Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

12 лютого 2020 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , згідно якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором б/н від 20 березня 2015 року в розмірі 10 730,47 гривень, яка виникла через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] ухвалу про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримав, проте за змістом ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачу, оскільки надсилались за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У визначений строк від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов. Суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Справу розглянуто у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 3, 6, 11, 525, 627 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст. 1054, 1055 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Судом встановлено, що 20 березня 2015 року сторонами було підписано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором від 13 жовтня 2011 року, а також про приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до п. 2.1 якої відповідачу було видано кредит в сумі 6 473,93 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, строком на 12 місяців, з 20 березня 2015 року по 31 березня 2017 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,5 % на місяць (18% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом. В своєму позові позивач посилався на те, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконувала, в зв`язку з чим, згідно наданого до позову розрахунку, станом на 21 грудня 2019 року має заборгованість в сумі 10 730,47 грн., з яких: заборгованість за кредитом в сумі 3 912,74 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 1 739,03 грн., заборгованість за пенею в сумі 4 376,10 грн., штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди в сумі 702,60 грн. Враховуючи умови укладеної між сторонами Генеральної угоди від 20 березня 2015 року, наведені вище положення ЦК України та встановлені обставини, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 3 912,74 грн., штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди в сумі 702,60 грн. та процентів. При цьому, в частині стягнення процентів за користування кредитом суд враховує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». З умов п. 2.1 Генеральної угоди від 20 березня 2015 року вбачається, що кредит надавався на строк 12 місяців, з 20 березня 2015 року по 31 березня 2017 року, а тому позивач мав право нараховувати проценти за користування кредитом протягом вказаного строку. Разом з тим, згідно позовної заяви та наданого розрахунку, позивачем заявляються вимоги про стягнення заборгованості по процентам в сумі 1 739,03 грн., розрахованим за період з 20 березня 2015 року по 19 грудня 2019 року. В зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість по процентам станом на 31 березня 2017 року в сумі 899,61 грн. Також в своєму позові банк просив стягнути з відповідача заборгованість за пенею в сумі 4 376,10 грн. Суд враховує, що положення Генеральної угоди від 20 березня 2015 року не містять умов щодо підстав та порядку нарахування пені. Крім того, згідно вказаної Генеральної угоди позичальник приєднався до Умов та правил надання продукту банківських карт. До позовної заяви долучено витяг з Умов та правил надання банківських послуг. Вказаний витяг не містить підтверджень ознайомлення відповідача з вказаними Умовами та правилами і відповідних доказів позивачем суду не представлено. В зв`язку з чим, вказаний витяг, з огляду на положення ст.ст. 207, 1055 ЦК України, не визнається судом належним та допустимим доказом погодження сторонами порядку нарахування та сплати пені та комісії, а тому позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідача заборгованості за пенею в сумі 4 376,10 коп., суд вважає безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1 080,28 грн. (2 102,00*5 514,95/10 730,95). На підставі викладеного та

Outcome: partial