Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

13.09.2018 позивач звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням(а.с. 4-6). Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, не заперчує проти заочного розгляду справи, про що суду надав відповідну заяву (а.с. 33). Відповідач [PERSON],будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив (а.с. 28,35). Ухвалою суду від 30.10.2018 прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом першої Краснолиманської державної нотаріальної контори 29.03.1982 за реєстровим № 694, зареєстрованого 05.04.1982 в БТІ м. Слов'янська під № 3487, та на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом першої Краснолиманської державної нотаріальної контори 29.03.1982 за реєстровим № 696, зареєстрованого 05.04.1982 в БТІ м. Слов'янська під № 3487, а також на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом першої Краснолиманської державної нотаріальної контори 29.03.1982 за реєстровим № 699, [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS](а.с.12,14, 29-32). Відповідач [PERSON], зареєстрований за місцем мешкання у цьому житловому будинку, що підтверджено довідкою виконкому Лиманської міської ради Донецької області від 14.09.2018 (а.с.23). Відповідач за вказаною адресою з 2009 року не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належне йому майно. Він фактично змінив місце мешкання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України (а.с. 9-10). Позивач здійснює виконання обов'язків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 29.03.1982 у позивача виникло право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування, що є чинним і сторонами не оспорюється. Відповідач протягом тривалого часу користувався вказаним житловим приміщенням, але вже більше дев'яти років відсутній за адресою реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З огляду на це, суд вважає вимоги позивач стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог.

Outcome: approved