Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

14.08.2015 позивач звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивував тим, що відповідно до укладеного 16 березня 2012 року договору № BL_ЖГ00099016 банк надав [PERSON] кредит в сумі 19 500 грн. на поточні потреби строком по 16 березня 2015 року включно зі сплатою за користування кредитом 20 % річних. Оскільки позичальник свої зобов'язання по кредитному договору належним чином не виконувала, то станом на 04 серпня 2015 року у неї перед банком виникла заборгованість по кредитному договору, яка разом з відсотками та платою за пропуск платежів складає - 165 870,41 грн. Просив суд стягнути з відповідача в користь банку заборгованість за кредитним договором та судові витрати у справі. 18.09.2015 у справі було ухвалено заочне рішення, яке було скасоване ухвалою суду від 02.08.2017. При новому судовому розгляді представник позивача подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив позов задовольнити. В судових засіданнях 08.11.2017, 13.12.2017 відповідач та її представник позов визнали частково. Не заперечували наявності у відповідача боргу за кредитом. Разом з тим, заперечували нарахування боргу зі сплати комісії за управління кредитом, оскільки такий платіж є нав'язаною умовою договору, а також заперечували суму нарахованої плати за пропуск платежів, оскільки така не передбачена умовами договору. Пеню можна нараховувати лише за рік до звернення з позовом, тобто на останні сім платежів по графіку. Крім того, вказували, що відбулося часткове виконання заочного рішення суду, яке було скасоване судом. В подальшому відповідач клопотала про розгляд справи у її відсутності. В заяві від 30.01.2018 просить стягнути з неї суму основного боргу 17 432,21 грн., проценти за користування кредитом 9 288,71 грн., плату за пропуск платежів в розмірі ? частин суми основного боргу. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 16 березня 2012 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] укладено Договір банківського обслуговування № BL_ЖГ00099016, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в сумі 19 500 грн. на поточні потреби строком по 16 березня 2015 року включно зі сплатою за користування кредитом 20 % річних, комісія за управління кредитом - 2,25 % від суми кредиту (а.с. 4-11). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтями 526, 527 ЦК України установлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Надання [PERSON] кредитних коштів в повному обсязі підтверджується меморіальним ордером № 808705 від 16.03.2012 року (а.с. 19). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] порушуючи умови договору, свої зобов'язання належним чином не виконувала, в частині погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків за користування ним. Пунктом 2.7.1, Кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому, або у визначеній ним частині, у випадку невиконання позичальником своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором або правомірних вимог банку (а.с. 8). Згідно представленого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 18), станом на 04 серпня 2015 року у відповідача існує заборгованість по кредиту в розмірі 165 870,41 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 17 784 грн., проценти за користування кредитом - 10 845,92 грн., комісія за розрахункові операції - 14 040 грн., плата за пропуск платежів по кредиту - 123 200 грн. Відповідно до ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, а також у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. А тому, позов в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту 17 784 грн. та відсотками 10 845,92 грн. підлягає до задоволення в повному обсязі. Що стосується плати за пропуск платежів, яка зазначена в розрахунку заборгованості, то такого платежу не передбачено умовами договору. Договором передбачено неустойку (штраф/пеню) - п.п.8, 9 розділу І Спеціальна частина, п.п.4.1-4.5 розділу ІІ Загальна частина. В позовній заяві позивач як на підставу нарахування суми плати за пропуск платежів по кредиту в розмірі 123 200 грн. покликається на п.43. договору, яким передбачено, що у випадку прострочення сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних зобов'язань. Тобто, під нарахованою сумою плати за пропуск платежів по кредиту позивач має на увазі пеню. Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Така правова позиція висловлена в постанові ВСУ у справі №6-3006цс15. Позивач звернувся до суду з позовом 14.08.2015. В розрахунку заборгованості плата за пропуск платежів нарахована починаючи з вересня 2012 по серпень 2015, при чому визначити розмір нарахованої за останній рік пені неможливо. Стороною відповідача заявлено вимогу про застосування строків позовної давності до нарахування пені. Разом з тим, частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. З матеріалів позову вбачається що заявлений позивачем до стягнення розмір плати за пропуск платежів (пені) значно перевищує розмір іншої заборгованості в сукупності. З врахуванням принципу розумності і справедливості, за відсутності розрахунку пені за останній рік, суд вважає, що вимога про стягнення пені підлягає до часткового задоволення в розмірі наближеному до суми залишку заборгованості за відсотками -11 000 грн. Як вбачається з п.4 розділу І Спеціальної частини, п.1.6 розділу ІІ Загальної частини Договору банківського обслуговування, умовами договору було передбачено комісію за управління кредитом в розмірі 2,25% від суми кредиту. Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Встановивши в Договір банківського обслуговування сплату щомісячної комісії за управління кредитом, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за розрахункові операції за рахунок позивача, що є незаконним. Такий висновок відповідає правовій позиції ВСУ у справі №6-1746цс16. А тому, позов в частині стягнення комісії до задоволення не підлягає. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача в користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк»» кредитну заборгованість в загальному розмірі 39 629,92 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту -- 17 784 грн., заборгованості за відсотками -- 10 845,92 грн., плати за пропуск платежів - 11 000 грн. В решті вимог позову слід відмовити. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв'язку зі звільненням позивача від сплати судових витрат, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial