Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

\~ 13 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до приватного акціонерного товариства «Криворіжіндустрбуд» (далі [PERSON] «Криворіжіндустрбуд») про стягнення заборгованості та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що у звязку з систематичною невиплатою заробітної плати на підприємстві він змушений був звільнитись з роботи та при звільненні [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» не було здійснено з ним повного розрахунку в розмірі 26888,26 грн., тому відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення судом, а також відшкодувати спричинену несвоєчасним розрахунком моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Окрім цього [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» у звязку із припинення трудових відносин внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору повинен сплатити вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в розмірі 13350,90 грн. Ухвалою суду від 26 лютого 2018 року було відкрито провадження за вищезазначеним позовними вимогами та призначено судовий розгляд у спрощеному позовному провадженні. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та зазначили, що 03 квітня 2018 року [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» перерахувало [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 26888,26 грн. 03 квітня 2018 року до канцелярії суду представником [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» надано письмовий відзив на позовну заяву, згідно якого роботодавець вказує на здійснення виплати по заробітній платі в розмірі 26888,26 грн. до судового розгляду. Вказує на безпідставність вимог із виплати вихідної допомоги в розмірі 13350,90 грн., оскільки звільнення позивача відбулось за власним бажанням. Вважає, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди на користь позивача призведе до порушення прав інших звільнених працівників через наявність перед останніми заборгованості по заробітній платі. 06 квітня 2018 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення. Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. 02 листопада 2017 року [PERSON] звернувся із письмовою заявою на імя керівництва [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» про звільнення за власним бажанням. (а.с.75) Наказом по [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» № 239-к від 16 листопада 2017 року було звільнено [PERSON] машиніста компресора за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з компенсацією 125 календарних днів невикористаної відпустки. (а.с. 12) Із наданих до суду розрахункових листків [PERSON] за період січень-грудень 2017 року [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» має борг із виплати заробітної плати перед працівником в розмірі 26888,36 грн. (а.с. 15-16), що не оскаржується відповідачем. 03 квітня 2018 року [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» було перераховано [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 26888,36 грн., що підтверджується копією відомостей розподілу виплат [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» наданої ПАТ КБ «ПриватБанк». (а.с. 98 ) Оскільки між сторонами по справі склались трудові правовідносини, тому судом застосовані положення КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», як спеціальних актів законодавства, які регулюють трудові правовідносини, а також положення ЦК України в частині порядку відшкодування моральної шкоди. Так, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. (ст. 94 КЗпП України). Згідно до положень ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення щодо строків виплати заробітної плати визначені у ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як було встановлено судом, що на час звільнення [PERSON], станом на 16 листопада 2017 року, [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» повинно було виплатити позивачу заробітну плату в розмірі 26888,36 грн., однак остаточний розрахунок з позивачем роботодавцем було проведено 03 квітня 2018 року. Зазначені обставини свідчать про порушення [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» положень ст. 116 КЗпП України щодо строків розрахунку при звільнені, а тому на нього покладається відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачені статтею 117 КЗпП України. Так, згідно положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата,\~\~ якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Так, позивач був звільнений з підприємства відповідача 16 листопада 2017 року, тому розрахунковим періодом є два попередні повні місяці вересень-жовтень 2017 року, які передують звільненню. Середній заробіток [PERSON] за вересень-жовтень 2017 року складає 4415,30 грн., середньогодинна заробітна плата 26,36 грн., що підтверджується довідкою [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» № 1 від 23.01.2018. (а.с. 17). Враховуючи, що кількість робочих годин затримки виплати зарплати за період з 17 листопада 2017 року по 03 квітня 2018 року складає 744 години (93 дні х 8 годин), середній заробіток за вказаний період буде становити 19611,84 грн., із розрахунку 26,36 грн. х 744 години. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно до положень ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до розяснень викладених у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як було встановлено судом, внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільнені з позивачем [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» було заподіяно [PERSON] моральну шкоду такими діями, які вимагали від останнього додаткових зусиль для організації свого життя. Щодо позовних вимог зі стягнення з відповідача вихідної допомоги при звільненні суд зазначає наступне. Так, положенням ст. 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. У відповідності до п.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Тобто підставою для нарахування та виплати вихідної допомоги при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником законодавства про працю, колективного чи трудового договору роботодавцем є звільнення працівника на підставі положень п. 3 ст. 38 КЗпП України. Аналізуючи наявну в матеріалах справи заяву про звільнення [PERSON] від 02.11.2017 та наказ про його звільнення від 16.11.2017, вбачається, що позивача було звільнено за власним бажанням через два тижні з дня подачі заяви про звільнення. Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на припинення трудових відносин між [PERSON] та [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України. Окрім цього судом не приймаються доводи відповідача про відсутність провини у несвоєчасному розрахунку із позивачем виходячи з наступного. Так, позивачем надано до суду список звільнених працівників підприємства на 13.03.2018 із зазначенням наявної заборгованості (а.с.65-72 ) та Баланс на 30 вересня 2017 року, згідно якого поточна кредиторська заборгованість із заробітної плати [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» становить 7321 тис. грн. (а.с.73-74 ) Водночас згідно до розяснень викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин вбачається, що відсутність коштів у [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» на виплату заробітної плати не звільняє від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні за приписами ст. 117 КЗпП України. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що факт несвоєчасного розрахунку при звільненні [PERSON] за період з 17 листопада 2017 року по 03 квітня 2018 року є доведеним та на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 19611,84 грн. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує строк затримки розрахунку при звільненні, розмір заборгованості підприємства перед позивачем, глибину фізичних та моральних страждань позивача, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з [PERSON] «Криворіжіндустрбуд», у вигляді одноразового відшкодування в сумі 3000,00 грн. Водночас позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній плати не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» під час розгляду справи 03 квітня 2018 року було виплачено позивачу заборгованість в розмірі 26888,26 грн. Окрім цього позивачем не було доведено факту припинення трудових правовідносин з [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» внаслідок порушення власником законодавства про працю, колективного чи трудового договору, а тому позовні вимоги зі стягнення вихідної допомоги в розмірі 13350,90 грн. не підлягають задоволенню. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовій збір в розмірі 704,80 грн., а також з [PERSON] «Криворіжіндустрбуд» підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн., від сплати якого звільнено позивача при зверненні до суду за заявленими позовними вимогами про стягнення заробітної плати. На підставі ст.ст. 38, 44, 94, 115-117, 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, Законом України «Про оплату праці»,

Outcome: partial