Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

13.07.2018 року позивач звернувся до суду із позовом, по якому просив суд: - поділити спільне майно подружжя- ізольовану квартиру [ADDRESS] , що складається із чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 185,5 кв.м., в рівних частках між [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] Ѕ частку у праві власності на ізольовану квартиру [ADDRESS] , що складається із чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 185,5 кв.м.; - визнати за [PERSON] Ѕ частку у праві власності на ізольовану квартиру [ADDRESS] , що складається із чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 185,5 кв.м.; - визнати недійсним кредитний договір № 014/0029/74/76298 від 08.06.2007 року, укладений між ВАТ « Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] ; - визнати недійсним іпотечний договір, укладений 19.06.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю ., зареєстрований в реєстрі за № 548, згідно умов якого [PERSON] в забезпечення вимог ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» передала в іпотеку ізольовану квартиру [ADDRESS] ; - скасувати заборону відчуження квартири [ADDRESS] , накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстровану в реєстрі заборон за № 438, реєстраційний номер обтяження 5165175; - вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження квартири [ADDRESS] ; - вилучити з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку квартири [ADDRESS] ; - судові витрати покласти на відповідачів. В подальшому позивачем було змінено предмет позову, якою змінено вимогу про вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження квартири [ADDRESS] 5165175 на вимогу «зняти арешт з квартири [ADDRESS] , накладений постановою «про опис та арешт майна ( коштів) боржника», винесену приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. у виконавчому провадженні ВП № 56103696 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-6095/11, виданого 11.02.2014 року Приморським районним судом м. Одеси». Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] 08.06.2007 року був укладений кредитний договір № 014/0029/74/76298 у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 395 850 дол. США. В забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором 19.06.2007 року між Банком та [PERSON] укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.06.2007 року. Позивач зазначає, що перебував у шлюбних відносинах з 29.01.1997 року по 13.02.2018 року, а отже квартира [ADDRESS] була придбана у їх спільну сумісну власність, тобто належала та належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Позивач в позові наголошує на тому, що станом на 19.06.2007 року він перебував у шлюбі з [PERSON] , а тому для укладення кредитного договору потребувалась його письмова згода, а для укладання іпотечного договору - нотаріально посвідчена згода. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що при укладанні спірних правовідносин позивач не знав та не брав участі при їх укладанні та згоди своєї, як подружжя не надавав, дізнався про укладені договори тільки при розірванні шлюбу у 2018 році, у зв`язку із чим просить суд визнати кредитний договір та договір іпотеки недійсними та поділити спільне сумісне майно подружжя. Ухвалою від 08.08.2018 року по даній справі в порядку забезпечення позову зупинено продаж арештованої квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10361800) на електронному торговому майданчику Державного підприємства «СЕТАМ». Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2018 року в якості третьої особи залучено ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП», яке за договором відступлення прав вимоги являється новим кредитором. Представником ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» до суду подано заяву № П/27-2 від «26» листопада 2018 р. про заміну відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» в порядку ст. 55 ЦПК України. Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. З таких підстав, ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» замість третьої особи підлягає залученню до справи в якості відповідача. Ухвалою від 28 січня 2019 року підготовче судове засідання було закрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження, судове засідання призначене на 04 квітня 2019 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача - ПАТ « Райффайзен Банк Аваль» до судового засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву, яким просив відмовити у задоволенні позову на підставах викладених у відзиві та розглянути справу за відсутності представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Представник відповідача - ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, надав до суду відзив на позовну заяву та докази, які підтверджують заперечення викладені у відзиві, та просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] на підставах відсутності доказів, що спірне майно було придбано за його особисті та/або сумісні кошти подружжя, що іпотечний договір був укладений без порушень законодавства, тому позовна заява є безпідставною, та такою, що не підлягає задоволенню. Також, представником відповідача - ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» подано до суду клопотання про застосування строку позовної давності, в якому зазначає, що позивач дізнався про наявність оспорюваних договорів в рамках розгляду цивільної справи № 2/1522/8370/11, коли 17.08.2011 року представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» було подано до суду доповнення до заперечень та надані завірені копії оскаржуваних кредитного договору та договору іпотеки, що знайшло своє відображення в рішенні від 02.02.2012 року. Так, згідно журналу судового засідання від 19.08.2011 року сторонам, в тому числі представнику [PERSON] та представнику [PERSON] (який наразі є представником [PERSON] .) були вручені зазначені документи. З огляду на те, що строк позовної давності сплив просила в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Представник третьої особи - Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача, вважає, що даний позов був поданий з метою уникнення сплати боргу боржником [PERSON] за судовим рішенням, яке обов`язкове для виконання, та знаходиться на примусовому виконанні у провадженні приватного виконавця, а спірне майно було арештоване та передане на публічні торги, тоді як продаж спірного майна зупинлено ухвалою суду по даній справі, що в сою чергу унеможливлює виконання рішення суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін суд вважає в задоволенні позову відмовити на підставі наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини по справі. 08.06.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ Райффайзен Банк Аваль»), з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, був укладений кредитний договір № 014/0029/74/76298, згідно умов якого Банк надав [PERSON] кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 395 850 дол. США, а [PERSON] зобов`язалась належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісію згідно умов договору та тарифів банку та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором. Згідно п. 2.1 та п.3.1 вказаного кредитного договору кредит надавався на умовах забезпеченості, предметом забезпечення зобов`язань [PERSON] за цим договором була квартира загальною площею 185,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 19.06.2007 року між Банком та [PERSON] в забезпечення вимог Банку за вищевказаним кредитним договором № 014/0029/74/7698 від 08.06.2007 року був укладений іпотечний договір, згідно з п.1.2 якого предметом іпотеки являється квартира загальною площею 185,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.06.2007 року № [NUMBER] , вищевказана квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.06.2007 року, укладеного між нею та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. № 3487. У пункті 1.2. Іпотечного договору вказано, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. 08 червня 2007 року, реєстровий номер 3487, та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 червня 2007 року за реєстраційним номером [NUMBER] . 27.04.2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ПАТ «ОКСІ БАНК», та між ПАТ «ОКСІ БАНК» і ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП укладені договори відступлення права вимоги, відповідно до яких первісний кредитор передав ПАТ «ОКСІ БАНК», який в свою чергу передав ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» всі права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 014/0029/74/76298 від 08.06.2007 року та договорами забезпечення - договорами поруки та іпотечним договором від 19.06.2007 року. 30.07.2018 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та «ОКСІ БАНК», а також між ПАТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» укладено договори про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 19.06.2007 року посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю . і зареєстрований в реєстрі за № 548, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. та зареєстровані у реєстрі за №1882 та № 1883. Згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Згідно з умовами договорів до ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» перейшли права вимоги до боржника в повному обсязі, отже, кредитором за кредитним договором та іпотекодержателем за іпотечним договором є ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП». Також, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2018 року у цивільній справі № 2-6095/11 (провадження № 6/522/650/18) замінено стягувача з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» у виконавчому провадженні за виконавчими листами, виданими 11 лютого 2014 року на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2013 року про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором №014/0029/74/76298 від 08.06.2007 року, яка складає 808 250,33 дол. США, що еквівалентно 6 460 365 гривень 83 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 385 446,33 дол. США, що складає 3 080 872,52 грн; заборгованість за відсотками - 222 806,62 дол. США, що складає 1 780 893,31 грн.; пеня - 200 000 дол. США, що складає 1 598 600 грн. Відповідно до ст.ст. 572, 575 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 6 Закону України «Про іпотеку» визначено, що Іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Так, відповідно до п.п. 2.1.1. Іпотечного договору від 19.06.2007 року [PERSON] засвідчила, що предмет іпотеки: ізольована чотирьохкімнатна квартира під [ADDRESS] , знаходиться у її власності, та прав щодо нього у третіх осіб (за договорами найму, оренди тощо) як в межах України, так і за межами України немає. Згідно п.п.2.1.4, 2.1.5 Іпотечного договору від 19.06.2007 року, [PERSON] засвідчила, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній часткові власності, не є часткою, паєм; будь-які вимоги третіх осіб не забезпечені і не будуть забезпечені Предметом іпотеки чи правами на його отримання незалежно від строків виникнення цих вимог. Крім того, згідно п.5.3. Іпотечного договору Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за Кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет іпотеки у разі надання Іпотекодавцем недостовірної інформації Іпотекодержателю згідно пункту 2.1. цього Договору, в тому числі при не попередженні Іпотекодержателя про всі відомі Іпотекодавцю права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки (в т.ч. ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку), а також у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором або кредитним договором. Отже, підписуючи кредитний та іпотечний договори позичальник засвідчила, що договором не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також квартира не знаходиться у спільній частковій власності. Позивач в позові зазначає, що він перебував у шлюбних відносинах з [PERSON] з 29.01.1997 року по 13.02.2018 року, що слідує з наступного: Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2003 року у справі № 2-2461 2003 року за позовної заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 29.01.1997 року відділом РАГС виконавчого комітету Одеської міської ради між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 73- було розірвано. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2009 року у справі № 2-7221/2009 вищезазначене рішення про розірвання шлюбу переглянуто за нововиявленими обставинами, ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено; вирішено анулювати актовий запис про розірвання шлюбу № 416 від 28.05.2003 року, зареєстрований РАГС Київського районного управління юстиції м. Одеси. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2009 року вищевказане рішення було роз`яснено, що майнові та немайнові права подружжя слід вважати поновленими з моменту, коли сторони по справі поновили шлюбні відносини, а саме з березня 2004 року. 13.02.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 13.02.2018 року. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що станом на 08.06.2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, а отже квартира [ADDRESS] (яка є предметом іпотеки) є спільною сумісною власністю подружжя. Та оскільки на момент укладання договору кредиту та договору іпотеки [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, то для їх укладання (кредитного договору та договору іпотеки) необхідна була письмова та нотаріально посвідчена згоди [PERSON] У позові зазначено, що про наявність оскаржуваних договорів дізнався незадовго до розірвання шлюбу - 13.02.2018 року та просить суд визнати їх недійсними. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним. Норми ст. 576, 583 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про іпотеку» встановлюють, що передавати майно в іпотеку ( заставу) має право власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Згідно ч.1 ст. 578, ч.2 ст. 369 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, передається в іпотеку ( заставу) лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Змістом ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст. 368 ч. 3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України та ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Суд також приймає до уваги докази, надані відповідачами АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП», на підтвердження своїх заперечень. Так, при посвідченні іпотечного договору від 19 червня 2007 року за реєстровим № 548, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю. перевірив правовий статус відповідача [PERSON] на підставі: 1)паспорту громадянина України [NUMBER] , виданим Малиновським РВ УМВС України в Одеській області 27.03.1996 року, в якому на сторінці 10 є запис про реєстрацію шлюбу з гр. [PERSON] , зареєстрований відділом РАГС виконкому Одеської міської ради народних депутатів 29.01.1997 року, А/З № 73 та штамп про розірвання шлюбу з гр. [PERSON] 1962 р. н ., зареєстрований відділом РАГС Київського районного управління юстиції м. Одеси 28.05.2003 року, А/З № 416; 2)заяви [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю., яку [PERSON] підписала 19 червня 2007 року при укладанні з АТ «Райффайзен Банк Аваль» іпотечного та засвідчила, що зазначена у цьому договорі квартира під № [ADDRESS] , і яка придбана [PERSON] на особисті кошти, оскільки на момент її придбання у зареєстрованому шлюбі не перебувала та не проживала однією сім`єю без укладення шлюбу. Зазначена заява підписана [PERSON] у присутності представників АТ «Райффайзен Банк Аваль» Велідчук Олени Андріївни , Костенко Оксани Анатоліївни (про що свідчать їх підписи на заяві щодо ознайомлення зі змістом заяви [PERSON] ), повноваження яких ґрунтуються на довіреностях, дійсність яких перевірено у Єдиному реєстрі довіреностей. Засвідчена копія заяви [PERSON] від 19 червня 2007 року надана приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар О. Ю. у відповідь на запит приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. № 3228 від 20.08.2018 року разом з супровідним листом від 20.08.2018 року № 69/01-16, копія яких міститься в матеріалах справи. Також, із матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER] видане 28 травня 2003 року Відділом реєстрації актів громадського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, яке було надане при отриманні кредиту та укладанні іпотечного договору від 19.06.2007 року, згідно якого шлюб між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 2003 року травня місяця 28 числа зроблено запис № 416. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2003 року у справі №2-2461 2003 року, на підставі якого видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 28.05.2003 року, встановлено, що шлюбні відносини припинено з грудня 1999 року. Підставою же для винесення рішення Київським районним судом м. Одеси у справі № 2-7221/2009 від 13.11.2009 року (за нововиявленими обставинами) про анулювання запису про розірвання шлюбу від 28.05.2003 року, стало «встановлення [PERSON] що все ж таки саме він є батьком дитини - сина, якого він вважав народженим не від нього», а як вбачається із рішення від 13.11.2009 року - позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги щодо розірвання шлюбу та все ж таки просила його задовольнити. Тому не можливо достовірно встановити факт наявності фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] під час укладання кредитного та іпотечного договорів, тому що рішення суду про анулювання запису про розірвання шлюбу було постановлено через 6 років з дня його розірвання. Наведене свідчить, що на час отримання кредиту та придбання квартири (08.06.2007 року), укладення договору іпотеки (19.06.2007 року) не було підстав та документів, які б свідчили про наявність шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] Тобто, при укладенні кредитного договору від 08.06.2007 року, договору купівлі-продажу квартири від 08.06.2007 року та іпотечного договору від 19.07.2007 року, [PERSON] надала всі відповідні докази та заяви, передбачені законодавством, на підтвердження не перебування у шлюбних відносинах з позивачем, а також вказавши, що є одноосібним власником майна, тому порушень при укладені іпотечного договору від 19 червня 2007 року не вбачається. Окрім того, відповідно до ст. 586 ЦК України та ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотека (застава) належить до договорів, спрямованих на обмеження розпорядження (відчуження) майном до виконання відповідних зобов`язань. Тобто, саме право розпорядження іпотечним майном в даному випадку обмежено, оскільки грошові кошти кредиту не повернуті за час перебування у шлюбних відносинах (які поновлені на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси тільки у 2009 році). Тобто, спірною квартирою, що придбана за кредитні кошти, не можливо розпоряджуватись без повернення кредиту, а саме спірне майно не може вважатись фактично придбаною подружжям або одним із них, тому що грошові кошти за спірну квартиру не сплачено. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 7 ст. 57 СК України, встановлено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 18 травня 2016 року № 6-1327цс15 та від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16, від 22 листопада 2017 року по справі № 607/118/15-ц та підтверджено Постановами Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 61-11466ск18, від 20 червня 2018р. у справі №61-6409св18. Окрім умов кредитного договору з визначенням цільового призначення кредиту, у матеріалах справи наявні докази, що підтверджують отримання [PERSON] кредитних коштів з метою придбання квартири [ADDRESS] , з наступним наданням її в іпотеку банку, а саме: заява № 179 від 25.05.2007р про надання кредиту, заява-анкета позичальника (для кредитів під заставу), заява [PERSON] до кредитного комітету АТ «Райффайзен Банк Аваль». Також, згідно додатку 2 б для кредитів під заставу, [PERSON] надала банку гарантії, якими засвідчила, що вона ні з ким не проживає однією сім`єю і немає осіб, які б стверджували наявність такого факту та заявляли свої права на майно, яке набуте ними за час спільного проживання і належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно звіту № 5784 про незалежну оцінку вартості квартири [ADDRESS], замовником якої був [PERSON] (на той час власник спірної квартири) на підставі договору на проведення незалежної оцінки № 1152 від 30.05.2007 року, визначена ринкова вартість спірної квартири в сумі 3 028 091 грн., ліквідаційна вартість - 2 876 686 грн. Як зазначено в звіті, незалежна оцінка проводиться для надання звіту до АТ «Райффайзен Банк Аваль» в м. Одеса з метою отримання кредиту. Твердження позивача про придбання квартири за сумісні кошти в розмірі 40000 грн. тільки сумою зазначеною у договорі купівлі-продажу квартири від 08.07.2007 року, не можуть бути прийняті судом як належні докази, тому що матеріалами справи дані твердження спростовуються, а будь-які інші докази на підтвердження вимог позивача суду не надано. Також, позивач, у поясненнях від 21.02.2019 року щодо клопотання про застосування позовної давності, вказує, що кредит відповідачем [PERSON] отримано самостійно . Позивач підтверджує, що знав про існування кредитного та іпотечного договору, за якими спірна квартира передана банку в іпотеку, і вважав що це не порушує його прав. Позивачем не надано жодного доказу, які б підтвердили, що спірне майно за договором купівлі-продажу квартири від 08.06.2007 року було придбано за його особисті або сумісні кошти подружжя. Тому, відсутність доказів наявності у подружжя грошових коштів (джерело придбання) для купівлі квартири, мети придбання майна, не дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Відмовляючи позивачу у задоволенні позову щодо визнання права власності на 1/2 частину квартири під [ADDRESS] , суд виходить з того, що спірна квартира придбана відповідачем [PERSON] за особисті кошти, набуті нею у кредит. Доказів того, що позивач приймав участь у придбанні цього майна своїми коштами чи працею, суду не надано. Доказів щодо внесення власних ресурсів (спільних або особистих трудових і грошових витрат) для придбання спірної квартири позивачем не надано, тому підстав для визнання за ним право спільної часткової власності на квартиру немає. Судом також не приймаються доводи позивача про відсутність його письмової згоди на укладання відповідачем [PERSON] кредитного договору тому, що позивачем не надано обґрунтування даної вимоги, а законодавством не передбачено обов`язковість отримання письмової згоди другого подружжя на укладення кредитного договору. Такий правочин не належить до договорів, які передбачені в ст. 65 Сімейного кодексу України, і які потребують обов`язкової згоди другого з подружжя. В ст. 65 СК України йдеться про правочини, об`єктом яких є спільне майно подружжя, а не можливість отримання кредитних коштів. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх нерухомість, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Також заслуговують на увагу доводи відповідачів АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» стосовно вимог до спірної квартири, яка перебуває в іпотеці та придбана [PERSON] за кредитні кошти, які до теперішнього часу не повернуті, та відносно якої проводяться примусові виконавчі дії за рішенням суду. Відповідно до частин першої статті 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Як, вбачається з матеріалів справи, доказів приховання відповідачем [PERSON] придбання спірної квартири позивачем не надано. Навпаки, позивачу було відомо про купівлю спірної квартири, про отримання в АТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитних коштів для придбання спірної квартири та надання її в іпотеку банку, що також підтверджується матеріалами справи № 2/1522/8370/11 та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2012 року по зазначеної справі. Однак, протягом тривалого часу (понад 6 років зі дня коли дізнався, та понад 11 років зі дня укладання оспорюваних договорів) позивач не оспорював зазначені договори. Доказів сумісного користування спірною квартирою, або будь-яких договорів, встановлюючих порядок користування та розпоряджання подружжям майном, який позивач вважає знаходиться у спільній сумісній власності, позивачем до суду також не надано. Позивачем не надано жодного доказу, який спростовував би використання відповідачем [PERSON] спірної квартири на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, тому таке майно не може бути враховуватись при поділі майна подружжя. Також, позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] не надано жодного доказу на підтвердження самостійного погашення боргу одним із подружжя за власні або сумісні кошти. Навпаки, наявними у матеріалах справи доказами «Розрахунок заборгованості за кредитним договором», який є додатком № 1 до договорів відступлення права вимоги від 27.04.2018 року, - підтверджується наявна заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором № 014/0029/74/76298 від 08 червня 2007 року, та відповідно до суми боргу - кредитні кошті не були повернуті, відсотки за користування не сплачені. Згідно з частиною першою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявність несплаченого кредиту також підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2013 року по справі № 2-6095/11 щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором № 014/0029/74/76298 від 08.06.2007 року, яка складає 808 250,33 дол. США, що еквівалентно 6 460 365 гривень 83 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 385 446,33 дол. США, що складає 3 080 872,52 грн; заборгованість за відсотками - 222 806,62 дол. США, що складає 1 780 893,31 грн.; пеня - 200 000 дол. США, що складає 1 598 600 грн. Вказане рішення набрало чинності, та підлягає обов`язковому виконанню. Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На теперішній час виконавчий лист №2-6095/11, виданий 11.02.2014 року на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2013 року знаходиться на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. за ВП № 56103696, яким здійснюються певні виконавчі дії: арештовано іпотечне майно та передано на торги до ДП «СЕТАМ». Ухвалою від 08.08.2018 року по даній справі в порядку забезпечення позову зупинено продаж арештованої квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10361800) на електронному торговому майданчику Державного підприємства «СЕТАМ». Згідно вимог п.9 ч.2ст.129 Конституції України, обов`язковість рішень суду є одною із основних засад судочинства, отже невиконання судового рішення є порушенням норм Конституції України, які є нормами прямої дії. Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ст. 18 ЦПКУ). Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на справедливий суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Обов`язковість виконання судових рішень, разом із іншими складовими права на справедливий суд, зокрема, такими як суб`єктивна неупередженість суду, принцип правової визначеності, заборона втручання законодавця у відправлення правосуддя розглядаються Судом в якості елементів верховенства права (Golder v. The United Kingdom, аpp. no. 4451/70). Аналіз норм статей 16, 386, 391 ЦК України свідчить про те, що власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржниця, проти якої ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на її майно, та її чоловік, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (аналогічний висновок зроблено у постановах Верховного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 61-45301св18 та від 06 березня 2019 року у справі № 61-156св17). Виходячи з вказаних норм чинного законодавства та доказів наявних у матеріалах справи, судом не встановлено порушень прав позивача укладанням оспорюваних договорів. Також, суд звертає увагу на те, що представником відповідача - ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» подано до суду клопотання про застосування позовної давності. Відповідно до вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, суд зобов`язаний перевірити належним чином доводи заяви відповідача - ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» про застосування позовної давності та документи, на які він посилався на обґрунтування заяви. Позивач, посилаючись на те, що про наявність оскаржуваних договорів дізнався тільки 13.02.2018 року просить суд визнати їх недійсними. Однак, це спростовується матеріалами справи, із яких вбачається, що позивач дізнався про наявність оспорюваних договорів в рамках розгляду цивільної справи № 2/1522/8370/11, коли 17.08.2011 року представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» було подано до суду доповнення до заперечень, де вказано, що [PERSON] має кредитні правовідносини з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», та на підтвердження були надані належним чином завірені копії кредитного договору та договору іпотеки, що знайшло своє відображення в рішенні по справі № 2/1522/8390/11 від 02.02.2012 року. Згідно журналу судового засідання від 19.08.2011 року сторонам, в тому числі представнику [PERSON] були вручені дані доповнення до заперечень, які також отримав [PERSON] , який на момент розгляду справи був представником [PERSON] , а наразі є представником [PERSON] У поясненнях від 21.02.2019 року до клопотання про застосування позовної давності, позивач підтверджує, що знав про існування кредитного та іпотечного договору, за якими спірна квартира передана банку в іпотеку і вважав що це не порушує його прав. Положення норм процесуального права не покладають обов`язок доказування обставин щодо пропуску позовної давності на сторону відповідача, спростувати цю обставину повинен позивач. У ст. 256 ЦК України, позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач дізнався про наявність оспорюваних договорів, які, на його думку, порушують його права 19.08.2011 року під час розгляду справи № 2/1522/8390/11, що знайшло своє підтвердження у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2012 року, а із позовом до суду звернувся - 13.07.2018 року, після спливу строку позовної давності, тобто на момент звернення позивача до суду трирічний строк позовної давності минув, що згідно вимог ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в позові. На підставі сукупності зібраних по справі доказів, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку із їх безпідставністю. Відповідно до ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, тощо. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно з частиною першою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. З таких обставин, суд приймає рішення про відмову в задоволені позовних вимог. Відмовляючи в задоволенні позову,

Outcome: dismissed