Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

13 травня 2021 року [PERSON] звернулася суду з позовом, в якому просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з неповнолітньою донькою - [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON] за межі території України до Республіки Німеччини з метою навчання терміном з 01 серпня 2021 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . В обґрунтування позову зазначила, що має місце працевлаштування в компанії податкового консалтингу в Німеччині. Також в Німеччині вона має постійне місце проживання, і бажає забезпечити навчання своєї доньки у вказаній країні, однак відповідач, який ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон. Ухвалою судді від 25 травня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторони повідомлені про місце, дату й час розгляду справи рекомендованою кореспонденцією відповідно до вимог ч.6, п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК Українита шляхом розміщення відповідного повідомленням на офіційному сайті Судової влади; надано час для подання відзиву та заперечень. Представник позивача - адвокат Мироненко С.Ю. в судове засідання надав заяву, в якій просить розглянути справу без його присутності в порядку заочного провадження та задовольнити позов. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи за адресою реєстрації, та через оголошення про виклик особи, в судове засідання повторно не з`явився, у визначений судом строк відзив на позовну заяву суду не надав, у зв`язку з чим відповідно до вимог ч.8 ст. 178, ч. 4 ст. 223, ч.2 ст. 247, ст. 279, ч.1 ст. 280, ст.281 ЦПК України суд вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних у справі матеріалів в порядку заочного провадження та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши в сукупності докази у справі, суд приходить до таких висновків. [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2010 року по 08 лютого 2013 року (а.с.7). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис №530 (а.с.6), [INFO] у вказаному шлюбі народилась [PERSON] . Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати з матір`ю, та на утримання дитини стягнуто з [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно (а.с.8). Однак свій обов`язок по утриманню дитини [PERSON] належним чином не виконує, і станом на 30.04.2021 року заборгованість зі сплати аліментів становить 37816,51 гривень (а.с.9, 58-70). Як вказує позивач, і проти чого не надано заперечень відповідачем, [PERSON] не підтримує стосунки з дочкою, і не виявляє до неї ніякого інтересу. На теперішній час у позивачки виникла можливість та необхідність виїхати з дочкою за межі України, але відповідач у добровільному порядку відмовляється надати відповідний дозвіл на виїзд дитини. Так, [PERSON] в Республіці Німеччина має місце працевлаштування в компанії податкового консалтингу Dipl.-Kfm/W.Hilgers GmbH (а.с.16-19), і належне місце проживання (а.с.20-39, 71-87). Крім того, дитину [PERSON] прийнято до навчання до Школи Рейдтер-Верт KGS на 2021/2022 навчальний рік (а.с.14, 56). Зараз дитина проходить підготовку до такого навчання (10-13). Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними органами чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч.7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюють законом. Відповідно до ст.ст. 2, 3 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (Рим, 04 жовтня 1950 року), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом та необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно абз.3 ч.3 ст. 313 ЦК України Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N7, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, суд вважає можливим надати дозвіл на виїзд за кордон для навчання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Однак позов не може бути задоволено в повному обсязі. Так [PERSON] просить надати дозвіл на виїзд з неповнолітньою донькою без згоди та супроводу батька дитини з 01 серпня 2021 року і до [INFO] (повноліття дитини). Необхідності у справі на цей час надавати дозвіл на виїзд дитини на такий великий проміжок часу встановлено не було. За наданими суду документами, [PERSON] буде мати можливість навчання в республіці Німеччина 2021-2022 навчальний рік. Подальша можливість навчання і розвитку дитини в іноземній країні суду не підтверджена, а тому не було доведено відповідність подальшого перебування [PERSON] в Німеччині - найкращим інтересам дитини. За таких обставин, позов підлягає задоволенню частково, і дозвіл на виїзд дитини надається з дня набрання цим рішенням законної сили, і на строк, необхідний для закінчення навчання, - на 1 рік з дня ухвалення рішення. Судові витрати, що понесені та документально підтверджені позивачем: 908 гривень судового збору, в порядку ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial