Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

12 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених позовних вимог посилався на те, що [INFO] помер його батько - [PERSON] . Після його смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . Спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняла його дружина - [PERSON] , яка з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася, оскільки на день смерті спадкодавця проживала разом з ним та вважала, що вона фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка, вступивши в управління і володіння спадковим майном, Позивач [PERSON] зазначає, що [INFO] померла його мати - [PERSON] . [PERSON] вказує, що на час смерті матері [PERSON] він мешкав разом з нею за адресою: [ADDRESS] . У встановлений законом строк він звернувся до Новомосковської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON] , померлої [INFO] , а в подальшому і з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове домоволодіння, але відповіддю державного нотаріуса Круть Л.П. від 11 липня 2018 року за вих. № 1243/02-14 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки ним не представлені правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності на спадковий будинок за спадкодавцем та рекомендовано було звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач зазначив, що єдиним документом спадкового нерухомого майна є технічний паспорт та акт про закінчення будівництва та ввід в експлуатацію індивідуального домоволодіння. Оскільки за життя спадкодавці належним чином не зареєстрували право власності на спірний житловий будинок, не одержали правовстановлюючі документи, які посвідчують право власності на нього, що є перешкодою позивачу як спадкоємцю в реалізації права на володіння, користування та розпорядження спадковим майном. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві позивач [PERSON] просив суд: - встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , яка померла [INFO] після смерті чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] , - визнати за ним, [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - А, загальною площею 48,2 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м.; прибудови - літ.а; огорожі №1, в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , яка фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , але не оформила правовстановлюючих документів на спадкове майно. Ухвалою суду від 13 листопада 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13 лютого 2020 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірені копії спадкових справ після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи - Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Ухвалою суду від 04 лютого 2021року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник в судове засіданні не з`явилися, згідно заяви представника остання просила слухати справу у її відсутність, вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, звернувся з заявою про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи - Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] в смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області народився позивач [PERSON] , про що 20 листопада 1969 року зроблено відповідних запис № 76. Його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20 листопада 1969 року. Згідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 06 серпня 1962 року між [PERSON] і [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис № 26, зроблений 06 серпня 1962 року виконавчим комітетом Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєне прізвище [PERSON] . Встановлено, що [INFO] у віці 48 років помер [PERSON] , про що 13 січня 1986 року виконавчим комітетом Губиниської селищної Новомосковського району Дніпропетровської області зроблено запис за № 05, що підтверджується свідоцтвом про смерті серії [NUMBER] від 27 вересня 2004 року. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишив. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - А, загальною площею 48,2 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м.; прибудови - літ.а; огорожі №1. Відповідно до листа Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» від 05 червня 2020 року за вих. 2/2 право власності на житловий будинок не зареєстроване, в той же час будівництво [PERSON] було дозволене на підставі рішення виконавчого комітету Губиниської селищної ради № 15 від 02 серпня 1962 року. Відомості щодо відсутності реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 130513671 від 11 липня 2018 року. Спірний житловий будинок загальною площею 48,2 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. був введений в експлуатацію 18 серпня 1982 року. Будівництво розпочато у серпні 1962 року та закінчено в серпні 1985 року, що підтверджується Актом про закінчення будівництва та ввід в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 18 серпня 1985 року. Згідно технічного паспорту виготовленого станом на 11 квітня 2019 року, житловий будинок [ADDRESS] в цілому складається з: житлового будинку - А, загальною площею 48,2 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м.; прибудови - літ.а; огорожі №1. Роки побудови: 1962-1985. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 59532995 від 21 лютого 2020 року спадкова справі після смерті [PERSON] , померлого [INFO] не заводилася. В той же час, з матеріалів справи вбачається, що на день смерті [PERSON] ( [INFO] ), він проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року за вих. № 1300, а також відомостями з домової книги. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до п. п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону 2003 року, Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої даного закону щодо спадкування застосовуються лише до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином, до вказаних правовідносин застосовуються правила Розділу VII ЦК УРСР в редакції Закону 1963 року, що діяли на той час. Так, відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Часом відкриття спадщини згідно зі ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) є день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право на спадщину мають особи, зазначені в заповіті. Статтею 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згіднос т. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Факт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Згідно п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.05.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію (ст.285 ЦПК). Згідно з п.2 Постанови Пленуму Верховного суду №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що [PERSON] , після смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого[INFO] , фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, тобто фактично прийняла спадщину, оскільки на момент його смерті була зареєстрована та проживала разом з ним, у наступному - проживала в будинку, підтримувала його в належному стані, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд дійшов до наступного висновку. Під час розгляду справи судом встановлені обставини факту прийняття матір`ю позивача спадщини та фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном. Встановлено, що [INFO] у віці 63 роки померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] , про що 10 січня 2003 року відділом реєстрації актів цивільного стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська зроблено запис № 02, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 10 січня 2003 року. Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 14 травня 2018 року за вих. № 863. На день смерті [PERSON] , [INFO] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 14 травня 2018 року за вих. № 862. Згідно спадкової справи № 432/2003, заведеної 17 червня 2003 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , звернувся син спадкодавця - позивач [PERSON] , інших спадкоємців судом не встановлено. В подальшому 11 липня 2018 року спадкоємець [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове домоволодіння, але відповіддю державного нотаріуса Круть Л.П. від 11 липня 2018 року за вих. № 1243/02-14 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки ним не представлені правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності на спадковий будинок за спадкодавцем. В той же час, з довідки виконавчого комітету Губиниської селищної ради від 01 червня 2018 року за вих. № 1119 вбачається, що спірний житловий будинок [ADDRESS] згідно картотеки селищної ради форми Б належить [PERSON] . Зокрема, згідно відповіді на запит від 11 червня 2020 року за вих. № 511 Губиниською селищною радою надано інформацію про те, що право власності на спірний житловий будинок не зареєстроване, проте згідно земельної кадастрової книги № 1486 земельна ділянка загальною площею 0,26 га, з яких: 0,15 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,11 га - для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: [ADDRESS] обліковується за [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №02, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. За нормами ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавці [PERSON] та [PERSON] набули право власності на житловий будинок [ADDRESS] , проте за життя не встигли оформити та зареєструвати своє право власності, при цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, відсутність якої не може бути підставою позбавлення спадкоємців права на спадщину. Враховуючи, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , відповідно до ст. 1270 ЦК України прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на день смерті, але отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг через відсутність правовстановлюючих документів, у зв`язку з чим за ним належить визнати право власності на спадковий житловий будинок, в порядку спадкування за законом після смерті матері. У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved