Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

13 січня 2014 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з даним позовом, в якому просила суд солідарно у рівних частках стягнути з ДТ «Придніпровська залізниця» та з ДТГО «Львівська залізниця» на її користь матеріальну шкоду, завдану ушкодження здоров'я в розмірі 38159,67 гривень та моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров'я в розмірі 100000,00 гривень, що складається з: 19079,83 гривень матеріальної шкоди та 50000,00 гривень моральної шкоди - з ДТ «Придніпровська залізниця» та 19079,83 гривень матеріальної шкоди та 50000,00 гривень моральної шкоди - з ДТГО «Львівська залізниця». В обґрунтування позовних вимог [PERSON] послалась на те, що 07 серпня 2012 року вона отримала травму на станції «Дніпропетровськ» Придніпровської залізниці джерелом підвищеної небезпеки, поїзда № 295, сполученням «Сімферополь - Чернівці». Зазначила, що у момент прибуття поїзду № 295 на станцію «Дніпропетровськ» ДП «Придніпровська залізниця» позивач знаходилась на платформі № 4 біля східного тонелю з правої сторони у нерухомому стані, чекаючи повної зупинки поїзду. Під час повільного зниження швидкості поїзду до повної його зупинки на станції «Дніпропетровськ» ДП «Придніпровська залізниця» позивач була підхоплена утвореним в результаті руху поїзда вихровим потоком і потрапила під колеса одного з вагонів поїзду. Внаслідок нещасного випадку на транспорті позивач серйозно травмувалась отримавши чисельні переломи верхніх і нижніх кінцівок. З 07 серпня 2012 року по 18 січня 2013 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 16» Дніпропетровської обласної ради. 12 грудня 2012 року через отримані травми [PERSON] міжрайонною травматологічною МСЕК № 1 було встановлено 1 групу інвалідності від загального захворювання за опорно - рухомим апаратом. В грудні 2012 року - січні 2013 року позивач, в зв'язку з настанням страхового випадку на транспорті, отримала від ПрАТ «Український страховий дім» страхове відшкодування в розмірі 91800,00 гривень (90% страхової суми). Оскільки після отриманих ушкоджень позивач не мала можливість самостійно пересуватися, вона звернулась до медичного закладу з питання протезування правого тазостегнового та правого колінного суглобу. В листопаді 2013 року ТОВ «Ортонік» позивачу була зроблена операція по ендопротезуванню правого тазостегнового суглобу, загальна вартість якої становила 38159,67 гривен, які були сплачені позивачем для відновлення свого здоров'я, втраченого з вини відповідачів. У зв'язку з чим позивач і звернулась до суду з даним позовом про солідарне стягнення з ДТ «Придніпровська залізниця» та ДТГО «Львівська залізниця» на її користь сплаченої суми проведеного протезування та моральне відшкодування. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові та обґрунтовуючи їх доказами наявними в матеріалах справи. Представник відповідача ДТ «Придніпровська залізниця» проти задоволення позовних вимог заперечував, пояснюючи свою правову позицію тим, що нещасний випадок стався саме з вини потерпілої, яка порушила Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також тим, що з акту про нещасний випадок від 17 серпня 2012 року вбачається, що позивач була травмована саме вагоном, власником якого не є ДТ «Придніпровська залізниця». Представник ДТГО «Львівська залізниця» також заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись при цьому на те, зокрема, що у матеріалах справи знаходиться акт про нещасний випадок, що стався на залізниці із застрахованим пасажиром від 17 серпня 2012 року. Цим документом зафіксовано і належним чином оформлено обставини випадку травмування. Встановлено, що позивач знаходилась на краю платформи ближче ніж 0,5 метра від краю платформи, в результаті чого, по власній необережності, потрапила під колеса вагону. А отже, як вважає представник відповідача в даному випадку має місце нехтування Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України (пішоходам забороняється підходити ближче ніж на 0,5 метра до краю платформи після оголошення про подачу або прибуття потяга або його повної зупинки), а відповідно наявна груба необережність позивача, яка свідомо допускала настання шкідливого результату, оскільки була повідомлена про прибуття поїзда і місце його прибуття (платформа № 4). Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про залізничний транспорт», Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України та іншими нормативно-правовими актами. Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, [PERSON] придбала проїзний документ (залізничний квіток) серії УЗ № 029900 на поїзд № 295 сполученням Сімферополь - Чернівці, з датою відправлення - 07 серпня 2012 року, часом відправлення - 05 год. 52 хв. зі станції «Дніпропетровськ» ДТ «Придніпровська залізниця» (а.с. 6). Відповідно до акту про нещасний випадок, що стався на залізниці із застрахованим пасажиром від 17 серпня 2012 року, [PERSON], яка була пасажиром поїзда 295 сполученням Сімферополь - Чернівці, проїжджала за проїзним документом (квиток) серія УЗ №029900 - 07 серпня 2012 року о 05 год. 32 хв. одержала травму на станції Дніпропетровськ Придніпровської залізниці за таких обставин. Про прибуття поїзду № 295 до 8-ої колії (платформи) диктор вокзалу та черговий по станції Дніпропетровськ завчасно оголошували по гучномовному зв'язку. Згідно з довідкою про розшифрування швидкостемірної стрічки поїзд №295 локомотив ЧС № 90 під керуванням машиніста локомотивного депо Дніпропетровськ Свєтюкова А.М. прибував на станцію Дніпропетровськ з повільним зниженням швидкості з 21 км/год. до повної зупинки. Громадянка [PERSON] знаходилась в момент прибуття поїзду на платформі № 4 біля східного тонелю з правої сторони на небезпечній відстані - ближче, ніж 0,5 метрів від краю платформи, в результаті чого по власній необережності потрапила під колеса вагону. Перша медична допомога надавалась працівниками медичного пункту вокзалу станції Дніпропетровськ, потім потерпіла була направлена до КЗ «ДМКЛ №16» ДОР (а.с. 7). З 07 серпня 2012 року по 18 січня 2013 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №16» Дніпропетровської обласної ради, де її лікували внаслідок отримання відкритого перелому лівої гомілки зі зміщенням, закритого перелому шейки правої кістки плеча, закритого перелому правої кістки стегна, прооперували та ампутували фалангу пальця правої стопи (а.с. 8 - 11, 13 - 16). 12 грудня 2012 року в наслідок отриманих травм [PERSON] міжрайонною травматологічною МСЕК № 1 було встановлено першу групу інвалідності від загального захворювання опорно-рухомим апаратом (а.с. 12). Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, в грудні 2012 року - січні 2013 року позивач, в зв'язку з настанням страхового випадку на транспорті, отримала від ПрАТ «Український страховий дім» страхове відшкодування в розмірі 91800,00 гривень (90% страхової суми). Дані обставини з боку представників відповідачів не заперечувались. 02 вересня 2013 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Ортонік» (ліцензія на здійснення медичної практики серія АВ №554420 від 30 червня 2010 року, видана Міністерством охорони здоров'я України) було укладено договір, згідно якого позивачу надаються послуги по ендопротезуванню правого тазостегнового суглобу (а.с. 17 - 20). Згідно зобов'язань, прийнятих за вищевказаним договором, позивач зробила та оплатила медичні послуги за відібрані в неї аналізи, проведені дослідження та отримані медичні препарати на загальну суму 2559,67 гривень (а.с. 24 - 28). В листопаді 2013 року [PERSON] ТОВ «Ортонік», в рамках укладеного договору, була зроблена операція по ендопротезуванню правого тазостегнового суглобу. Після наданих та отриманих медичних послуг за договором від 02 вересня 2013 року позивач та представник ТОВ «Ортонік», 12 листопада 2013 року, уклали акт про надання послуг за договором від 02 вересня 2013 року (а.с. 21). У вересні та листопаді 2013 року позивачем було сплачено ТОВ «Ортонік» за вищевказаним договором 35600,00 гривень, що підтверджується квитанцією від 02 вересня 2013 року до прибуткового касового ордеру № 2/09/13, квитанцією від 03 листопада 2013 року до прибуткового касового ордеру № 03/10/13 (а.с. 22 - 23). Таким чином, у вересні - листопаді 2013 року [PERSON] було сплачено за медичні послуги з протезування 38159,67 гривень. Відповідно до постанови про відмову у порушенні кримінальної справи, винесеної старшим прокурором Дніпропетровської транспортної прокуратури Голоти С.В. від 10 серпня 2012 року, було відмовлено у порушенні кримінальної справи по факту залізничного травмування [PERSON], [INFO], що мало місце 07 серпня 2012 року на 8 колії станції Дніпропетровськ, сполученням Сімферополь - Чернівці, за відсутністю складу злочину (а.с. 159 - 160). Згідно даної постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 10 серпня 2012 року, [PERSON] була опитана по даному факту, яка пояснила, що 07 серпня 2012 року вона знаходилася на 8 колії станції Дніпропетровськ, де чекаючи свій поїзд сполученням Сімферополь - Чернівці, не розрахувала відстань від платформи до поїзда і потоком повітря її затягнуло під вищевказаний поїзд, унаслідок чого постраждала отримала травми нижніх кінцівок. Претензій нікому не має. Винною в тому, що сталось вважає себе, оскільки була неуважною та не обережною (а.с. 159 - 160). Вирішуючи спірні правовідносини, судом встановлено, що згідно з положеннями п. 10 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті на платформах та в приміщеннях вокзалу забороняється, зокрема підходити ближче ніж на 0,5 метра до краю платформи після оголошення про подачу чи прибуття поїзда до його повної зупинки. Відповідно до п. 3.17 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України пасажирам забороняється підходити до вагона до повної зупинки поїзда. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Цивільний кодекс не допускає звільнення особи, відповідальної за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, від обов'язку відшкодувати шкоду у зв'язку з необережністю (в тому числі й грубою) потерпілого. Допускається лише зменшення розміру відшкодування на підставі ст. 1193 ЦК України. Статтею 1193 ЦК України передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Пунктом 5 Постанови Пленуму від 01 березня 2013 року № 4 закріплено, що відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно п. 6 вищевказаної Постанови Пленуму особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. Згідно п. 8 Постанови Пленуму шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Вирішуючи позовні вимоги з приводу солідарного стягнення матеріальної шкоди з відповідачів, суд виходив з наступного. Позивач просить суд стягнути з відповідачів на її користь кошти, сплачені нею за послуги з протезування, як додаткові витрати, викликані необхідністю відновлення здоров'я після отриманих внаслідок нещасного випадку травм. Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (ст. 1193 ЦК України). Судом з'ясовано, що постановою про відмову в порушенні кримінальної справи, винесену старшим прокурором Дніпропетровської транспортної прокуратури Голоти С.В. від 10 серпня 2012 року було встановлено, що нещасний випадок на залізниці стався з необережності самої постраждалої. З викладених вище норм законодавства, ст. 1187 ЦК України, вбачається, що необережність позивача, яка мала місце під час нещасного випадку на залізниці не може слугувати підставою відмови у відшкодуванні додаткових витрат, пов'язаних з протезуванням, які позивач просить стягнути з відповідачів. В своїй позовній заяві [PERSON] зазначала, що вина відповідачів є солідарною, а отже матеріальна шкода підлягає стягненню в рівних частках з обох відповідачів з ДТ «Придніпровська залізниця» та з ДТГО «Львівська залізниця» в загальному розмірі 38159,67 гривень, з кожного з відповідачів по 19079,83 гривень матеріальної шкоди. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ДТГО «Львівська залізниця», суд виходив з наступного. Як було пояснено представниками відповідачів в судовому засіданні локомотив є власністю ДП «Придніпровська залізниця», тоді як вагон, під який потрапила позивач, перебуває у власності ДТГО «Львівська залізниця». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про залізничний транспорт», транспортні засоби - залізничний рухомий склад (вагони всіх видів, локомотиви, моторейковий транспорт) і контейнери. Враховуючи, що вагон не має самостійної здатності здійснювати рух та керується за допомогою локомотива, він не може бути розцінені судом, як самостійний транспортний засіб, з урахуванням його залежності від дій машиніста локомотиву. А відтак, ДТГО «Львівська залізниця» не може бути відповідальною особою у даних правовідносинах та нести матеріальну відповідальність з огляду, на те, що джерелом підвищеної небезпеки керував водій локомотиву, що на відповідній правовій підставі (ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України) належить на праві власності ДП «Придніпровська залізниця». Суд, вирішуючи позовні вимоги відноситься критично до позиції відповідачів щодо виключення їх майнової відповідальності з огляду на застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 1187 ЦК України, щодо завдання [PERSON] шкоди в наслідок умислу потерпілої. Така правова позиція є хибною, оскільки, як було встановлено у постанові про відмову у порушенні кримінальної справи від 10 серпня 2012 року, [PERSON] отримала фізичні ушкодження в наслідок її необережності, що не є тотожнім з умислом потерпілої. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди саме з ДП «Придніпровська залізниця» в розмірі, визначеному позивачем 19079,83 гривень, суд виходив з презумпції винуватості власника джерела підвищеної небезпеки та відсутності умислу на травмування самої потерпілої, а також обов'язковістю відшкодування додаткових витрат на лікування, пов'язаних з протезуванням постраждалої. Щодо позовних вимог про стягнення розміру моральної шкоди, задовольняючи їх частково, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Частиною 1 ст. 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. З огляду на вищевикладені обставини, які знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, враховуючи характер нанесених ушкоджень здоров'ю позивача, тривалий період лікування, фактичну непрацездатність позивача, час, який необхідний для відновлення здоров'я, а також глибину моральних страждань [PERSON], що виразились в фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я та каліцтвом потерпілої, суд дійшов до висновку про обґрунтованість, розумність, співрозмірність вимоги позивача компенсувати їй немайнові збитки в сумі 10 000, 00 гривень та стягнути дану суму з відповідача ДТ «Придніпровська залізниця». В іншій частині позовних вимог слід відмовити, як заявлені надлишково. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] до ДТ «Придніпровська залізниця», ДТГО «Львівська залізниця» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди в наслідок нещасного випадку на транспорті частково. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з ДП «Придніпровська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 487, 20 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial