Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

14 квітня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувала тим, що вона із 01 серпня 2014 року по 02 грудня 2016 року працювала на посаді сестри медичної відділення реанімації та інтенсивної терапії № 2 у Броварській центральній районній лікарні (далі - БЦРЛ). Наказом головного лікаря БЦРЛ від 12 грудня 2016 року № 405-к її звільнено із роботи на підставі пункту 4 статті 40 (прогул без поважних причин) Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Разом із тим, це її звільнення є незаконним, оскільки суперечить вимогам трудового законодавства. Зокрема, у зв'язку із необхідністю здійснення догляду за хворим батьком [PERSON], який є інвалідом І групи, вона у серпні 2016 року звернулася із письмовою заявою до Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації, у якій просила надати їй дозвіл за звільнення із роботи за сімейними обставинами. Її батько проживає в іншій місцевості. Департамент охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації листом від 26 вересня 2016 року № 1-36-3532 повідомив [PERSON] про відсутність заперечень щодо звільнення її з роботи за сімейними обставинами. Цього ж дня [PERSON] звернулася із заявою про звільнення з роботи до керівництва БЦРЛ, однак їй було відмовлено у задоволенні заяви з посиланням на відсутність працівників. Вона була змушена ще на певний час залишитися на роботі. 16 листопада 2016 року [PERSON] знову звернулася до керівництва БЦРЛ із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням. Їй було запропоновано відпрацювати два тижні, що вона й зробила. Однак 30 листопада 2016 року наказ про її звільнення з роботи не було винесено й трудову книжку не видано, тому вона цього ж дня втретє звернулася до керівництва БЦРЛ із заявою про звільнення з роботи, видачу трудової книжки та проведення розрахунку. Разом з тим, станом на 01 грудня 2016 року, наказ про її звільнення з роботи не винесено, трудову книжку не видано, а також не проведено розрахунку. 02 грудня 2016 року о 08 год. 00 хв. [PERSON] із представником [PERSON] прийшли у приймальню головного лікаря БЦРЛ й подали чергову заяву про звільнення з роботи та попросила керівника у цей же день винести наказ про її звільнення з роботи та видати трудову книжку, однак у задоволенні її заяви було відмовлено та повідомлено, що якщо вона не піде працювати, то її буде звільнено з роботи за порушення трудової дисципліни. Після тривалих переговорів наказ про звільнення її з роботи не було винесено, а розпочато складання актів про її відсутність на робочому місці. Про ці обставини її представник за допомогою телефонних засобів зв'язку повідомив головне управління держпраці у Київській області. Інспектор з охорони праці порадив звернутися до управління держпраці у Київській області із відповідною заявою. Також нею з представником було прийнято рішення про виклик співробітників поліції для фіксації порушень її прав. Співробітники поліції на їх виклик приїхали до БЦРЛ й зафіксували те, що керівництво БЦРЛ відмовляється виносити наказ про її звільнення з роботи та видавати трудову книжку. Після того, як їй було роз'яснено, що трудову книжку та наказ про її звільнення вона не отримає, вона подала заяву про видачу цих документів її представникам та поїхала до батька за адресою його проживання для надання йому допомоги. Оскільки все одно не було видано трудової книжки, то 20 січня 2017 року [PERSON] повторно надіслала заяву керівництву БЦРЛ з проханням видати трудову книжку та наказ про її звільнення, а 14 лютого 2017 року таку ж заяву подано до канцелярії лікарні. 23 березня 2017 року її представником подано заяву до БЦРЛ, у якій викладено прохання вжиття заходів досудового врегулювання спору, видачу трудової книжки й наказу про звільнення з роботи. Лише 29 березня 2017 року [PERSON] видано копію наказу від 12 грудня 2016 року № 405-к про звільнення її з роботи з 02 грудня 2016 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, тобто за вчинення прогулу без поважних причин, а також трудову книжку. Разом із тим, вона не вчиняла прогулу. Її неодноразові заяви про звільнення з роботи не були розглянуті керівництвом БЦРЛ, а 02 грудня 2016 року вона майже весь день провела у приймальні головного лікаря, вирішуючи питання щодо звільнення. Всім було відомо де вона перебуває й пояснення з приводу відсутності на безпосередньому робочому місці у неї не відбиралися. У позовній заяві, із урахуванням подальших змін позовних вимог, [PERSON] просить суд: - визнати незаконним й скасувати наказ головного лікаря БЦРЛ від 12 грудня 2016 року № 405-к про її звільнення з роботи; - змінити формулювання причини її звільнення й зазначити про її звільнення на підставі пункту 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням із 01 грудня 2016 року; - стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі - 43 011 грн. 92 коп.;- стягнути із відповідача витрати на правову допомогу у розмірі - 4 000 грн. 00 коп. (а.с. 1, 94). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позов й просив його задовольнити, підтвердивши викладені у ньому підстави та мотиви в обґрунтування заявлених позовних вимог. У судовому засіданні представник відповідача БЦРЛ - Корнійко Л.О. не визнала позов та просила у його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON] в обґрунтування вимог, змісту та предмету спору, пояснення представника відповідача БЦРЛ - Корнійко Л.О. в обґрунтування заперечень на вимоги позивача, їх доведеності, дослідивши показання свідка й зібрані письмові докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на посаді сестри медичної відділення реанімації та інтенсивної терапії № 2 БЦРЛ. На роботу до БЦРЛ прийнята [PERSON] згідно із направленням Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації від 01 серпня 2014 року № 25 (а.с.38). Як вбачається із копії повідомлення Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації від 26 вересня 2016 року № 1-36-3532, цей заклад погодив звільнення [PERSON] з посади сестри медичної БЦРЛ у зв'язку із сімейними обставинами (а.с.8). 16 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до керівництва БЦРЛ із письмовою заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням (а.с.9). Листом від 17 листопада 2016 року № 139 головним лікарем БЦРЛ повідомлено [PERSON] про те, що молоді спеціалісти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням повинні відпрацювати три роки за місцем направлення й про те, що цей заклад охорони здоров'я заперечує про її звільнення за власним бажанням до закінчення встановленого чинним законодавством терміну роботи (а.с.43). Це лист було передано особисто [PERSON] - 22 листопада 2016 року, про що складено відповідний Акт (а.с.44). Після цього [PERSON] ще неодноразово зверталася із письмовими заявами до керівництва БЦРЛ про звільнення її з роботи за власним бажанням, зокрема 30 листопада, 01, 02 грудня 2016 року (а.с. 10-14). У письмовій заяві від 01 грудня 2016 року, яка зареєстрована у БЦРЛ - 02 грудня 2016 року, [PERSON] просила звільнити її з посади сестри медичної відділення анестезіології, реанімації та інтенсивної терапії з 02 грудня 2016 року й у цей же день видати наказ про її звільнення та трудову книжку (а.с.14). Ці заяви [PERSON] про звільнення з роботи за власним бажанням керівництвом БЦРЛ залишені без реагування. Наказом головного лікаря БЦРЛ від 12 грудня 2016 року № 405-к звільнено [PERSON] з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин із 02 грудня 2016 року. Підстава - доповідна записка старшої медичної сестри відділення реанімації та інтенсивної терапії № 2 [PERSON], Акт про відсутність працівника на робочому місці, Акт про не надання пояснень (а.с.16). Згідно із доповідними записками старшої медичної сестри [PERSON] від 02, 06 грудня 2016 року, об 11 год. 30 хв. та о 16 год. 00 хв. 02 та 06 грудня 2016 року [PERSON] не вийшла на роботу (а.с. 47, 48, 62). Із копій Актів від 02 та від 21 грудня 2016 року видно, що 02 грудня 2016 року [PERSON] не прийшла на роботу по невідомим причинам. Була відсутня на робочому місці, її плановому чергуванні, про яке вона повідомлена належним чином. Будь-яких виправдовуючих документів не надала. На телефонні дзвінки не відповідає, у гуртожитку не з'являється, її місце знаходження не відоме, відсутня можливість відібрати у неї пояснення щодо причин невиходу на роботу (а.с. 49, 50). Також було складено Акт від 02 грудня 2016 року № 1 про те, що 02 грудня 2016 року біля 11 год. 00 хв. у коридорі біля приймальні головного лікаря було запропоновано [PERSON] надати письмові пояснення з приводу її відсутності на робочому місці у день її чергування з 08 год. 00 хв. по 11 год. 00 хв. 02 грудня 2016 року. Від надання пояснень [PERSON] відмовилася, мотивуючи це тим, що на її переконання перебування у коридорі адміністративної будівлі лікарні і є її знаходженням на роботі. На робочому місці, на чергуванні, у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії № 2 медична сестра [PERSON] так і не з'явилася (а.с.51). Крім того, [PERSON] зверталася зі скаргою від 02 грудня 2016 року на бездіяльність керівництва БЦРЛ щодо не вирішення її заяв про звільнення з роботи до головного управління держпраці у Київській області (а.с. 30, 35). Також 02 грудня 2016 року [PERSON] зверталася із заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів, про що складено відповідний протокол, за змістом якого, 02 грудня 2016 року біля 10 год. 45 хв. у місті Броварах по вулиці Шевченка, 14 виник конфлікт у неї із керівництвом БЦРЛ через порушення трудового законодавства (а.с.107). Листом від 28 грудня 2016 року за № 164 головний лікар БЦРЛ на заяви [PERSON] від 30 листопада й 01 грудня 2016 року повідомив, що лікарня заперечує проти її звільнення за власним бажанням без відпрацювання встановленого трирічного терміну. Також зазначено, що до заяв не додано підтверджуючих документів здійснення особистого догляду за хворим батьком (а.с.61). Цей лист повернуто до БЦРЛ із відміткою поштового відділення зв'язку «за відмовою адресата від одержання». Листом від 12 грудня 2016 року за № 3024 головним лікарем БЦРЛ повідомлено [PERSON] про необхідність терміново з'явитися до відділу кадрів лікарні для отримання трудової книжки. Лист повернуто з відміткою поштового відділення зв'язку «за відмовою адресата від одержання» (а.с. 53, 54). Листом від 04 січня 2017 року за № 29 головним лікарем БЦРЛ повідомлено представника [PERSON] - [PERSON] про необхідність з'явитися до відділу кадрів лікарні для одержання трудової книжки. Лист повернуто з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 57, 58). Також 04 січня 2017 року лист тотожного змісту направлявся представнику [PERSON] - [PERSON] (а.с.59). 26 січня 207 року головним лікарем БЦРЛ повідомлено [PERSON] про те, що 13 грудня 2016 року й 03 січня 2017 року їй рекомендованими листами надсилалися листи про необхідність одержання трудової книжки. Обидва листи повернулися до лікарні з відміткою про відмову від їх одержання. 05 січня 2017 року такі ж листи направлялися її представникам. Представник [PERSON] отримала лист, про що повідомлено лікарню. Разом з тим, за трудовою книжкою відділ кадрів ніхто не з'явився. Запропоновано втретє отримати трудову книжку (а.с.63). 14 лютого 2017 року працівниками БЦРЛ складено Акт про те, що біля 09 год. 00 хв. цього числа до відділу кадрів завітав представник [PERSON] - [PERSON], якому було запропоновано отримати трудову книжку або ж надати дозвіл про її направлення поштою, однак він категорично від цих пропозицій відмовився (а.с.66). Згідно із копією журналу обліку трудових книжок середніх медпрацівників БЦРЛ трудову книжку [PERSON] одержала 29 березня 2017 року. Відповідно до довідки головного лікаря БЦРЛ від 12 червня 2017 року № 1715 за штатним розписом лікарні станом на 01 січня 2016 року у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії № 2 передбачено два пости: 1 пост - 5,5 ставок, 2 пост - 5 ставок. Це відділення є відповідальним, де перебувають тяжкі хворі з серйозними серцевими розладами. Станом на 02 грудня 2016 року й по теперішній час у відділенні не укомплектований штат середнього медичного персоналу, а саме: 2,5 ставок вакантних. Відповідно щодоби на одному посту чергує одна медична сестра. Так як медична сестра [PERSON] не виходила без попередження на чергування, склалася напружена ситуація у відділенні. Один пост був взагалі без обслуговування медичної сестри. Відповідно на одну присутню медичну сестру покладалося навантаження щодо обслуговування двох постів з тяжкохворими пацієнтами (а.с.46). Із матеріалів справи вбачається, що батьку [PERSON] - [PERSON] встановлено першу групу інвалідності довічно (а.с. 104-106). У судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання про те, що позивач [PERSON] була прийнята на роботу по направленню на три роки. Вперше [PERSON] звернулася з питань звільнення з роботи наприкінці літа 2016 року. Вона повідомила, що є вагітною. Їй запропонували надати медичну довідку. Після цього більше не зверталася. Трудову книжку тривалий час не могли вручити, оскільки за нею [PERSON] та її представники не зверталися. Неодноразово телефонували представнику [PERSON], однак останній тільки обіцяв з'явитися по трудову книжку. На телефонні дзвінки [PERSON] не відповідала. Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від статі, гендерної ідентичності, віку, стану здоров'я, інвалідності тощо. За змістом статті 38 КЗпП України п рацівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи, тощо), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки встановлено, що у позивача [PERSON] були всі визначені чинним трудовим законодавством підстави для порушення перед роботодавцем питання про її звільнення за власним бажанням з метою здійснення догляду за батьком, якому встановлена перша група інвалідності. Її звільнення було погоджене Департаментом охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації. Таким чином, звільнення [PERSON] з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України є незаконним, у зв'язку із чим наказ підлягає скасуванню із зміною підстави такого звільнення на статтю 38 КЗпП України «за власним бажанням». Оскільки в останній заяві про звільнення від 01 грудня 2016 року [PERSON] просила її звільнити із 02 грудня 2016 року, то суд приходить до висновку, що слід вважати її звільненою саме із цієї дати. Інші позовні вимоги задоволенню не підлягають через їх недоведеність у судовому засіданні. Трудову книжку позивач [PERSON] не забирала, її представники також відмовлялися це зробити. Вина БЦРЛ у несвоєчасній видачі трудової книжки не встановлена. Також позивачем [PERSON] у судовому засіданні не було доведено обставин неможливості працевлаштування за місцем проживання хворого батька через звільнення з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. На підставі викладеного,

Outcome: partial