Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

13 серпня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод»: нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 35 930,00 грн. середній заробіток за невиплату з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст. 116 КЗпП України у сумі 144 621,72 грн., середній заробіток за затримку видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу у сумі 144 621,72 грн., компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки у сумі 53 467,50 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що з 13 серпня 1998 року вона була прийнята на роботу до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод». 14 липня 2019 року нею була подана заява про звільнення. Після подання заяви та відпрацювання двотижневого терміну їй не було повідомлено про результати розгляду цієї заяви про звільнення, не видано трудову книжку та не проведена виплата всіх сум, що належать їй від підприємства. Всі переговори, що проводились з керівництвом підприємства не принесли жодних результатів. У зв`язку з цим позивач не може влаштуватись на іншу роботу або звернутись до центру зайнятості, що значно впливає на фінансове становище її родини. За час роботи у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» заробітна плата їй виплачувалась несвоєчасно та не в повному обсязі. Так, до теперішнього часу позивачу не виплачена заробітна плата за: березень 2019 року - 7 800,00 грн., травень 2019 року - 4 601,00 грн., червень 2019 року - 9 591,00 грн., липень 2019 року - 13 938,00 грн., а всього - 35 930,00 грн. На момент подання заяви про звільнення (липень 2019 року) відповідач не виконував умови трудового договору, а саме не виплачував заробітну плату. Такі дії відповідача є незаконними. Крім того, вважає, що за невиплату з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України на дату подання позовної заяви позивач має сплатити позивачу середній заробіток у сумі 144 621,72 грн. Також, незалежно від обов`язку власника або уповноваженого ним органу сплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, законодавцем встановлений додатковий обов`язок роботодавця сплатити середній заробіток за затримку видачі трудової книжки. За затримку видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток у розмірі 144 621,72 грн. Крім того, за час роботи на підприємстві відповідача позивач має 75 днів невикористаної відпустки. Однак, позивачу не була виплачена компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. За розрахунками позивача розмір компенсації за не використані дні щорічної відпустки становить 53 467,50 грн. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача - [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Звернувшись до суду позивач зазначила, що з 13 серпня 1998 року вона працювала у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод», у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі та 14 липня 2019 року нею була подана заява про звільнення, однак після відпрацювання двотижневого терміну відповідач не повідомив про результати розгляду її заяви про звільнення, не провів з нею розрахунок, а також не видав трудову книжку. У зв`язку з цим, за клопотанням позивача, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2020 року судом, серед іншого, було витребувано у Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод»: належним чином засвідчену копію трудової книжки [PERSON] ; відомості про стан розгляду заяви [PERSON] про звільнення від 14 липня 2019 року та про внесення відповідних записів про звільнення до її трудової книжки; довідку про нараховану та не виплачену заробітну плату [PERSON] станом на 14 липня 2019 року та станом на 26 серпня 2020 року, із зазначенням всіх належних до виплати при звільненні сум; інформацію про кількість фактично відпрацьованих [PERSON] календарних днів за березень, квітень, травень, червень та липень 2019 року та інформацію про розмір нарахованої їй заробітної плати за березень, квітень, травень, червень та липень 2019 року; інформацію про кількість невикористаних [PERSON] днів щорічної відпустки (а.с. 26). Строк виконання ухвали в частині витребування доказів було встановлено судом до 07 вересня 2020 року. Однак, станом на 26 жовтня 2020 року вищевказана ухвала Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» так і не була виконана, витребувані докази суду не надані, про причини їх неподання суду не повідомлено. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, факту звільнення позивача з підприємства відповідача, факту наявності заборгованості по заробітній платі позивача та її розміру, вважає за можливе визнати встановленими обставини для з`ясування яких вони витребовувались, а саме те, що [PERSON] дійсно працювала у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод», відповідач має заборгованість перед позивачем по заробітній платі за березень, травень, червень та липень 2019 року, 14 липня 2019 року позивач написала заяву про звільнення та відпрацювала ще два тижні після написання вказаної заяви, однак до теперішнього часу відповідач не провів з позивачем розрахунок, а також не видав трудову книжку. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, відповідач не виплачував позивачу нараховану їй за березень, травень, червень та липень 2019 року заробітну плату. Згідно з розрахунковими листками (а.с. 38-41) вбачається, що за березень, травень, червень та липень 2019 року відповідачем позивачу було нараховано до виплати заробітну плату у загальному розмірі 37 804,46 грн., з яких: за березень 2019 року - 8 673,74 грн., за травень 2019 року - 5 601,47 грн., за червень 2019 року - 9 591,24 грн., за липень 2019 року - 13 938,01 грн. У позовній заяві позивачем зазначено, що загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі за березень, травень, червень та липень 2019 року становить 35 930,00 грн., з яких: за березень 2019 року - 7 800,00 грн., за травень 2019 року - 4 601,00 грн., за червень 2019 року - 9 591,00 грн., за липень 2019 року - 13 938,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, як зазначає позивач, на теперішній час сума нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати, до виплати становить 35 930,00 грн. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 35 930,00 грн., а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Написання позивачем - [PERSON] заяви про звільнення слід розглядати як вчинення нею дій, направлених на зміну діючих між сторонами правовідносин, з метою настання відповідних правових наслідків (в даному випадку - звільнення працівника працюючого за трудовим договором, укладеним на невизначений строк, та припинення між сторонами трудових правовідносин). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. За загальним правилом, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Отже, в даному випадку роботодавець або уповноважений ним орган зобов`язаний був розірвати трудові відносини з позивачем і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані. У позовній заяві позивачем зазначено, що після написання 14 липня 2019 року заяви про звільнення вона відпрацювала ще два тижні. У зв`язку з цим датою припинення трудових відносин з працівником слід вважати дату відпрацювання двох тижнів, тобто останнім робочим днем позивача є 28 липня 2019 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у відповідача виник обов`язок звільнити позивача та розірвати з нею трудові відносини після спливу двотижневого терміну - тобто 29 липня 2019 року, про що видати відповідний наказ про звільнення. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Судом встановлено, що 29 липня 2019 року трудові відносини між позивачем та відповідачем були фактично припинені. Однак, відповідач 29 липня 2019 року безпідставно не видав позивачу належно оформлену трудову книжку, що є грубим порушенням вимог статті 47 КЗпП України. Згідно положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У позовній заяві позивач наполягає на тому, що відповідач і до теперішнього часу не видає позивачу належно оформлену трудову книжку, що порушує вимоги трудового законодавства України. При цьому, доказів на спростування таких обставин стороною відповідача суду не надано. Отже, судом встановлено, що не видавши позивачу трудову книжку в передбачений законом строк після написання ним заяви про звільнення, відповідачем були порушені конституційні права позивача, а саме - право на працю та право на звільнення. Наведені протиправні дії відповідача порушують право позивача на припинення існуючих трудових відносин та на можливість нового працевлаштування позивача. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Крім того, згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У позовній заяві позивач просить одночасно стягнути з відповідача і середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 144 621,72 грн., і середній заробіток за затримку видачі трудової книжки у розмірі 144 621,72 грн. У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що у положеннях статей 117 та 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж вимушеного прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштування. За порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливим є одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Викладене також узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року по справі № 6-2912цс16. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці, становить: травень 2019 року - 5 601,47 грн., червень 2019 року - 9 591,24 грн., що разом складає (5 601,47 грн. + 9 591,24 грн. = 15 192,71 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (22 + 18 = 40 днів) = 379,82 грн. Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 29 липня 2019 року і по день розгляду справи судом, оскільки на день розгляду справи судом відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок, а також не видав позивачу трудову книжку. Кількість робочих днів за період з 29 липня 2019 року по 26 жовтня 2020 року складає 318 днів, а саме: липень 2019 року - 3 дні, серпень 2019 року - 21 день, вересень 2019 року - 21 день, жовтень 2019 року - 22 дні, листопад 2019 року - 21 день, грудень 2019 року - 21 день, січень 2020 року - 21 день, лютий 2020 року - 20 днів, березень 2020 року - 21 день, квітень 2020 року - 21 день, травень 2020 року - 19 днів, червень 2020 року - 20 днів, липень 2020 року - 23 дні, серпень 2020 року - 20 днів, вересень 2020 року - 22 днів, жовтень - 17 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та затримку видачі трудової книжки, а саме за період з 29 липня 2019 року по 26 жовтня 2020 року складає: 318 днів х 379,82 грн. = 120 782,76 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та затримку видачі трудової книжки у розмірі 120 782,76 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки у сумі 53 467,50 грн. суд виходить з наступного. Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У позовній заяві позивачем зазначено, що за час роботи на підприємстві відповідача позивач має 75 днів невикористаної відпустки. Однак, матеріали справи не містять жодних доказів та документів на підтвердження того, що позивач має 75 днів невикористаної відпустки. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). У зв`язку з цим, за відсутності доказів наявності у позивача 75 днів невикористаної відпустки суд позбавлений можливості встановити точний розмір компенсації за всі не використані позивачем дні щорічної відпустки, а тому на теперішній час позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають за їх недоведеністю. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та час затримки видачі трудової книжки, за які позивачем було сплачено судовий збір, задоволені частково на суму 120 782,76 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 207,83 грн. Оскільки у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, за якими позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачу відмовлено, то вказані судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial