Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

14.12.2017 р. [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якій просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; поділити спільне майно подружжя між позивачем та відповідачем; виділити їй зі спільної сумісної власності подружжя 2/3 частини квартири [ADDRESS], визнавши за нею право власності на зазначене майно; виділити відповідачу зі спільної сумісної власності подружжя 1/3 частину квартири [ADDRESS], визнавши за ним право власності на вказане майно. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20.10.2012 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. В період перебування у зареєстрованому шлюбі було придбано майно квартиру [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано на відповідачем. У звязку з тим, що згоди про добровільний поділ майна між ним не досягнуто, була змушена звернутися до суду з даним позовом. 02.04.2018 року позивач [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву, в якій остаточно просила суд визнати за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS] та ? частку зазначеної квартири визнати за відповідачем [PERSON] Позивач [PERSON] в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову. Частинами3, 4ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а за такого є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову за результатами підготовчого засідання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстровано Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 20.10.2012 року, про що складено актовий запис №586. Під час шлюбу у подружжя народилася дитина [PERSON], [INFO]. Під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу квартири від 23.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], 23.12.2013 року була придбана квартира [ADDRESS], що і не заперечували в судовому засіданні сторони. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON], що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.12.2013 року за №15182686. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.02.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивач разом із спільною дитиною залишилися проживати у спірній квартирі, що підтверджується довідкою виданою 11.12.2017 року ТОВ «Ліски-М» за №1940. У звязку з тим, що між подружжям не досягнуто домовленості про поділ майна, позивач звернулася до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved