Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

14 лютого 2019 року [PERSON] звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач є сином попередніх власників квартири, які були зняті з реєстраційного обліку до посвідчення договору купівлі-продажу квартири, з 2014 року відповідач разом із батьками проживає у Ленінградській області. Реєстрація відповідача, який ніколи не був власником квартири створює їй перешкоди у користуванні її власністю, зокрема не дає їй можливості отримувати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Добровільно [PERSON] знятися з реєстраційного обліку не бажав, у зв`язку із чим вона змушена звернутися до суду. У судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. До початку розгляду справи від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був сповіщений належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору -виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника. Відповідно до вимог ч. 1 статті 224 Цивільного процесуального кодексу України у випадку неявки в судове засідання відповідача, належним чином повідомленого і від якого не надходила заява про розгляд справи у його відсутність або якщо вказані ним підстави неявки визнано неповажними, суд може прийняти заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, а позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у заочному порядку. Під час здійснення судового розгляду були встановлені наступні фактичні обставини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу квартири від 04.02.2019 укладеному з попередніми власниками квартири [PERSON] та [PERSON] , (а.с.7-8). Довідкою № 1177 від 11.02.2019, яка видана відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Разом із цим, із акту обстеження квартири у житловому приміщенні по факту проживання від 08.02.2019 складеному ТзОВ «Дивобуд» вбачається, що [PERSON] , [INFO] з серпня 2014 року не проживає у квартирі [ADDRESS] (а.с.13). З урахуванням викладеного [PERSON] звернулась з позовом про усунення перешкод користування власністю та позбавлення [PERSON] права користування житловою квартирою [ADDRESS] у судовому порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З`ясовується правильність об`єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов`язаними між собою, для вирішення питання про їх об`єднання або роз`єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з`ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»). Як слідує із змісту позовної заяви, позивач просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст. 291 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Оскільки позивач [PERSON] є власником спірної квартири, а відповідач [PERSON] є членом сім`ї попередніх власників квартири [PERSON] та [PERSON] та будучи зареєстрованим порушує право користування та розпорядження позивача квартирою [ADDRESS] , тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За приписами частини 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Отже з урахуванням задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved