Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

13.03.2020 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, яким просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , та зняти його з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою. В обгрунтування своєї вимоги позивач зазначив, що він є власником вказаного житлового будинку, - де зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , - який у вказаному домоволодінні не проживає більш, ніж один рік, проте значиться зареєстрованим у його, позивача, будинку, і не припиняє реєстрацію свого місця проживання за цією адресою у добровільному порядку, тому він, позивач, змушений звернутися до суду за захистом свого права власності. Сторони у судове засідання не з`явилися, позивач надав суду заяву про розгляд позову за його відсутністю, не заперечуючи проти заочного розгляду справи, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання - судовою повісткою за адресою реєстрації, про що в матеріалах справи є відповідні докази, проте будь-яких пояснень, заперечень та жодних доказів на спростування вищевикладеного - суду не надав, тому суд обгрунтовано ухвалив справу розглянути заочно. Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що справа підлягає заочному розгляду, а позовні вимоги - задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: - згідно договорів купівлі-продажу домоволодіння від 22.09.2017 року (зареєстровані в реєстрі за №3772 та №3776, а.с.16-17,19-20), а також витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.09.2017 року за №98162344 та №98165710 (а.с.18,21), позивач [PERSON] є власником 1 /2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; - згідно довідки Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області про реєстрацію місця проживання особи, відповідач [PERSON] , [INFO] , який є громадянином Азербайджанської Республіки, значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , - з 01.03.2019 року і по теперішній час ( а.с.12); - згідно довідки Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області від 26.12.2019 року за №1830, позивач [PERSON] дійсно проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом з ним зареєстровані: його дружина [PERSON] , його дочки: [PERSON] , [PERSON] , а також відповідач - [PERSON] , який є зареєстрованим, але не проживає за вказаною адресою (а.с.13); - згідно акту опитування свідків [PERSON] та [PERSON] з питання проживання відповідача за цією адресою від 12.03.2020 року (а.с.14), та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 11.03.2020 р.за № 157/02-39 ( а.с.15), відповідач [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , - жодного дня не проживав за цією адресою, ніяких його особистих речей та майна у спірному будинку немає. Ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. А частинами 1,2ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися майном, яке йому належить, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1ч.2 ст.16 ЦК України, одними із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання та відновлення права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Аналіз наведених вище норм діючого законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до статті 7 Закону №1382-IV, припинення реєстрації місця проживання особи здійснюється протягом семи днів на підставі заяви цієї особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою чи померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає з вказаної норми, припинення реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні свого права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Таким чином, з досліджених доказів судом встановлено, що позивач [PERSON] дійсно є власником 1 / 2 частини будинку [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] дійсно жодного дня не проживав і не проживає в ньому і не потребує цього тривалий час - більш, ніж один рік; суду не надано відомостей, що в нього відсутнє інше місце проживання, але він добровільно не вживає заходів щодо зняття з реєстрації за адресою розташування спірного будинку, тобто, не вбачається юридичної зацікавленості або прав відповідача щодо цього будинку, що є підставами для визнання судом відповідача такими, що втратив право на користування спірним житлом для захисту прав позивача вільно володіти та розпоряджатися своїм майном - незалежно від волі сторонніх осіб. Враховуючи усе вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню.

Outcome: approved