Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

12 лютого 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення вартості майна з відповідачки, посилаючись на наступні обставини. Позивач була власником будинку №93 по вул. Хаджибеївська дорога в м. Одесі, згодом подарувала його [PERSON], що підтверджується витягом з державного реєстру прав власності. В серпні 2013 року позивачка, ще будучи власником вищезазначеного будинку, в усній формі домовилася з відповідачкою [PERSON] про продаж їй будинку, отримала від неї завдаток, після чого остання разом з членами сімї поселилася в її будинку та почала там господарювати. В подальшому, [PERSON] відмовилась від придбання будинку та домовилась з позивачкою про тимчасову оренду помешкання, та оплату за електроенергію, водопостачання та інші комунальні послуги, про що не заперечувала, згодом, й новий власник [PERSON] З лютого 2014 року [PERSON] перестала сплачувати орендну плату та комунальні послуги, внаслідок чого було відключено електропостачання та видано судовий наказ про стягнення з [PERSON], так як вона залишилась зареєстрованою у вказаному будинку з дозволу власника, на користь ТОВ «Інфокс» боргу на суму 1145,69 грн. В звязку з цими обставинами, [PERSON] запропонувала відповідачці звільнити будинок, передавши їй від нього ключі. Після відїзду відповідачки, яка не сповістила їх про це та не віддала ключі від будинку, позивачкою було виявлено відсутність належного їй майна та речей, які незаконно вивезла з будинку відповідачка, з приводу чого вона звернулась до Суворівського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. По цьому факту було відкрито кримінальне провадження. Після цього, новим власником [PERSON] були виявлені нові крадіжки відповідачкою майна з її будинку, про що свідчать офіційні звернення до правоохоронних органів щодо відкриття кримінальних проваджень з цього приводу. Таким чином, на думку позивача, відповідачка без законних на те підстав заволоділа та розпорядилася на свій розсуд належним їй майном, а саме: котел на твердому паливі, вартістю 1000 грн.; подушки 2 шт. розміром 70х70 см., вартістю 300 грн.; синтепонова ковдра вартістю 100 грн.; телевізор вартістю 500 грн.; газова плита з балоном для скрапленого газу вартістю 1900 грн.; металевий гараж вартістю 2000 доларів США; два дивана вартістю 1000 грн.; 50 метрів електричного дроту та провід в бухті 70 м. 960 грн+450 грн.=1410 грн.; електричний котел з автоматичним обладнанням вартістю 6000 грн.; розетки та вимикачі 10 шт. вартістю 250 грн.; линолеум 16м2 вартістю 750 грн.; двері двохстворчаті вартістю 1600 грн.; 5 мішків цементу та 5 мішків шпаклівки вартістю 1400 грн.; електроплитка вартістю 250 грн.; електричний обігрівач вартістю 120 грн.; чайник антикварний, галоші вартістю 60 грн.; інструменти: викрутки, сантехнічні ключі, сокира, шуруповерт, електрична дриль, бетономішалка, подовжувач електричний, пінопласт, гвіздки на загальну суму 7400 грн.; електричний бойлер вартістю 1325 грн.; чугунні батареї опалення 5 шт. по 15 секцій вартістю 3750 грн.; алюмінієва батарея опалення 1 шт. 7 секцій вартістю 300 грн., а всього демонтувала та вивезла майна на загальну суму 29415 гривен. Зазначені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з вказаним позовом про стягнення з відповідачки вартості майна. У судове засідання позивачка та її представник, третя особа на стороні позивача [PERSON] не зявились, однак до суду надійшла заява від позивача про розгляд справи у її відсутність, вимоги, викладені в позові, підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі (а.с.52). Представник відповідачки у судовому засіданні позов не визнала, підтримала надані раніше заперечення, пояснивши, що відповідачка дійсно з 2010 по березень 2014 року винаймала житло у позивачки по справі, за що сплачувала останній орендну плату, домовленості щодо сплати нею комунальних послуг, між ними не було, письмовий договір вони не заключали. Вважає, що позивачем не доведено, що її довірителька привласнила зазначене у позові майно, яке, до речі, не індивідуалізовано, більш того не надано доказів належності їй вказаного майна та його вартості на сьогоднішній день. Вислухавши пояснення та доводи представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 317, ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК, ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Суд вважає, що виходячи з мотивів позову та згідно наданих представником відповідача адвокатом [PERSON] у судовому засіданні пояснень, можливо зробити висновок про те, що між сторонами існували договірні правовідносини з приводу найму (оренди) житла, після закінчення яких, позивач вважає, що відповідачка привласнила належне їй майно, набувши його без достатньої правової підстави. Проте, представник відповідача позовні вимоги не визнала, пояснивши, що після звільнення будинку позивача, її довірителька [PERSON] жодних речей, чи то майна останньої не привласнювала. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що відповідачка заволоділа майном позивача та привласнила його. Більш того, позивачем не надано жодного доказу наявності зазначеного нею в позові майна в будинку третьої особи [PERSON], належності його на праві власності позивачці, його вартості на момент розгляду справи судом. Долучені до позову документи, а саме: судовий наказ від 03.11.2014 року по справі 521/19115/14-ц про стягнення з [PERSON] заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг в сумі 1145,69 грн. на користь ТОВ «Інфокс» (а.с.4), лист-відповідь Суворовського РВ Одеського МУ ГУМВС України в Одеській області №31/24-6806 від 01.04.2016 року, адресований позивачці на її скаргу, яким повідомляється про порушення по її заявам кримінальних проваджень щодо крадіжки майна з будинку (без вказівки адреси будинку) за ст.ст.185 ч.1, 185 ч.3 КК України (а.с.5), копія витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію 19.08.2014 року на підставі договору дарування серія та номером 671 від 19.08.2014 року, права власності 1/2 частки домоволодіння за адресою: м.Одеса, вул.Хаджибейська дорога, 93 за [PERSON] (а.с.9), жодним чином не підтверджують факт безпідставного набуття відповідачкою майна, зазначеного в позові, як не можуть бути й доказом належності зазначеного майна на праві власності позивачці. Аналогічно, не може бути прийнято судом до уваги, як належні докази, й долучені до позову письмові пояснення свідків [PERSON] (а.с.6) [PERSON] (а.с.7) та [PERSON] (а.с.8), оскільки підписи вказаних осіб не завірені в установленому законом порядку, вони не попереджались про кримінальну відповідальність, відповідно до вимог закону про дачу завідомо неправдивих свідчень та не приводились судом до присяги, більш того, їх пояснення жодним чином не стосуються предмету спору, а саме факту безпідставного набуття відповідачем майна, зазначеного позивачем в позові. Неналежними, на думку суду є й докази, направлені позивачем поштою та долучені в судовому засіданні до матеріалів справи зі згоди представника відповідача (а.с.36-42), щодо боргу позивачки за комунальні послуги та щодо місця проживання відповідачки, оскільки вони також не стосуються предмету спору та не спростовують заперечень сторони відповідача. На підставі ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.3 і 4 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За встановлених обставин та, враховуючи те, що позивач наполягає на стягненні саме вартості спірного майна а не на поверненні його в натурі, як передбачено ч.1 ст.1213 ЦК України, без надання суду доказів неможливості повернення його в натурі, суд вважає що позовні вимоги є безпідставними та не підлягаючими задоволенню. На підставі ст.ст. 11,15,16, 386, 387, 1212,1213 ЦК України та

Outcome: dismissed