Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

14.12.2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила змінити розмір аліментів, присуджених за рішенням суду, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх неповнолітньої сина [PERSON], [INFO], розмірі 1/3 частки усіх видів його доходів. В обґрунтування позову зазначила, що сума стягуваних аліментів в розмірі ? частки доходів відповідача є недостатньою. Він є військовим пенсіонером та отримує щомісячну пенсію. Його матеріальний стан покращився, він припинив сплачувати аліменти на свою другу дитину, яка вже досягла повноліття. Крім того, у їх спільного сина погіршився стан здоров'я, з 2013 року він визнаний дитиною інвалідом та вимушений періодично проходити лікування, що потребує додаткових затрат. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Враховуючи те, що про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений в порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з судовими повістками, про причини неявки до суду він не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Згідно зі ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розірвання шлюбу між батьками чи проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, вони зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України), а у разі якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання, і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення ними 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу (ст. 199 СК України). Способи виконання обов'язку утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дочку, сина визначені ст.ст. 181, 200 СК України, за змістом яких, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Судом установлено, що в 2006 році шлюбні сімейні відносини між сторонами були припинені. В шлюбі у них народився син - [PERSON], [INFO], на утримання якого відповідач сплачує на користь позивачки аліменти, присуджені рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 27.05.2005 року, в розмірі ? частини його доходів щомісячно. Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Зчасу ухвалення судового рішення матеріальний стан сторін змінився. У відповідача зменшилось коло осіб, яких він за законом зобов'язаний утримувати, зокрема його син від першого шлюбу, на утримання якого він також сплачував аліменти, вже досяг повноліття. Позивачка у зв'язку з хронічною хворобою сина, вродженою вадою серця, та визнанням його 27.02.2013 року дитиною інвалідом, вимушена нести більші затрати на його лікування, що підтверджується наданими суду висновками лікарів Новоград-Волинського міськрайонного територіально медичного об'єднання, Житомирської обласної дитячої лікарні, ДУ «Науково-практичного медичного центру дитячої кардіології та кардіохірургії» МОЗ України від 2013, 2014 та 2015 років. Зазначені обставини є підставою для зміни розміру аліментів. Враховуючи визначений розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років (1286 грн. - ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік»); відсутність у позивачки інших джерел фінансування, крім заробітної плати в сумі в середньому 4 000 грн. за основним місцем роботи в відділі культури Новоград-Волинської міської ради та потребу фінансової допомоги з боку відповідача, який є людиною працездатного віку, а також те, що в судове засідання він не прибув та не надав жодних заперечень проти позову, що свідчить про погодження з вказаним в позовній заяві розміром аліментів, - суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові. Це відповідатиме, як інтересам чотирнадцятирічної дитини інваліда, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості, та надасть змогу забезпечити першочергові життєві потреби сина [PERSON]. Закон рівною мірою покладає обов'язок щодо утримання неповнолітньої дитини на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне її утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved