Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

13 березня 2015 року, позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд, стягнути солідарно з відповідачів Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області та слідчого Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області Чубка М.Р. на свою користь моральну шкоду у розмірі 2000 грн., посилаючись на протиправні дії слідчого Чубка М.Р. під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 12014160380002911 за її підозрою у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, який у своєму клопотанні від 04.02.2015 р. про застосування у відношенні неї запобіжного заходу у вигляді особистого зобов'язання, погодженого з прокуратурою Овідіопольського району Одеської області зазначив, що «…[PERSON] вчинила злочин середнього ступеню тяжкості, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі…», а також, 11.03.2015 р., перед проведенням одночасного допиту в рамках вищевказаного кримінального провадження, попередив її як підозрювану про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України, порушивши її процесуальні права, передбачені п.п. 4,5 ч. 3 ст. 42 КПК України, завдавши їй моральну шкоду. В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги своєї довірительки [PERSON] Представниця відповідача Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області та відповідач Чубок М.Р. в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на його необґрунтованість та просили відмовити у його задоволенні. Представник відповідача ГУ МВС України в Одеській області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, надіславши до суду своє клопотання, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову та слухати справу за його відсутності (а.с. 43-46). Заслухавши пояснення сторін по справі та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ст. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до приписів ст. 40 КПК України - слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій та уповноважений зокрема : починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, проводити слідчі (розшукові) дії та негласні (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом, звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотанням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру, за результатами розслідування складати обвинувальний акт та подавати його прокурору на затвердження, приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у томі числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених ст. 284 цього Кодексу, здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом. Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу - є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов'язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого. Згідно із приписами ст. 42 КПК України - підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, або особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення. Підозрюваний, обвинувачений має право, зокрема : знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз'яснення, не говорити нічого з приводу підозри проти нього, обвинувачення або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, давати пояснення, показання з приводу підозри, обвинувачення чи в будь-який момент відмовитися їх давати, під час проведення процесуальних дій ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дій, які заносяться до протоколу, оскаржувати рішення, дії та бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді в порядку, передбаченому цим Кодексом, вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. Відповідно до ст.ст. 131,132,176 КПК України, заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема : запобіжні заходи у вигляді особистого зобов'язання, які застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із статтею 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Нормами ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно із ст. 68 Конституції України - кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь та гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим, статтею 32 Конституцією України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї родини. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених Законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин : поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб ; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача ; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності ; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно із положеннями статей 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Статтею 1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до норм ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Умовами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема : у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5, від 27.02.2009 № 1), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом було встановлено, що під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 12014160380002911 за підозрою [PERSON] у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, слідчий Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області Чубок М.Р., в чиєму провадженні знаходилось вищевказане кримінальне провадження, у своєму клопотанні від 04.02.2015 р. про застосування у відношенні [PERSON] запобіжного заходу у вигляді особистого зобов'язання, погодженого з прокуратурою Овідіопольського району Одеської області зазначив, що «…[PERSON] вчинила злочин середнього ступеню тяжкості, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі…», а також, 11.03.2015 р., перед проведенням одночасного допиту між потерпілою [PERSON] та підозрюваною [PERSON] в рамках вищевказаного кримінального провадження, попередив останню, як підозрювану про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України, порушивши її процесуальні права, передбачені п.п. 4,5 ч. 3 ст. 42 КПК України (а.с. 8-9,47-51). 13.03.2015 р., захисник [PERSON] звернувся до прокурора Овідіопольського району Одеської області зі скаргою на дії слідчого Чубка В.В. (а.с. 23). Зі змісту постанови прокуратури Овідіопольського району Одеської області від 17.03.2015 р. про закриття кримінального провадження вбачається, що під час досудового розслідування від потерпілої [PERSON] 16.03.2015 р. надійшла заява про те, що вона відмовляється від обвинувачення у кримінальному провадженні стосовно [PERSON] та просить закрити кримінальне провадження стосовно останньої. Вказана постанова була оскаржена захисником [PERSON] до Овідіопольського р/с і скасована ухвалою суду від 21.04.2015 р. Постановою прокуратури Овідіопольського району Одеської області від 29.04.2015 р. кримінальне провадження № 12014160380002911 від 28.11.2014 р. стосовно підозрюваної [PERSON] за ч. 1 ст. 122 КК України закрито у зв'язку з відмовою потерпілої [PERSON] від обвинувачення (а.с. 21-22,52-56). З висновку службової перевірки за скаргою захисника [PERSON] - адвоката Чугунова В.В. від 04.04.2015 р., затвердженого першим заступником начальника ГУМВС України в Одеській області вбачається, що порушень кримінального процесуального законодавства України з боку слідчого РВ Овідіопольського РВ ГУМВС України Чубка М.Р. під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014160380002911 за підозрою [PERSON] у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України - не виявлено (а.с. 31-35). Отже, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та вищевказаного висновку службової перевірки за скаргою Чугунова В.В. в інтересах [PERSON], суд дійшов висновку, що в даному випадку - відсутнє будь-яке поширення недостовірної інформації слідчим Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області Чубком М.Р. стосовно позивачки [PERSON], про яку вона зазначає у позові не відбувалося. Той факт, що слідчим Чубком М.Р., під час здійснення ним досудового розслідування, у своєму клопотанні від 04.02.2015 р. про застосування у відношенні [PERSON] запобіжного заходу у вигляді особистого зобов'язання, погодженого з прокуратурою Овідіопольського району Одеської області помилково зазначив, як це він підтвердив в судовому засіданні, що «…[PERSON] вчинила злочин середнього ступеню тяжкості, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі…» та 11.03.2015 р., перед проведенням одночасного допиту в рамках вищевказаного кримінального провадження, попередив її як підозрювану про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України, порушивши її процесуальні права, передбачені п.п. 4,5 ч. 3 ст. 42 КПК України - не дає підстав суду вважати, що позивачка нібито зазнала певних моральних страждань, які вона оцінила в 2000 грн., які є неспроможними і недоведеними документально, а тому в задоволенні позову слід відмовити як необґрунтованому.

Outcome: dismissed