Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

14 грудня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, яка є власником квартири [ADDRESS] листопада 2000 року подарувала вказану квартиру позивачу, в зв'язку з чим передала останній оригінали правовстановлюючих документів на вказану квартиру. Того ж дня позивачка була зареєстрована за вказаною адресою. Позивач з двома дітьми - повнолітнім [PERSON] [INFO], та неповнолітнім [PERSON], [INFO], до цього часу проживає та зареєстрована у спірній квартирі, вона особисто сплачує комунальні послуги починаючи з 30 листопада 2000 року, двічі - у 2003 та 2007 роках - робила капітальний ремонт у квартирі. Відповідач з 30.11.2000 року інтересу до квартири не проявляла, там не проживала та зареєстрована не була, позивач не перешкоджала доступу відповідача до квартири. Позивач вважає, що відповідно до статті 344 ЦК України набула право власності на вказану квартиру за набувальною давністю. З урахуванням зазначеного, позивач просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 15 грудня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2017 року залишено без змін. Відповідач [PERSON]. 22.11.2018 року надала заяву, в якій позовні вимоги визнала, вказала, що спірна квартира була нею придбана 30 березня 2000 року на підставі договору купівлі-продажу. Придбаваючи цю квартиру, вона мала на увазі забезпечити житлом свого онука [PERSON] тоді ще малолітнього, та його матір [PERSON]., яка є невісткою відповідача. Підтверджує, що вона дійсно 30.11.2000 року подарувала вказану квартиру позивачу, остання з того дня і до сьогодні добросовісно, відрито та безперервно володіє квартирою, несе всі витрати по її утриманню, декілька разів проводила капітальний ремонт. У відповідача був намір оформити договір дарування квартири документально, але у вересні 2017 року шлюб її сина та позивачки розпався, спілкування відповідача та позивача тимчасово припинилося, і відповідач відкинула намір укласти договір дарування з позивачем. Просить позовні вимоги задовольнити. Особу [PERSON]. встановлено, справжність її підпису посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бунякіною О.В. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Надав клопотання про повернення з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору, в зв'язку з визнанням позову відповідачем. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві, не заперечував проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступне. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 2000 року, укладеного з [PERSON], [PERSON], [PERSON]., та посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Поповою І.В. З 30 листопада 2000 року у вказаній квартирі зареєстрована [PERSON] що підтверджується довідкою про складі сім'ї № 7904 від 23.03.2017 року. З 12 квітня 2007 року у вказаній квартирі зареєстрований син позивача - [PERSON], [INFO]. З 20 січня 2009 року у вказаній квартирі зареєстрований син позивача - [PERSON], [INFO]. Актом про спільне проживання від 22.03.2017 року, складеним сусідами [PERSON] - [PERSON]. (квартира [ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON]. ([ADDRESS]), підтверджено фактичне проживання [PERSON]. та [PERSON] за вказаною адресою. В матеріалах справи також наявні копії квитанцій, з яких вбачається, що [PERSON] протягом останніх років сплачує платежі за комунальні послуги, що надаються за адресою [ADDRESS] - за електроенергію, теплопостачання, водопостачання, послуги охорони. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відтак, положення ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що позивач відкрито, самостійно, добросовісно та безперервно користується нерухомим майном - квартирою за адресою [ADDRESS], яка є власністю відповідача. Відповідач не заперечує вказану обставину та визнає позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Аналізуючи норми законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та враховуючи обставини справи, суд вважає, що визнання позову відповідачем не порушує його права та інтереси, а також права та інтереси інших осіб, отже, є всі підстави для задоволення позову. З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач при подачі позову до суду сплатив судовий збір у розмірі 640 грн., таким чином, підлягає поверненню з державного бюджету на користь позивача 320 грн. Враховуючи наведене,

Outcome: approved