Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

14 липня 2017 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірваний та їх син проживає разом із позивачкою. Дитина перебуває на обліку з приводу захворювання лімфаденопатії і потребує оздоровлення на морі. Для оздоровлення сина позивачка має можливість виїхати до АР Крим, де проживають її знайомі, які забезпечені належними житловими умовами і погодились надати їй та сину житло на період їх перебування на оздоровленні. Оскільки відповідач ігнорує інтереси сина та не надає своєї згоди на його виїзд до АР Крим, позивачка вимушена була звернутися до суду та просити суд ухвалити рішення яким надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження Серія: [NUMBER], видане виконкомом Миколаївської міської ради Донецької області 06 серпня 2012 року, на тимчасовий виїзд разом із матір'ю [PERSON], [INFO], РНОКПП: [NUMBER], зареєстроване місце проживання: [ADDRESS], без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON], [INFO], останнє відоме місце проживання: [ADDRESS], до тимчасово окупованої території України АР Крим, та виїзд з тимчасово окупованої території України АР Крим на територію України. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі договору на представництво інтересів від 14 липня 2017 року, в судове засідання не з'явились, подали до суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, 27 липня 2017 року подав до суду письмову заяву в якій розгляд справи просив проводити у його відсутності, позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти виїзду дитини до АР Крим на строк в один місяць, проти стягнення з нього судових витрат заперечував (а.с. 20). Представник Служби у справах дітей Слов'янської райдержадміністрації, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника Служби, рішення ухвалити згідно із вимогами діючого законодавства. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про його народження Серія: [NUMBER], видане виконкомом Миколаївської міської ради Донецької області 06 серпня 2012 року, в якому батьками хлопчика записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2016 року по цивільній справі № 243/7408/16-ц, шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 8,8 з.б.). Згідно із актом Миколаївської міської ради Донецької області від 11 липня 2017 року, позивачка разом із сином [PERSON], [INFO], проживають за адресою: [ADDRESS], з 16 березня 2016 року і по теперішній час без батька [PERSON], який в квартирі не з'являвся, сина не відвідує та не приймає участі в його вихованні (а.с. 10). Згідно із довідкою КЗ «Дошкільний навчальний заклад комбінованого типу № 44 «Яблунька» Словянської міської ради Донецької області № 69 від 07 липня 2017 року, син позивачки [PERSON] відвідує ДНЗ № 44 «Яблунька» з 08 вересня 2014 року по теперішній час. За час перебування дитини в дитячому садку, його батько [PERSON] не приймає участі в житті дитини, до дитячого садка постійно приводить та забирає дитину мати, на батьківських зборах батько відсутній (а.с. 12). Згідно із довідкою КЗ «Дошкільний навчальний заклад комбінованого типу № 44 «Яблунька» Словянської міської ради Донецької області № 70 від 07 липня 2017 року, позивачка працює в ДНЗ №44 «Яблунька» з 04 січня 2012 року по теперішній час вихователем. На період з 01 серпня 2017 року [PERSON] надається щорічна основна відпустка тривалістю 42 календарних дні (а.с. 11). Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Зазначений порядок поширюється як на виїзд дитини у супроводі одного з батьків з України на територію, яка тимчасово не контролюється українською владою так і на територію інших держав. Таким чином, діючим законодавством не передбачено надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини без дозволу батька - без визначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у такій державі, а також мети такого виїзду. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Відповідно п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не передбачено надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини без дозволу батька - без визначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у такій державі, а також мети такого виїзду. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст.151 СК України, вправі обирати самі. Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої та другої ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 11 цього Закону передбачено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини також передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Метою виїзду до тимчасово окупованої території Країни АР Крим, із малолітньою дитиною позивачка зазначила необхідність оздоровлення дитини на морі. Суд зазначає, що така необхідність з часом може відпасти, а тому її існування має супроводжуватися розумними термінами, у зв'язку із чим, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] та дозвіл на малолітньому [PERSON], на тимчасовий виїзд разом із нею без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON] до тимчасово окупованої території України АР Крим, та виїзд з тимчасово окупованої території України АР Крим на територію України на строк з моменту набрання даним рішенням законної сили до 01 жовтня 2017 року включно. За приписами п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю». Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Оскільки сторони однією сім'є не проживають і фактичне місце проживання малолітнього [PERSON] визначене за позивачкою, то цей обов'язок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітнього сина. Суд вважає, що зазначений виїзд до тимчасово окупованої території України АР Крим, не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно сина. Крім того, частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із ст. 7 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць працездатних осіб: з 1 січня 2017 року становить - 1600 гривень. Таким чином, розмір судового збору при зверненні до суду із даним позовом становить 640 грн. 00 коп. Позивачкою документально підтверджено сплату судового збору при зверненні до суду із даним позовом, розмір якого становить 640 грн. 00 коп. Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку із наведеним, сплачена позивачкою сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: partial