Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

13 лютого 2014 року до Харківського районного суду Харківської області подано позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], в якому просить суд визнати частково в 1/4 частині недійсним рішення № 372 від 18.04.1989 року, виданого виконкомом Харківської районної ради народних депутатів матері [PERSON], визнати частково в 1/4 частині недійсним свідоцтво про право власності в цілому на житловий будинок від 21.04.1989 року на ім'я [PERSON] виконкомом Харківської районної ради народних депутатів, а також просить суд визнати частково в 1/4 частині недійсним договір дарування від 23.02.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Харківського районного нотаріального округу реєстровий № 169 між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, пояснивши, що у 1974 році отримав у спадщину після смерті батька 1/4 частину будинку, що розташований в [ADDRESS], однак після смерті матері у січні 2008 року позивач дізнався, що мати оформила в цілому будинок на себе у 1989 році і за життя подарувала в рівних частках спірний будинок відповідачам. З цих причин він звернувся до суду, але позов був залишений без розгляду і позивач знову у 2014 році звертається до суду із цим позовом, який просив задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явились, причин неявки суду не повідомлено, тому суд розглянув справу за їх відсутності. Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача та дослідивши надані суду докази, суд вважає необхідним повністю відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно ст. ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із наданих позивачем суду доказів встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] встановлено, що батьками позивача [PERSON] записані [PERSON] та [PERSON]. Батько позивача - [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджено копією свідоцтва про смерть [NUMBER]. Згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого 14 травня 1974 року Третьою Харківського району державною нотаріальною конторою реєстровий № 203, спадкоємці, - діти померлого [PERSON], - [PERSON] та [PERSON] отримали у власність кожний по 1/4 частині будинку, що розташований в [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO] року. Сестра позивача [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджено копією свідоцтва про смерть [NUMBER]. Мати позивача - [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджено копією свідоцтва. Таким чином, позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем 1-ї черги після смерті матері відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України. Зазначена обставина є важливим фактом для вирішення питання про засоби захисту прав позивача щодо спірного майна. Щодо прав власності на спірний будинок, крім наданої копії свідоцтва про право на спадщину матеріали справи містять довідку виконавчого комітету Липецької сільської ради № 1143 від 05.08.2008 року, в якій зазначено, що згідно запису в погосподарській книзі № 15 по особовому рахунку [NUMBER] власникам будинку, що розташований в [ADDRESS] в 1/2 частині записана [PERSON], яка померла [INFO] року та по 1/4 частині [PERSON] і [PERSON], яка померла [INFO] року. Всі зазначені особи отримали свою частину будинку у спадщину у 1974 році після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. Незважаючи на це, рішенням № 372 від 18.04.1989 року, ухваленим виконкомом Харківської районної ради народних депутатів на підставі постанови Ради міністрів СРСР «Про порядок державного обліку житлового фонду» від 10.02.1985 року № 136, п. 3.10 Інструкції «Про порядок реєстрації житлового фонду», затвердженої наказом Центрального статистичного управління СРСР від 15.07.1985 року № 380, рекомендацій ЦБТІ з цього питання та на підставі Інструкції «Про порядок реєстрації будинків і домоволодінь», затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 30.01.1966 року оформлено право власності на будинок, що розташований в [ADDRESS] за [PERSON], що померла [INFO] року. На день прийняття такого рішення і видачі на його основі свідоцтва про право власності на спірний будинок діяли норми ЦК України в ред. 1963 року, а тому і норми, що регулюють застосування наслідків пропуску строку позовної давності, підлягають застосування на підставі і в порядку, визначеному цим кодексом. Це також підтверджується із положеннями п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, в якому зазначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно ст. ст. 71, 75, 80 ЦК України в ред. 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Таким чином, оскільки позивач не надав суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, не довів, що звернувся до суду не порушуючи строк позовної давності, суд зобов'язаний відмовити позивачу в задоволенні вимог, в яких він просить суд визнати частково в 1/4 частині недійсним рішення № 372 від 18.04.1989 року, виданого виконкомом Харківської районної ради народних депутатів матері [PERSON], визнати частково в 1/4 частині недійсним свідоцтво про право власності в цілому на житловий будинок від 21.04.1989 року на ім'я [PERSON] виконкомом Харківської районної ради народних депутатів. До цього слід додати, що поняття недійсності застосовується лише щодо правочинів, а тому рішення органів державної влади та місцевого самоврядування можуть визнаватися незаконними, протиправними, але не недійсними. Щодо іншої частини позовних вимог суд виходить із наступного. Згідно договору дарування від 23.02.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Харківського районного нотаріального округу реєстровий № 169, мати позивача [PERSON], від імені якої за довіреністю діяв [PERSON], подарувала [PERSON] та [PERSON] будинок, що розташований в [ADDRESS] кожній в рівних частинах. Позивач оспорює цей правочин як третя особа, чиї права таким правочином порушені. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України визначено, що Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, то особа, яка звертається до суду повинна обрати такий спосіб захисту своїх прав, який в результаті приводить до реального захисту такого порушеного права. Отже, при зверненні до суду із позовом про визнання недійсним правочинів без вимоги про витребування майна, такі позовні вимоги можуть бути задоволені в разі, якщо в результаті двосторонньої реституції, або в інший спосіб, право власності позивача буде поновлено. В даному випадку позивач просить суд визнати частково в 1/4 частині недійсним договір дарування від 23.02.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Харківського районного нотаріального округу реєстровий № 169 між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] як такий, що порушує особисті права позивача. Але, в такому випадку слід притягувати відповідачами всіх учасників правочину, а в разі смерті однієї із сторін - їх правонаступників, що визначено правилами ст. 37 ЦПК України. А враховуючи ту обставину, що єдиним правонаступником [PERSON], яка померла [INFO] року є позивач, то суд вважає неможливим пред'явлення позову [PERSON] про визнання правочину недійсним, оскільки позивач захищаючи свої права пред'являє позов в правочині, в якому він є сам правонаступником сторони, яка порушила його права. Отже позивач за таких обставин одночасно є одним із відповідачів в справі, що не допускається правилами ЦПК України. Крім того, визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до поновлення прав позивача, оскільки при приведенні сторін правочину у первісний стан позивач не отримує право власності на 1/4 частину спірного будинку. Таким чином, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав у спосіб, що не відповідає вимогам закону, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. Підсумовуючи наведене, суд повністю відмовляє позивачу в задоволенні позову, на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати відносить за рахунок позивача і вважає необхідним роз'яснити, що таке рішення суду не позбавляє позивача права на звернення до суду за захистом його порушеного права в інший спосіб і з інший підстав, визначення яких виходить за рамки заявлених в цій справі позовних вимог.

Outcome: dismissed