Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

13.11.2019 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на недостатність коштів, що стягуються за рішенням суду. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на сьогоднішній день сума стягуваних аліментів на утримання дитини не є недостатньою для матеріального утримання дитини (витрати на харчування, одяг, навчання, лікування). У позові просила змінити розмір аліментів, що стягуються на її користь на утримання сина до 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, до повноліття дитини. Ухвалою судді від 20.11.2019 року цивільна справа прийнята до провадження судді Салтан Л.Г., призначено підготовче судове засідання, відповідачеві наданий строк для подання відзиву. 14.01.2020 року відповідач надав відзив на позов, в якому виклав заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову з огляду на наступне: наразі він не працює, як фізична особа- підприємець не зареєстрований, постійного та регулярного доходу не має, згоден сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 50% прожиткового мінімуму доходів громадян щомісячно. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, суду пояснила, що розмір аліментів, визначений рішенням суду в розмірі 500 грн. є недостатнім для утримання дитини, її дохід у вигляді заробітної плати вчителя не дозволяє утримувати дитину самостійно, оскільки батько жодної участі у її житті не приймає взагалі понад сім років, батько дитини є працездатним, стан його здоров`я дозволяє працювати та отримувати регулярних дохід, а тому просить задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні за позовом заперечували, відповідач суду пояснив, що має сезонний дохід в розмірі близько 30000 гривень на рік, мешкає з батьками-пенсіонерами та сестрою, яка не працює та самостійно виховує двох неповнолітніх дітей, тобто вимушений утримувати непрацездатних батьків та приймати участь в утриманні дітей сестри. Вважає, що вимоги щодо стягнення такого розміру аліментів є безпідставними та необґрунтованими. Вислухавши у судовому засіданні пояснення позивача, відповідача, представників сторін, розглянувши матеріали провадження, суд дійшов висновку про задоволення позову по наступним підставам. Судом встановлено, що [PERSON] - позивачка по справі є матір`ю, а відповідач по справі [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. На підставі рішення Хортицького районного суду від 17.10.2012 року, з [PERSON] на користь позивачки стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , в розмірі 500 грн., щомісяця, починаючі з 03.05.2012 року і до повноліття дитини. Стан здоров`я позивача, відповідача та дитини задовільний. Усі витрати на утримання сина несе позивачка. [PERSON] не одружена, працює вчителем фізкультури в ЗОШ №49, отримує дохід у вигляді заробітної плати в середньому розмірі близько 5000 гривень щомісячно, інших утриманців крім малолітнього сина не має. [PERSON] не одружений, є працездатним, працює періодично, має сезонний дохід в розмірі близько 30000 гривень на рік, мешкає з батьками, які отримують пенсію за віком та сестрою, що утримує двох малолітніх дітей. Будь-яких утримань за виконавчими листами не має. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язаний утримувати свою малолітню (неповнолітню) дитину. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст.ст. 141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, тобто такий обов`язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України (із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року №2037-VІІІ) розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3. ст. 181 СК, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її батька (ст. 183 СК) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) за вибором того з батьків разом з яким проживає дитина. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Згідно рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2012 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти для утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 500 грн. щомісячно до його повноліття, тобто розмір аліментів, які сплачуються відповідачем для утримання неповнолітнього сина є меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України (із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року №2037-VІІІ Як свідчить правова позиція Верховного Суду України у справі за № 143 цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки) (постанова Верховного суду України №6-143 ЦС13 від 05.02.2014 року). Суд вважає, що позовні вимоги, заявлені позивачкою [PERSON] про зміну способу присудження аліментів з твердої суми на 1/4 частку від заробітку є законні та обґрунтовані, обумовленими інфляційними процесами в державі та значним підвищенням вартості життя, у зв`язку з чим розмір аліментів, визначений рішенням суду ( 500 грн.) не може забезпечити належний рівень матеріального утримання дитини на теперішній час. Також суд вважає, що з відповідача у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь держави.

Outcome: approved