Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

14 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просила розірвати шлюб, укладений між ними. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вони з відповідачем з 26 липня 2014 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Шлюб був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Стаханівського міського управління юстиції в Луганські області за актовим записом 276. Від першого шлюбу, позивачка має неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Неповнолітніх дітей від шлюбу з відповідачем вона не має. Спору з приводу розподілу майна між сторонами також не існує. Фактично шлюбні відносини з відповідачем тривали лише протягом місяця. У звязку із бойовими діями у м. Алмазне, вона 01 вересня 2014 року була вимушена виїхати до смт. Черкаське, з того часу з відповідачем вони не бачились, шлюбні відносини не підтримують, між ними зникло почуття взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, при тому відповідач не має бажання виїжджати з окупованої території України. Вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим.\~У звязку із викладеним, просила суд розірвати шлюб укладений між ними. \~ Позивачка\~ [PERSON]\~ будучи належним чином повідомленою\~ про дату, місце та час розгляду справи, до судового засідання не зявилась, надала суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.\~ Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 224-228 ЦПК України. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.\~ Так, в судовому засіданні встановлено, що 26 липня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Стахановського міського управління юстиції у Луганській області, між сторонами був зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 276, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії: І-ЕД №184355 (а.с. 3). Спільних неповнолітніх дітей сторони не мають. Спору з приводу розподілу майна між сторонами не має. Шлюбні відносини з відповідачем тривали лише протягом місяця. З 01 вересня 2014 року сторони не бачились, шлюбні відносини не підтримують, між ними зникло почуття взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим.\~ Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач у судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі\~\~ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно із ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам позивачки. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Отже оскільки позивачка не змінювала своє прізвище під час проведення реєстрації шлюбу, а також не заявляла будь-яких інших клопотань, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Мугінова». Крім того, відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку із чим, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі наведеного

Outcome: approved