Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

13 квітня 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з вказаним позовом в якому просив виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири №183, буд. 209 розташованого по вул. Проскурівського Підпілля м. Хмельницький. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13 серпня 2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № HMIBGA0000000952 за умовами якого останній отримав кредит у сумі 80\~737,53 доларів США терміном до 13.08.2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірах та строки визначених умовами договору. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 13.08.2008 року був укладений договір іпотеки за яким остання передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру №183 у буд. 209, який розташований по вул.. Проскурівського Підпілля у м. Хмельницькому. Взяті на себе зобовязання за кредитним договором банк виконав у повному обсязі та надав позичальнику обумовлену договором суму кредиту. [PERSON] належним чином умови договору не виконував, своєчасно та у повному обсязі заборгованість за кредитом не погашав, не сплачував нараховані відсотки за користування кредитними коштами, у звязку з чим у нього виникла заборгованість за кредитом. У звязку з порушенням позичальником взятих на себе зобовязань банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15.08.2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Після прийняття вказаного рішення Банк звернувся до відповідачів з письмовою вимогою про звільнення вказаного житлового приміщення. Проте відповідачі добровільно з вказаної квартири не виселилися. Крім того зазначив, що банк, як іпотеко держатель, не надавав свою згоду на реєстрацію місця проживання у вказаній квартири будь-яких осіб, а отже така реєстрація проведена з порушенням умов укладеного договору та ст..629 ЦК України. В судове засідання представник позивача не зявився. Надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, а справу розглядати за його відсутності. Не заперечував проти постановлення у справі заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заяв про перенесення розгляду справи чи про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Представник третьої особи в судове засідання не зявився. Надав суду письмові пояснення та просив справу розглянути за його відсутності. В своїх поясненнях зазначив, що на вихованні у відповідачів [PERSON] та [PERSON] перебувають неповнолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На момент укладення договору іпотеки, відповідно до ст..18 ЗУ «Про охорону дитинства», малолітня [PERSON], 2004 р.н мала право на користування вказаним жилим приміщенням. За таких обставин, відповідно до приписів ст.177 СК України, ст..17 ЗУ «Про охорону дитинства», ст..12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних» укладення договору іпотеки мало бути здійснено лише за наявності попереднього дозволу органів опіки та піклування. Крім того просив врахувати, що у випадку виселення осіб із житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, останнім повинно бути надано інше постійне житло, якщо іпотечне майно було придбане не за рахунок кредитних коштів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та постановити у справі заочне рішення. Перевіривши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи встановлено, що 13.08.2008 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк» (правноступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №HMIBGA0000000952, відповідно до якого позичальнику надано кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 80737,53 доларів США, на наступні цілі: 72885,23 доларів США на споживчі цілі: з них 70000 доларів США на споживчі цілі, шляхом видачі готівки через касу банку, 2100 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 419,01 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна, 366,22 доларів США для сплати особистого страхування. Кошти надавалися відповідачу [PERSON] строком до 13 серпня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. На забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за вказаним кредитним договором 13 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира [ADDRESS], яка належить на праві власності іпотекодавцю [PERSON] Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 серпня листопада 2013 року позов задоволено частково та в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» за кредитним договором №HMIBGA0000000952 від 13 серпня 2008 року в сумі 71479,56 доларів США, пені в сумі 16215грн.56коп., штрафу в сумі 29627грн.55коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 71,5кв.м., житловою площею 42,2кв.м шляхом її продажу Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» із застосуванням процедури продажу передбаченої\~ст.38 Закону України «Про іпотеку», з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 23 грудня 2013 року вказане рішення суду першої інстанції в частині виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову в частині виселення вказаних осіб відмовлено. Приймаючи вказане рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку про виселення відповідачів з жилого приміщення суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не було дотримано вимог передбачених ч.1 ст.35, ч.2, 3 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України стосовно направлення та вручення відповідачам письмової вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивачем зокрема зазначено, що ним було дотримано вимог діючого законодавства стосовно належного повідомлення відповідачів про вимогу добровільно звільнити займане ними приміщення на яке за рішенням суду було звернуто стягнення в рахунок погашення боргу за кредитом. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон №\~898-IV) іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону №\~898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом №\~898-IV. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону №\~898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону №\~898-IV. Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону №\~898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону №\~898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 18\~березня 2015 року (справа №\~6-39цс15), яка згідно зі статтею 3607 ЦПК України є обовязковою для судів, що зобовязані узгодити свою судову практику з рішеннями Верховного Суду України. Як встановлено з матеріалів справи предмет іпотеки (квартира [ADDRESS]) належала іпотекодавю на праві власності на підставі договору дарування від 03.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий номер №10171), тобто була придбана не за рахунок наданого кредиту. Оскільки в іпотеку передано житлове приміщення (квартира) яке було придбане (набуто) іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для задоволення позовних вимог про виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed