Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

14.05.2020 року до суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 20.02.2019 року по 12.05.2020 року в розмірі 54163 грн. 23 коп., виходячи з розміру середньоденного заробітку 156 грн. 03 коп. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. З 15.02.2015 року позивача було прийнято на роботу до відділу АХО на посаду інженера ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», та його було звільнено на підставі ст. 40 КЗпП України наказом №22 від 20.02.2019 року. При звільненні відповідач не провів повний розрахунок позивачу, внаслідок чого позивач звернулась до суду за захистом свого права, та рішенням суду з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 9136,22 грн., та вказана заборгованість не погашена, тому позивач просить стягнути середній заробіток за час виплати заробітної плати з 20.02.2019 року по 12.05.2020 року в розмірі 54163,23 грн., виходячи з розміру середньоденного заробітку 156 грн. 03 коп. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити. Відповідач не надав до суду відзив на позовну заяву, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача, та за наявними в справі доказами. 14.05.2020 року вказана справа надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 18.05.2020 року вказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу 10-денного строку для усунення недоліків, які були усунені позивачем 07.08.2020 року. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 17.08.2020 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження. Судом встановлено, що позивач з 17.02.2015 року працював в ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на посаді інженера. 20.02.2019 р. позивач був звільнений з підприємства відповідно ст. 40 КЗпП України (реорганізацією підприємства). Однак, остаточний розрахунок з позивачем при його звільненні відповідачем проведено не було, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати при звільненні працівника. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2020 року, яке набуло чинності, з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 9136 грн. 22 коп. На виконання вказаного рішення позивачем був отриманий виконавчий лист, заборгованість залишається досі не погашеною. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 20.02.2019 року (моменту звільнення) до 12.05.2020 року, виходячи з розміру середньоденного заробітку 156 грн. 09 коп. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Згідно з абзацом пятим п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір це обов`язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання. Затримка виплати повного розрахунку при звільненні, стороною позивача заявлена за період з 20.02.2019 року (моменту звільнення) до 12.05.2020 року, виходячи з розміру середньоденного заробітку 156 грн. 09 коп. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, сума середнього заробітку, який наводить позивач в позові, складає 54163 грн. 23 коп., виходячи з наступного розрахунку: 156,09 грн. (середньоденний заробіток) *347 (кількість робочих днів за період з 20.02.2019 року по 12.05.2020 року). Хоча, у резолютивній частині позову позивач технічну допустив помилку в середньоденному заробітку замість вірного 156,09 грн. зазначив 156,03 грн., про що повідомив також в судовому засіданні, про що також свідчить розрахунок наведений у позові. Тому, суд погоджується з розміром середньоденного заробітку - 156 грн. 09 коп. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом наведеної правової норми, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі його непроведення до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року, позивачу невчасно виплачена заробітна плата, та її заборгованість склала 9136,22 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність визначення розміру відшкодування працівнику за час затримки розрахунку за період з 20.02.2019 року по 12.05.2020 року в розмірі 54163,23 грн., а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню за наведених вище підстав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 840 грн. 80 коп. відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved