Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

13.06.2018 року заявник, [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить суд встановити юридичний факт, що його вимушене переселення з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. В обґрунтуванні заяви зазначив, що він народився 24.10.1953 року в м. Донецьк, проживав у м. Донецьку та був зареєстрований за адресою: [INFO]. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру № 6906 від 29.11.2001 року, володіє квартирою на праві спільної сумісної власності. До вимушеного переселення заявник зазначив, що працював у психоневрологічному диспансері. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04.07.2016 року № [NUMBER] він був вимушений переїхати з м. Донецьк до [ADDRESS], де постійно проживає, а отже дана адреса являється його фактичним місцем проживання. До початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої окупації частини території Донецької області, заявник був повноправним громадянином своєї держави, проживаючи у м. Донецьку, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Після переїзду, заявнику довелось звикати до нових життєвих умов. Заявник вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території м. Донецька та Донецької області було порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, а також прав передбачених Конвенцією «Про захист цивільного населення під час війни» від 12.08.1949 року. Отримана довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04.07.2016 року № [NUMBER], видана на ім'я заявника посвідчує лише факт вимушеного переселення з м. Донецька Донецької області до м. Львова Львівської області і не містить зазначення причини такого переселення, оскільки орган уповноважений на видачу такої довідки, не має таких повноважень. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту, що вимушене переселення з окупованої території м. Донецька відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією м. Донецька було обумовлено тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Ухвалою суду від 04.09.2018 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні заявник та його представник підтримали свої вимоги. Заявник пояснив, що до вересня 2014 року проживав на території м. Донецька, мав там квартиру і роботу, з якої змушений був звільнитись. Після окупації м. Донецька Російською Федерацією вимушений був залишити житло і переселитись до м. Львова. Зазначив, що встановлення даного факту необхідне йому для визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року. Представники заінтересованих осіб про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань не подавали. Зазначені особи про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Вислухавши пояснення заявника, його представника, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступне. Згідно копії паспорта заявника, останній народився 24.10.1953 року в м. Донецьк, Донецької області та з 07.01.1983 року був зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно до довідки від 04.07.2016 року № [NUMBER], заявник постійно проживав за вище вказаною адресою і перемістився з тимчасово окупованої території у м. Львів, Львівської області та фактично проживає за адресою: [INFO]. Довідка не містить причини переселення. Відповідно до частини першої\~статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій\~статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених\~статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у\~статті 1 цього Закону.\~Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб»\~затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За змістом встановленої форми довідки не передбачається внесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. У\~статті 55 Конституції України\~визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої\~статті 124 Конституції України\~делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп\~(справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу\~статті 124 Конституції України\~необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до\~Конституції України, запроваджені\~Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002\~(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої\~статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої\~статті 64\~Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У частині четвертій\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~покладено на суд обов'язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов'язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов'язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132). Згідно\~ст. 293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За правилами\~ст. 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої\~статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~відповідальність за порушення визначених\~Конституцією\~та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Фактичні обставини справи та викладені норми права свідчать, що встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території можливе лише у судовому порядку. Від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявника з м. Донецька, то суд виходить з того, що останній є громадянином України, до початку окупації проживав і був зареєстрований на його території, як повноправний громадянин своєї країни, мав власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Донецьку, а тому у вересні 2014 року внаслідок окупаційних дій Російської Федерації проти України був змушений переїхати до м. Львова, Львівської області, залишивши житло, змінивши власний побут та спосіб життя. Заявник переселився з окупованої території м. Донецька задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт заявнику потрібно для визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. За таких обставин, доказів і міркувань суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved