Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

12 вересня 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить майно, що є спільною власністю подружжя, поділити наступним чином: виділити позивачу 1/2 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частини гаража на загальну суму 30929,50 грн.; виділити відповідачу 1/2 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частини гаража на загальну суму 30929,50 грн. Ухвалою суду від 18.09.2019 року вказана позовна заява залишена без руху у зв`язку з тим, що подана з порушенням ст.ст. 175, 177 ЦПК України. 07.10.2019 року позивачем виконані вимоги ухвали шляхом подання уточненої позовної заяви, згідно якої позивач просить прийняти уточнену позовну заяву замість первісного позову та визнати за нею право власності на 1/2 частину кв. [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.11.2018 р. шлюб між позивачем і відповідачем розірвано. У зв`язку з цим виникла необхідність поділити придбану в період шлюбу квартиру [ADDRESS] . Оскільки відповідач добровільно не бажає поділити квартиру, позивач змушена звернутись до суду. 08.10.2019 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва відкрито провадження за даним позовом, призначено підготовче засідання. До підготовчого засідання позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала. Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленні своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року №6-486цс16. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] 10 грудня 2011 року зареєстрували шлюб, а рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.11.2017 року шлюб розірвано. Від шлюбу у сторін є неповнолітня дитина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . За час сумісного проживання 01.02.2016 року сторонами було придбано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.02.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою Н.В., реєстровий №184. Враховуючи вищевикладене, норми ст.ст. 60, 61, 65, 70 СК України, суд приходить до висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач і відповідач мають рівні частки на нього. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому будь-яких достатніх та допустимих доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, останнім суду не надано, навпаки, відповідач визнав позовні вимоги. Судом також не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Одночасно, на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved