Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

14 березня 2016 року до Пирятинського районного суду Полтавської області звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що в період часу з 15 лютого 1997 року по 28 січня 2015 року вона проживала у шлюбі з [PERSON]. У звязку з тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, 28 січня 2015 року шлюб був розірваний Пирятинським районним судом Полтавської області. За час спільного проживання подружжям було придбано побутова техніка, меблі та інші речі загального користування на загальну суму 58250 (пятдесят вісім тисяч двісті пятдесят) гривень. Також відповідачем після розлучення не було повернуто одяг позивача, який він в свою чергу знищив. Крім цього, за спільні кошти, у липні 2001 року подружжям було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою с. Калиновий Міст Пирятинського району Полтавської області, по вул. Калинова( до перейменування вул. Нахімова, Свердлова), буд. 50. Право власності на вказаний будинок було оформлено на відповідача. Тому позивач [PERSON] просить суд її позов задовольнити, розділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та залишити у її власності рухоме майно на суму 20600 (двадцять тисяч шістсот) гривень, у власності відповідача рухоме майно на суму 37650 (тридцять шість тисяч шістсот пятдесят) гривень, стягнути з відповідача вартість знищеного одягу в сумі 9400 (девять тисяч чотириста) гривень та різницю у вартості майна в сумі 8525 (вісім тисяч пятсот двадцять пять) гривень, визнати за нею право власності на ? ідеальну частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані в с. Калиновий міст Пирятинського району Полтавської області, по вул. Свердлова (Калинова), 40. У судовому засіданні позивач подала уточнену та доповнену позовну заяву, в якій просить суд розділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за [PERSON] право власності на ? ідеальну частину трикімнатної квартири [ADDRESS], ? ідеальну частину самочинної прибудови «а» до вказаної квартири, ? частину погребу «В», сінника «Г», прибудови «г». Інші вимоги про розподіл рухомого майна просила залишити без розгляду. 20 травня 2016 року відповідач [PERSON] подав до Пирятинського районного суду Полтавської області зустрічний позов до [PERSON], який був обєднаний до спільного розгляду з первісним. Зазначив, що він, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], придбав квартиру №2 у житловому будинку № 50 по вул. Калиновій с. Калиновий Міст Пирятинського району Полтавської області. Право власності на вказану квартиру було оформлено на його імя. За час спільного проживання у квартирі за вказаною адресою ними було побудовано у 2004 році прибудову до квартири, яка складається з кімнати 2-1 площею 6,3 м2, кімнати 2-2 площею 4,2 м2, кімнати 2-6 площею 13,3 м2. Крім цього у 2014 році ним було побудовано сінник та прибудову до нього, а у 2015 році літню кухню. У 2016 році [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на ? частину домоволодіння. При проведенні інвентаризації було встановлено, що прибудова до квартири та літня кухня є самовільними побудовами, сінник та прибудова до нього самовільними спорудами не являються. З метою узаконення та оформлення права власності на самовільні споруди [PERSON] звернувся до Пирятинської міської ради, але в задоволенні його звернення було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. У звязку з цим [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на ? частину прибудови до квартири [ADDRESS] міст Пирятинського району Полтавської області, визнати право власності на літню кухню «Б», ? частину вказаної квартири, ? частину погребу «В», ? частину сінника «Г», ? частину прибудови «г» до сінника, що розташовані за вказаною адресою. Позивач за первісним позовом та відповідач по зустрічному позову [PERSON] та її представник у судовому засіданні свій позов підтримали та просять суд його задовольнити з підстав викладених у ньому. Зустрічний позов визнають в повному обсязі, проти його задоволення не заперечують. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні первісний позов визнав, проти його задоволення не заперечує. Зустрічний позов до [PERSON] підтримав та просив його задовольнити з підстав зазначених у ньому. Представник залученого співвідповідача- Пирятинської міської ради Полтавської області, в судове засіданні не зявився. На адресу суду Пирятинська міська рада направила листа, в якому просить судовий розгляд справи провести без участі її представника, позов визнає та проти його задоволення не заперечує. Залучений як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] у судове засідання не зявився. На адресу суду направив листа в якому просить судовий розгляд провести без його участі, проти задоволення позовів не заперечує. Представник Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області, залучений судом як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в судове засідання не зявився, направив листа про слухання справи у його відсутність, при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Суд уважає, що особисті пояснення представників співвідповідача та третіх осіб у судовому засіданні необовязкові, справа може бути розглянута в їх відсутність на підставі наявних у ній доказів. Судом установлені такі обставини та відповідні їм правовідносини: Сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 15 лютого 1997 року по 28 січня 2015 року, що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу та рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 28.01.2015 про його розірвання (а.с.7,8). За час спільного проживання, 25 червня 2002 року, сторонами за договором купівлі - продажу була придбана квартиру [ADDRESS] (Калинова) у с. Калиновий Міст Пирятинського району Полтавської області (а.с.37). Розділ VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України передбачає, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто, з 31.01.2004 року. Отже, у зв'язку з тим, що нерухоме майно було придбане подружжям до 2004 року, а закон не має зворотної дії та не поширюється на правовідносини, які виникли до набрання чинності СК України 01.01.2004 року, при вирішенні спору слід керуватися Кодексом про шлюб та сім'ю України (далі КпШС). Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС України) встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За правилами ч. 1 ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Як передбачено ч.ч. 2 та 3 ст. 29 КпШС, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Вивчивши матеріали справи та наявній в ній докази, заслухавши думки позивача та відповідача, їх представників, судом встановлено, що сторони не мають заперечень щодо розподілу належної їм на праві спільної власності квартири з господарським будівлями між в собою в рівних частинах кожному, а тому позовна заява [PERSON] до [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про розділ спільного майна підлягає задоволенню. Крім цього судом встановлено, що у 2004 році сторонами на земельній ділянці належного їм домоволодіння, без відповідного дозволу, було самовільно побудовано прибудову «а» до квартири [ADDRESS], у 2014 році сінник «Г» та прибудову до сінника «г» (які не самочинними), а в 2015 році [PERSON] самовільно побудував літню кухню «Б», право власності на яке не оформлене. Згідно даних технічного паспорту прибудова до квартири «а» та літня кухня «Б» збудовані самочинно (а.с.38-41). Згідно із ч. ч. 1 - 3, 5\~ст. 376 Цивільного кодексу України\~(далі ЦК України) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Як роз'яснив Пленум ВССУ в п.4\~Постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»\~при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.\~ [PERSON] із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга\~статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята\~статті 376 ЦК України). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Відповідач [PERSON] звернувся до Пирятинської міської ради з метою оформлення права власності на самовільно збудовані споруди, проте йому було відмовлено та розяснено право визнати право власності на нерухомість у судовому порядку (а.с. 27, 61). Згідно листа відділу містобудування, архітектури та житло комунального господарства Пирятинської районної державної адміністрації встановлено, що самовільні прибудови «а» до квартири та літня кухня «Б» відповідають ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» у частині місця розміщення будівель і споруд в межах ділянки землекористування відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд. (а.с.77). Постановою КМУ від 13.04.2011 року №461 «Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» визначений механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів (надалі - Порядок №461). Пунктом 10 вказаного Порядку №461 передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об'єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об'єкта. Згідно приписів частини 4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, оскільки самочинне будівництво було здійснено подружжям в межах земельної ділянки Пирятинської міської ради, яка передана їм у користування для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, без порушення будівельних правил та норм, скарг від органів місцевого самоврядування з приводу самочинного будівництва не надходило (про що свідчить визнання Пирятинською міською радою позову), проте визнати за подружжям право власності на самочинно збудовані споруди в позасудовому порядку не можливо, визнання відповідачем- Пирятинською міською радою позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання за ними права власності на самовільно зведену частину прибудови «а» до квартири [ADDRESS] та вимоги [PERSON]В про визнання за ним права власності на самовільно побудовану літню кухню «Б» за вказаною адресою, підлягають задоволенню. Приписами ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) установлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням викладеного, суд визнає право власності на самовільно збудовану сторонами в період шлюбу прибудову «а» до квартири № 2 у буд.№ 50 по вул. Калинова с. Калиновий Міст Пирятинського району Полтавської області за [PERSON] та [PERSON]В у рівних частках, та визнає право власності у цілому на літню кухню «Б» за вказаною адресою за [PERSON], оскільки остання була набута ним за власні кошти після припинення шлюбу із [PERSON] Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та вимог за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та розподіл спільного сумісного майна подружжя.

Outcome: approved