Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

13 серпня 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивачки як матері дитини аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], до його повноліття в розмірі ? частини від усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінінмууму на дитину відповідного віку.Свої вимоги мотивує тим, що 16.05.2005 р. вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] Відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. [PERSON] проживає окремо від відповідача та дитина знаходиться повністю на її утриманні. Власних коштів, щоб забезпечити належний розвиток дитини, не вистачає, тому звернулася до суду з відповідним позовом. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], до досягнення ним повноліття. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, згоден сплачувати аліменти на неповнолітньої дитини, у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, відповідача суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.174 ЦПК України - позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 03.05.2004 року. Згідно ст. 141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд вважає за можливе прийняти визнання відповідачем позову. З урахуванням всіх цих обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], до досягнення ним повноліття в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. На підставі викладеного, ст. ст. 180, 181, 182, 183, 191 СК України,

Outcome: approved