Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

13.06.2016 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Одеській області про звільнення майна з-під арешту. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що 06.08.2009 р. Роздільнянським міжрайонним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню судового наказу та накладено арешт на майно, яке належить [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS]. 06.08.2009 р. виконавче провадження закінчено на підставі п. 10 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» 10 серпня 2011 року Роздільнянським районним судом Одеської області судовий наказ № 2-Н-44/2009/ від 01.04.2009 року був скасований, але арешт майна не був знятий, у зв'язку з чим змушений був звернутися до захистом своїх майнових прав та інтересів та просить суд зняти арешт з квартири [ADDRESS]. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача через канцелярію суду подав заяву в якій просив провести розгляд справи у його відсутності . Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Судовим розглядом встановлено, що 01.04.2009 р. Роздільнянським районним судом Одеської області, було винесено удовий наказ № 2-Н-44/2009 за заявою ВАТ «Державний Ощадбанк» до [PERSON] про стягнення іпотечного кредиту. 06.08.2009 року Роздільнянським міжрайонним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню судового наказу та накладено арешт на майно, яке належить [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS]. 06.08.2009 р. виконавче провадження закінчено на підставі п. 10 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» 10 серпня 2011 року Роздільнянським районним судом Одеської області судовий наказ № 2-Н-44/2009/ від 01.04.2009 року був скасований, проте арешт не був знятий. [PERSON] звернувся до Роздільнянського міжрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції для зняття арешту, але надати інформацію відносно арешту квартири [ADDRESS], державний виконавець не має можливості, оскільки, відповідно до Порядку робіт з документами в органах державної виконавчої служби, зареєстрованого наказом №2274/5 від 25 грудня 2008 року Міністерством юстиції України п.9.8 строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень та здавальних описів (завершених виконавчих проваджень) становить три роки, після чого вони підлягають знищенню за п.9.10. Вказане виконавче провадження завершено(а.с. 7). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності заявника, внаслідок чого, він позбавлений змоги в повному об'ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved