі, який був зареєстрований 03.07.2004 року. Квартира, яка знаходиться у спільній власності, є однокімнатною, а тому є неподільною в натурі. Також просила врахувати деякі обставини, якщо суд вирішить здійснити розподіл майна подружжя, та розділити квартиру на ідеальні долі з урахуванням інтересів сторони, з якою залишається неповнолітня дитина, [PERSON] , [INFO] , з тією метою, щоб, якщо квартира буде продана, сторона з якою залишиться дитина мала б змогу придбати повноцінне житло, що відповідає вимогам органів опіки та піклування та забезпечила нормальні умови проживання для дитини. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Також зазначив, що у спірній квартирі не проживає, на утримання дитини постійно надає кошти. Відповідач у судовому засіданні не заперечувала, що необхідно розділити спільне майно, пояснила наступне. На придбання та ремонт квартири, вони витратили загалом 100000 доларів США. Кошти надавали їх рідні в рівних частках, крім того, ними був отриманий кредит на суму 40000доларів США. Вона з дитиною проживає в квартирі, щомісячно позивач перераховує 6000 гривень утримання дитини та оплату комунальних послуг, вона також працює. 02.05.2019 було ухвалено рішення про розірвання шлюбу. В неї не має іншого житла, у разі продажу квартири, вона не зможе придбати інше житло, тому вважає, що з урахуванням інтересів дитини її частка у квартирі має бути більшою. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.07.2004 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.5). Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.62). Встановлено, що сторонами під час шлюбу було набуто зазначене в позовній заяві майно, зокрема: - квартира [ADDRESS] , яка складається з 1 кімнати, загальною площею 42 кв.м., що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16454363 від 29.10.2007 року( а.с.13) та технічним паспортом на квартиру (а.с.63-65), виданих на підставі Договору купівлі-продажу від 18.09.2007 року зареєстрованого в реєстрі за № 1018 (а.с.11,12), за якими право власності на квартиру зареєстроване за позивачем [PERSON] . Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1,2,3 статті 61 Сімейного кодексу України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог абзацу другого частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 23 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно - будівельному, гаражно -будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Отже, позивачем доведено факт придбання спірної квартири у період шлюбу з відповідачем. Та обставина, що обставина, що квартира придбана за спільні кошти, внесені подружжям в рівних частках, визнана відповідачем. Сторонами визнано, що шлюбний договір, а також будь-які інші письмові договори щодо майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності, ними не укладалися. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, згідно Звіту про оцінку майна, складеного 03.01.2019 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Аналітичний центр [PERSON] » (а.с.15-42), ринкова вартість однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , на дату оцінки, складає 464291 гривень 00 копійок. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, на підставі повно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому суд зазначає, що заперечення відповідача щодо наявності підстав для відступлення від рівності часток у праві власності на квартиру, є необґрунтованими. Так, за змістом ч.2,3 ст.70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В ході розгляду даної справи істотних обставин, якіб давали суду підстави відступити від засад рівності часток, судом не встановлено. Крім того, як визнано відповідачем, позивач у добровільному порядку щомісячно перераховує кошти на утримання дитини та сплату комунальних послуг в сумі 6000 гривень, що значно перевищує встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, отже в сумі, достатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування їх спільної з відповідачем дитини. Доказів, які б спростовували зазначені висновки суду, відповідачем надано не було. Зустрічних вимог відповідачем заявлено не було. Вимог щодо відшкодування понесених судових витрат, позивачем у судовому засіданні заявлено не було. На підставі викладеного,

Outcome: approved