Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

12 жовтня 2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» було укладено договір про надання банківських послуг, який складається із заяви клієнта, пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, що підтверджується заявою відповідача від 12.10.2007. Відповідно до зазначеного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку. Згідно з пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Пунктом 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно з п. 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил у разі виникнення прострочених зобов'язань за борговими зобов'язаннями на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню, відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 250,00 грн. + 5% від суми заборгованості. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України. За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення божником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Станом на 29.12.2016 відповідач через неналежне виконання умов договору від 12.10.2007 має заборгованість у розмірі 10 906,06 грн., а саме: 4 066,34 грн. - заборгованість за кредитом; 2 461,84 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 4 377,88 грн. - пеня, що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості. Отже, в цій частині суд визнає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Водночас, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме: 250,00 грн. (фіксована частина) та 545,30 грн. (процентна складова), суд визнає необґрунтованими, з огляду на таке. За змістом ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідний правовий висновок Верховного Суду України міститься у постанові від 21.10.2015 по справі № 6-2003цс15 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 53118512). Таким чином, стягненню з відповідача полягає лише пеня, що нараховується першочергово, а саме за кожний день прострочення, незалежно від кількості днів прострочення, на відміну від штрафу, що за умовами укладеного між сторонами договору застосовується при порушенні строків платежів більш ніж на 30 днів. Виходячи з наведеного, суд визнає позов таким, що підлягає задоволенню у вищезазначеній частині на суму 10 906,06 грн. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До позовної заяви додано платіжне доручення від 24.03.2017, яким підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1600,00 грн., отже, враховуючи часткове задоволення позову на суму 10 906,06 грн., що становить 93,20% від заявленої позивачем суми, розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 1600,00*93,20% = 1 492,20 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial