Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

14.12.2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], та стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі ? частини. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25.08.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб, від якого вони мають доньку - [PERSON], [INFO]. Відповідачка зловживала спиртними напоями, що було приводом сварок, та наприкінці липня 2016 року, коли доньці було 7 місяців, пішла з дому. Через чотири дні вона повернулася до дитини, але ненадовго. Вона продовжувала зловживати спиртними напоями та 14.04.2017 року остаточно пішла від позивача, та з того часу він виховує та піклується про доньку сам, в чому йому допомагає мама та няня. Коли у травні 2017 року донька хворіла відповідачка жодного разу не приїхала до неї в лікарню і тільки у червні місяці, один раз, провідала її, привезла кілограм черешень і чужий поношений одяг. Відповідачці ніхто не перешкоджає спілкуватися з донькою, але вона не приймає участі у її вихованні, не піклується про стан здоров'я, не надає матеріальної допомоги, крім того, вона забрала з собою банківську картку на яку перераховується державна допомога при народженні дитини, і на ці гроші живе сама. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позов не подала, у зв'язку з чим, суд, зі згоди представника позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, згідно ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечувала, та надала суду висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON]. Суд, заслухавши представників позивача, третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 25.08.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який розірвано 10.10.2017 року заочним рішення Краматорського міського суду Донецької області. Згідно свідоцтва про народження [PERSON], народилася [INFO], її батьком є [PERSON], матір'ю [PERSON]. Місцем реєстрації малолітньої [PERSON] є адреса: [ADDRESS], але фактично проживає за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Актом про проживання. Частиною 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року визначено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. На підставі досліджених та оцінених в сукупності доказів судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не виконує покладених на неї ст. 150 Сімейного кодексу України обов'язків щодо піклування про здоров'я своєї дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідачка [PERSON] не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення її батьківських прав щодо цієї дитини і за наведених обставин таке позбавлення батьківських прав є необхідним та відповідає найвищім інтересам дитини. Факт ухилення відповідачкою [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків в судовому засіданні підтверджено свідками [PERSON] та [PERSON], які показали, що майже на протязі року вона не проживає разом із донькою, не займається її вихованням, утриманням та не піклується про стан її здоров'я. В судовому засіданні не з'ясовувалась думка малолітньої дитини, оскільки їй на сьогоднішній день ще не виповнилося трьох років, і вона, на переконання суду, в повній мірі не усвідомлює значення позову, який розглядається в суді. Згідно висновку від 07.06.2018 року Орган опіки та піклування Краматорської міської ради вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні їх малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст.180 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. При визначенні розміру аліментів суд, згідно вимог ст. 182 СК України, виходить з того, що відповідачка є працездатною особою, а отже має можливість, з урахуванням свого матеріального становища, надавати матеріальну допомогу своїй дитині до досягнення нею повноліття щомісяця. Разом з тим, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року, який набрав чинності 08.07.2017 року, внесено зміни до ч. 2 ст. 182 СК України, якою встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ч.1 ст.79 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. У зв'язку з викладеним, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини, з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.12.2017 року до повноліття дитини. За таких обставин, позов, заявлений з метою належного правового захисту прав та інтересів малолітньої дитини, судом визнається таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць, згідно вимогам ст. 430 ЦПК України підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, судовий збір у розмірі 640,00 грн. підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved