Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

12 липня 2016 року, представник [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, посилаючись на злісне і умисне невиконання відповідачкою, своєю колишньою дружиною [PERSON], шлюб з якою, в якому народився малолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.11.2014 р. - був розірваний рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 26.11.2015 р., яке набрало законної сили 07.12.2015 р. - своїх батьківських обов'язків по вихованню, утриманню і піклуванню щодо їхнього малолітнього сина [PERSON], [INFO], з дня народження якого, відповідачка (мати дитини) відмовилася доглядати та піклуватися про нього, посилаючись на післяпологовою депресією та своєю неготовністю до виховання навороженої дитини, і який, з дня свого народження фактично проживав на сьогоднішній день проживає з ним та його матір'ю (бабусею дитини) [PERSON], і якого вони удвох самостійно виховують, утримують та піклуються про нього, а також беручи до уваги те, що у тримісячному віці дитини, коли він знаходився у закордонному рейсі, його мати [PERSON] остаточно забрала виховувати та проживати до себе малолітнього онука [PERSON], [INFO] з огляду на занедбаний стан та стан здоров'я дитини, проти чого не заперечувала відповідачка, просив суд, позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідачка та її представниця в судових засіданнях позов не визнали повністю, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим та звернулися до суду з зустрічним позовом, в якому просили суд, визначити спосіб участі матері [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO], шляхом встановлення їх систематичних побачень у першу та третю суботу місяця, з 10:00 год. до 16:00 год. з або без участі батька та у другу і четверту неділю місяця, з 10:00 год. до 16:00 год. з або без участі батька, зобов'язати відповідача (батька дитини) [PERSON] не перешкоджати участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO] у спосіб, визначений рішенням суду, зобов'язати відповідача заздалегідь повідомляти [PERSON] про можливі зміни місця проживання малолітнього сина, а також, про погіршення стану його здоров'я або наявності інших підстав, що ускладнюють виконання зазначеного способу спілкування дитини з матір'ю, негайно повідомляючи її про усунення вказаних перешкод та не чинити перешкод в участі матері [PERSON] у лікуванні дитини. В судових засіданнях позивачка [PERSON] та її представниця повністю підтримали свій зустрічний позов, який просили задовольнити повністю. Відповідач та його представник зустрічний позов [PERSON] не визнали повністю з підстав його необґрунтованості, пояснивши суду, що ні особисто відповідач, ні його матір (бабуся малолітньої дитини) жодним чином ніколи не перешкоджали позивачці у її спілкуванні, побаченнях, вихованні і лікуіванні дитини, від яких вона умисно і свідомо добровільно відмовилась і самоусунулась від виконання своїх прямих батьківських обов'язків, не виявляючи на протязі всіх 4-років життя свого сина [PERSON], [INFO] р. жодної уваги, піклування, утримання, а тим більш лікування свого сина, враховуючи, що за весь час знаходження малолітнього сина як в дитячому садочку, який дитина регулярно відвідує, так і в лікарнях, з яким постійно знаходилась бабуся дитини (матір [PERSON].), позивачка навістила сина один раз, не побачивши його на очі, пояснюючи це тим, що дитина, побачивши її, захоче мати залишилась з ним у лікарні. Представниця 3-ої особи Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судової повістки з підписом та особистою розпискою уповноваженої особи, причини неявки суду не повідомила, надавши суду письмову заяву, в якій повністю підтримала позов [PERSON], який просила задовольнити та свій висновок Органу опіки та піклування № 01/05-3/72 від 12.03.2018 р. про доцільність позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON], [INFO] та проханням про слухання справи за її відсутності (а.с. 165,167,186). Заслухавши думку сторін по справі та їхніх представників, пояснення свідка [PERSON] (бабусі дитини), дослідивши матеріали справи, додатково надані докази та висновок опікунської ради при виконкомі Фонтанської сільради від 22.08.2016 р., рішення виконкому Фонтанської сільради Лиманського району Одеської області № 156 від 30.08.2016 р. та органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.03.2018 р. № 01-05-3/72 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] - суд вважає, що позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкод та визначення порядку у спілкуванні з дитиною слід відмовити повністю з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, забезпечити здобування дитиною певною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, батьки зобов'язані поважати дитину. Зазначене вище свідчить про те, що відповідач має вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські права, відповідно до законодавства та моральних цінностей. Відповідно до умов ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Згідно із статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15,16 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею - є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав - лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) - або з інших не залежних від неї причин. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Однак, вимогами статті 169 СК України передбачено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При чому, суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Згідно із ч.ч. 4,5,6 ст. 19 СК України - при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини з огляду на те, що відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд не пов'язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги. Статтею 19 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом 10 днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч. 1 ст. 170 цього Кодексу. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним - обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Статтями 141,142,150 СК України передбачено - мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Статтями 151,153 СК України встановлено - батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам, а також мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ст. 155 СК України - здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності з ч. 2 та 3 ст. 157 СК України, той з батьків хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це, орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Частинами 1 та 2 статті 159 Сімейного кодексу України передбачено, якщо той із батьків з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Стаття 51 Конституції України передбачає що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 52 Конституції України - діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини - не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Статтями 15,15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини 2 статті 166, частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України, особа позбавлена батьківських прав не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини ст.ст. 7,141,159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід'ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов'язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов'язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв'язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ. На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов'язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту всередині своєї держави. Традиційно велика увага приділяється ЄСПЛ справам, пов'язаним з визначенням місця проживання дитини, а також з реалізацією права на спілкування з нею не тільки батьків, але й інших родичів: дідусів, бабусь. Принцип 6 Декларації прав дитини, проголошеної Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 р. передбачає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує право на повагу до приватного та сімейного життя і яка охоплює як кримінальну сферу (проведення належного розслідування щодо застосування насильства до дитини), так і цивільну сферу щодо визначення місця проживання дитини. Суд вважав, що аналіз, проведений національними судами до прийняття рішення про те, що донька заявника мала жити з матір'ю, недостатньо обґрунтований. Тому, незважаючи на широку свободу розсуду, надану національній владі в галузі опіки над дітьми, причини, які вони приводять для їх вирішення, не можуть вважатися «відповідними та достатніми». Оцінюючи пропорційність втручання, Суд повторив свої загальні принципи щодо того, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 76). Цікавим є аналіз про те, що до конфлікту між батьками дитина завжди проживала в квартирі заявника, де у неї була стабільна обстановка. Подальший переїзд дитини порушив стабільність повсякденного життя дитини: їй довелось жити в новому будинку в іншому житловому районі, і їй довелось відвідувати нову установу й спілкуватися з новими людьми, що оточували її. У момент цивільного спору мати знову переїхала, де вона жила в іншій квартирі, що знов було новим середовищем, яке дитина мала прийняти. Важливо, що Європейський Суд звернув увагу, що рішення судів не свідчать, що будь-яке з цих питань було належним чином розглянуто (пункт 83). Заслуговує на увагу та обставина, що бабуся і дідусь становили важливу частину сімейного життя дитини, проте цей факт не розглядався судом першої інстанції. Апеляційний суд лише зазначив, що роль батьків у вихованні дитини важливіша, ніж роль бабусь і дідусів. Хоча Європейський Суд згоден з цим спостереженням. Він вважає, що в конкретних обставинах цієї справи таке твердження було недостатнім, оскільки залишилося незрозумілим, яким чином таке загальне спостереження відповідало індивідуальному становищу дитини заявника і чи було відібрання дитини від бабусі та дідуся таким, що спричиняло шкоду інтересам дитини (пункт 84). В окремій думці суддя Карло Ранзоні від Ліхтенштейну охарактеризував ситуацію, що притаманна українській судовій практиці, та підкреслив, що в цьому випадку національні суди, схоже, розробили методологію, засновану на принципі, який тягне за собою «презумпцію на користь матері» в справах по догляду за дитиною, тобто що дитина повинна жити з матір'ю, що може бути спростовано у випадках, де існували «виняткові обставини». Використовуючи цю презумпцію, національні суди обмежили сферу своїх зусиль щодо встановлення фактів, в основному прагнучі встановити, чи були «виключні обставини». Відповідно, у відсутності «виключних обставин» суди відмовилися від подальшої оцінки всіх інших непередбачуваних обставин, які могли б мати стосунок до вирішення спірного питання, зазначивши також, що презумпція на користь матері в справах щодо дітей не підтверджується на рівні ООН, що випливає з Декларації або прецедентної практики Європейського Суду, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи. Суддя зазначив, що Європейський Суд повторював, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суд також підкреслив, що батьки в принципі повинні мати рівні права в спорах про утримання дітей, і не приймає ніяких презумпцій, заснованих на залежності від статі одного з батьків. Як ілюстрацію прикладів, крім практики Європейського Суду, наведено посилання на рішення Палати лордів та Резолюцію Ради Європи 2079 (2015). Як підсумок, суддя Ранзоні підкреслив, що принцип, викладений у Декларації ООН - не може вважатися проблематичним сам собою, за умови, що він не порушує процес прийняття рішень щодо визначення найкращих інтересів дитини. Однак саме це і відбулося в даному випадку. Через презумпції на користь матері національні суди зменшили рамки своєї оцінки, обмежилися встановленням відсутності «виняткових обставин» і відмовилися від вивчення подальших обставини, які були б визначальними для того, щоб забезпечити найкращі інтереси дитини. Отже, важливим є окреме виділення спірної проблеми, характерної для України, а саме існування «презумпції на користь матері» в питаннях виховання дитини описано підхід національних судових інституцій і звернуто увагу з посиланням на відповідні міжнародні стандарти, на його неправильності. Стаття 6 Декларації допускає розлучення дитини з матір'ю, а таким винятковим випадком може бути ситуація, в якій це відповідає інтересам дитини, що залежно від обставин конкретної справи допускає і залишення дитини з батьком, але зазвичай це потребує уникнення поверхового ставлення, забезпечення поглибленого вивчення і врахування різноманітних факторів. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція була висвітлена Європейським судом з прав людини у справі «Бушемі проти Італії» (Заява № 29569/95) Рішення від 16 вересня 1999 року. Суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований ВДРАЦСом у Суворовському районі реєстраційної служби ОМУЮ, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 17.05.2013 року, актовий запис № 463 та розірваний рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 26.11.2015 р., яке набрало законної сили 07.12.2015 р. (а.с. 12,20). В період шлюбу, [INFO] року у подружжя народився спільний син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.11.2014 р., видане відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби ОМУЮ, про що зроблений відповідний актовий запис за № 11314, в якому батьком дитини записаний [PERSON] та матір'ю [PERSON] (а.с. 13). Як вбачається з матеріалів позову, пояснень позивача [PERSON] та свідка [PERSON] (матері позивача [PERSON] та бабусі [PERSON], [INFO] р.н.), з самого народження малолітнього [PERSON], [INFO], відповідачка [PERSON], відмовилась доглядати та піклуватися про свою дитину, мотивуючи це нібито післяпологовою депресією та тим, що вона неготова до виховання свого новонародженого сина, у зв'язку з чим, починаючи з дня народження дитини, а фактично вже з тримісячного віку сина, коли позивач [PERSON] знаходився у закордонному рейсі (працюючи моряком на іноземних суднах закордонного плавання) з дитиною постійно перебувала і перебуває на сьогодні бабуся дитини [PERSON] та батьком [PERSON], коли він повертається з-за кордону, і з якими дитина постійно проживає за адресою : [ADDRESS], вони його самостійно утримують, виховують та піклуються про нього, включаючи перебування бабусі з дитиною у лікувальних закладах з приводу хвороби дитини, відвідування дитиною дитячого садку, який він регулярно відвідує, беручи до уваги занедбаний стан здоров'я дитини, в якому немовля опинилося у трирічному віці з вини матері, і з приводу чого між бабусею дитини [PERSON] та відповідачкою - матір'ю дитини [PERSON] та виникали сварки, наслідком чого стало те, що дитину до себе забрала проживати бабуся і проти чого не заперечувала відповідачка [PERSON], вважаючи, що завдяки бабусі, дитина буде охайна, здорова та доглянута, проти чого не заперечувала в судовому засіданні особисто відповідачка [PERSON] При чому, свідок [PERSON], яку дитини називає матір'ю, а на фото матері, вказує її як «тітка», показала суду, що однією з підстав переїзду дитини до неї з сином [PERSON] стала її обґрунтована підозра у застосуванні відповідачкою (матір'ю дитини) заспокійливими лікарськими засоби, так як кожного разу, під час її навідування, дитина поводилася дуже спокійно, не кричала та постійно спала. Також, з пояснень свідка [PERSON] вбачається, що 21.01.2015 р., вона на особистому прийомі звернулася до завідуючої терапевтичним відділення Дитячої міської поліклініки № 2 Білевіч О.О. у зв'язку з погіршенням стану здоров'я та встановленням діагнозу своєму онукові [PERSON], [INFO], вказуючи на в'ялість та сонливість дитини (а.с. 14). Медичним закладом КУ «Дитяча міська лікарня № 2», після огляду його педіатром, невропатологом з проведенням нейросонограми головного мозку дитини, останньому встановлено діагноз: синдром рухових порушень, як наслідок перенесеної гіпоксично-ішемічної енцефалопатії (а.с. 14). Згідно письмової відповіді КУ «Дитяча міська клінічна лікарня № 3» - малолітній [PERSON], [INFO] знаходився на стаціонарному лікуванні у педіатричному відділенні для дітей грудного віку КУ «ДМКЛ № 3» в період з 07.04.2015 р. по 17.04.2015 р. По догляду за дитиною знаходилась бабуся [PERSON] - [PERSON], [INFO], яка надала лікарям необхідні документи для встановлення особи немовля (а.с. 15). Так, Службою у справах дітей Одеської міської ради на ім'я бабусі дитини [PERSON] було надіслано листа № 1676 від 26.03.2015 р., в якому зокрема йдеться про розгляд Службою її заяви від 24.02.2015 р. № 229-д стосовно невиконання батьківських обов'язків [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] р. та вказується, що спеціалістами територіального відділу Служби у справах дітей ОМР неодноразово відвідувалась адреса проживання [PERSON] та неодноразово залишались запрошення до ТВ Служби у справах дітей, але [PERSON] до спеціалістів відділу з'явилась лише 17.03.2015 р., повідомивши про своє бажання виховувати свого малолітнього сина, який на даний час перебуває у бабусі [PERSON], вказуючи при цьому, що у зв'язку з важким матеріальним становищем та депресивним психологічним станом немає можливості та по обоюдній домовленості, просила допомоги у вихованні сина у бабусі [PERSON], повідомивши, що чекає батька дитини для матеріальної та моральної підтримки - [PERSON], який знаходиться в рейсі та повернеться у квітні 2015 р. При чому, спеціалістами територіального відділу Служби у справах дітей [PERSON] була попереджена про адміністративну та кримінальну відповідальність за неналежне виконання батьківських обов'язків та повідомлено заявницю - бабусю дитини [PERSON] у випадку, якщо ситуація, яка склалася у родині не зміниться і матір не буде виконувати свої батьківські обов'язки, [PERSON] має право звернутися з відповідним позовом до суду про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина (а.с. 17). В судовому засіданні, відповідачка [PERSON] не заперечувала проти вищевикладених фактів, вказаних у зазначеному листі Служби у справах дітей ОМР. Таким чином, суд дійшов висновку, що мати малолітнього [PERSON] категорично відмовилась приділяти будь яку допомогу хворій дитині. Як з'ясував суд, в подальшому, малолітній [PERSON] з 07.04.2015 по 17.04.2015 року був доставлений каретою швидкої допомоги та знаходився знову ж таки разом з бабусею [PERSON] протягом усього терміну на стаціонарному лікуванні з діагнозом гострий бронхіт КУ «Дитяча міська лікарня № 3» у педіатричному відділенні для дітей грудного віку за адресою: м. Одеса вул. Академіка Заболотного, 26а, про що свідчить лист КУ «Дитяча міська лікарня №3» № 453 від 17.05.2015 року (а.с. 15,16). Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 5836 КУ «ДМКЛ № 3», де в черговий раз знаходилась на стаціонарному лікуванні дитина - [PERSON], [INFO] було встановлено діагноз «гострий трахеобронхит» (а.с. 87). На звернення позивача до Служби у справах дітей Одеської міської ради щодо невиконання батьківських обов'язків відповідачкою та позбавлення її батьківських прав, отримана відповідь № 6522 від 06.05.2015 року. Згідно з останніми, відповідачка повідомила, що у зв'язку з тяжким матеріальним становищем та депресивним психологічним станом не має можливості виконувати батьківські обов'язки відносно малолітнього сина, який весь час перебував та перебуває на вихованні бабусі. Також у вказаних листах вказано на можливість звернення до суду щодо позбавлення останньої батьківських прав, якщо ситуація у родині не зміниться і матір не буде виконувати свої батьківські обов'язки (а.с. 18). Крім цього, 17 червня 2015 року, відповідачкою написано нотаріальну посвідчену заяву № 348 про те, що остання не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON], [INFO], та просить розглядати справу з цього питання без її присутності. Дану заяву посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю. (а.с. 19). Відповідно до консультативних висновків педіатра клініки «Інто-Сана» від 14.08.2015 р., 21.12.2015 р., 29.01.2015 р., малолітньому [PERSON], [INFO] були встановлені діагнози «атопічний дерматит» та двічі «гострий ринофарингит», з призначенням медикаментозного лікування та загальних рекомендації щодо раціону меню дитини (а.с. 61-63). Також, згідно з довідкою № 5 від 19.05.2016 року амбулаторії с. Фонтанка КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Комінтернівської районної ради Одеської області, всі контакти з лікарем з приводу дитини [PERSON], [INFO], зокрема, відвідування амбулаторії профілактично та з приводу захворювань здійснювались тільки [PERSON] та [PERSON]. З матір'ю дитини ніколи та жодних контактів не було (а.с. 21). Відповідно до акту складеного депутатом Фонтанської сільської ради Замрій Н.М. та у присутності сусідів засвідчено, що за адресою: [ADDRESS], мешкає з 2007 року [PERSON]. З нею мешкає онук - [PERSON], [INFO]. Мати за вказаною адресою не мешкає, дитину не виховує (а.с. 22). Рішенням виконкому Фонтанської сільради Лиманського району Одеської області № 156 від 30.08.2016 р., на території якої на той час проживав малолітній [PERSON], [INFO] - було затверджено висновок опікунської ради при виконкомі від 22.08.2016 р. про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO] у зв'язку з тим, що остання ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків (а.с. 31,32). Крім цього, під час знаходження справи в суді, згідно з повідомленням ООДКЛ № 1028 від 04.10.2016 р. - [PERSON], [INFO] знаходився на стаціонарному лікуванні в педіатричному відділенні ОДКЛ з 22.09.2016 р. до 27.09.2016 р. Дитина була доставлена в стаціонар бабусею [PERSON], яка постійно знаходилась з дитиною в стаціонарі. Контактів з іншими особами щодо малолітнього [PERSON], [INFO], зокрема з матір'ю [PERSON] у лікуючого лікаря не було (а.с. 46). Відповідно до довідки ОДУЗ ДС «Жирафенок» № 58 від 07.09.2017 р. - весь період часу, на протязі якого у дитячому садочку перебуває [PERSON], [INFO] його приводили та забирали з садку його батько [PERSON] та бабуся [PERSON] (а.с. 86). Згідно з повідомленням КУ «Дитяча міська поліклініка № 2» № 806 від 26.09.2017 р. - за адресою : [ADDRESS] проживає дитина [PERSON], [INFO], яка перебуває на обліку в КУ «ДМП № 2» з грудня 2016 р. При зверненні до лікаря, з дитиною завжди перебуває бабуся [PERSON] та батько дитини - [PERSON], коли він не перебуває в рейсі, так як працює моряком в суднохідній компанії. За минулий час, мати [PERSON] - [PERSON] жодного разу не зверталася до поліклініки (а.с. 173). Суд звертає особливу увагу на те, що під час перебування справи в суді і після прийняття до провадження зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкод та визначення порядку у спілкуванні з дитиною та його об'єднання з первісним позовом ухвалою суду від 28.09.2017 р., на відповідний запит суду від 01.11.2017 р. № 8472/17 - до Овідіопольського райсуду Одеської області надійшов ще один письмовий висновок Органу опіки Суворовської районної адміністрації ОМР про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON], [INFO] р., в якому, комісія зазначає, що з дня народження малолітнього [PERSON], [INFO], мати [PERSON] категорично відмовилась доглядати за сином та надавати будь-яку допомогу та всі питання щодо виховання та утримання дитини вирішуються батьком [PERSON] та бабусею [PERSON] З народження дитини і до теперішнього часу, мати [PERSON], жодним чином не бере участі у вихованні сина, не піклується про нього, не проявляє зацікавленості у його подальшій долі, не дбає про фізичний, моральний, духовний розвиток дивини, не забезпечує харчуванням, медичного догляду, що підтверджується свідченнями сусідів з місць проживання дитини з бабусею та батьком, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 85). Малолітній [PERSON], [INFO], часто хворів і на прийомах у лікарів та при госпіталізації з ним знаходилася бабуся - [PERSON] Мати жодного разу дитину не навідала, здоров'ям сина не цікавилася. Даний факт підтверджується виписками та довідками з КУ «Дитяча міська поліклініка №3» та довідками КУ «Дитяча міська поліклініка №2». Відповідно інформації, наданої ОДУЗ ДС «Жирафенок», вихованцем якого є малолітній [PERSON], [INFO], приводили та забирали дитину тільки батько та бабуся. Відповідно до результатів психологічної діагностики малолітнього [PERSON], [INFO], дитина активна, спокійна, впевнена. Хлопчик знає своє прізвище, вік, адресу, батька. Бабусю - називає мамою [PERSON]. Біологічну мати не впізнає на фотографіях, називає тіткою. В присутності батька, дитина спокійно орієнтується, залучає батька до ігор, почуває себе в безпеці. Обстановка в сім'ї сприяє розумовому, фізичному та емоційному розвитку дитини (а.с. 174-175). На момент прийняття до розгляду справи про позбавлення батьківських прав Овідіопольським районним судом Одеської області, малолітній [PERSON], [INFO], разом з батьком мешкав за адресою: Лиманський район, [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Фонтанської сільської ради № 156 від 30.08.2016 р. було затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов'язків. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], мешкає за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] надав певний пакет документів, що підтверджує невиконання батьківських обов'язків [PERSON] та написав заяву про позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. При чому, мати малолітньої дитини [PERSON] на неодноразові запрошення спеціалістів відділу служби у справах дітей Одеської міської ради, не з'явилася на прийом, жодних документів з питання позбавлення її батьківських прав та з питання визначення способів її участі у вихованні дитини - не надала. Бабуся [PERSON] звернулася до служби у справах дітей Одеської міської ради з проханням провести відповідну роботу з матір'ю свого онука та зобов'язати [PERSON] піклуватися своєю дитиною. Однак, [PERSON] на неодноразові запрошення до служби у справах дітей Одеської міської ради - протягом місяця не з'являлася. [PERSON] не заперечувала проти проживання малолітнього сина, [PERSON], 2014р.н., з батьком та бабусею. [PERSON], починаючи з 2015 року, неодноразово звертався до служби у справах дітей Одеської міської ради з питання невиконання батьківських обов'язків матір'ю дитини. [PERSON] було попереджено про адміністративну та кримінальну відповідальність за невиконання батьківських обов'язків. 17 червня 2015 року [PERSON] написала нотаріально посвідчену заяву про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] Під час розгляду справи про позбавлення батьківських прав [PERSON], мати малолітньої дитини звернулася до служби у справах дітей Одеської міської ради з питання встановлення зустрічей з сином шляхом встановлення побачень раз на тиждень по суботах з 10.00 год. до 16.00 год. Однак, жодних документів до служби у справах дітей Одеської міської ради - не надала, на прийом не з'явилася, хоча була повідомлена належним чином та отримала запрошення з переліком необхідних документів власноруч під особистий підпис. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Під час відвідування [PERSON] за вищевказаною адресою, так як остання свідомо ігнорувала всі запрошення прийти на прийом до служби у справах дітей Одеської міської ради, вона повідомила, що заперечує проти позбавлення батьківських прав, але - жодного доказу виконання батьківських обов'язків надати не змогла. Повідомивши, що хоче бачити дитину на пару годин по суботах. Зважаючи на вищевикладене, згідно ст. 164 Сімейного Кодексу України, враховуючи проект висновку служби у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] щодо її малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 151,168-170). Під час розгляду справи в суді - малолітній [PERSON], [INFO] знаходився на стаціонарному лікуванні в КУ «Одеська міська інфекційна лікарня» в період з 02.02.2018 р. по 05.02.2018 р. в СТУ № 12 з діагнозом «лакунарна ангіна». По догляду за дитиною знаходилася бабуся [PERSON], [INFO] (а.с. 175). Також, до свого зустрічного позову, [PERSON] надала копію нотаріально посвідченого свідоцтва від 03.05.2017 р. (реєстр. № 105), в якому вона повідомляє позивача [PERSON] про те, що нею, 26.04.2017 р. відізвано заяву, справжність її підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом ОМНО Гончаровою С.Ю., 17.06.2015 р. (реєстр. № 348), зміст якої був «[PERSON] цією заявою свідчить та гарантує, що не заперечую проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON], [INFO] та просить розглядати судову справу з цього питання без її присутності. З рішення повністю згодна, майнових та соціальних прав пред'являти не буде». Просить вищевказану заяву вважати недійсною, у зв'язку тим, що на момент її підписання, вона знаходилась під впливом тяжких життєвих обставин (пригніченість та стрес, післяродова депресія, дуже напружені відносини з членами сім'ї, що негативно впливало на її моральний стан, обмеження спілкування з дитиною та інше), у зв'язку з чим, проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON], [INFO] заперечує. Вказана заява була передана кур'єрською службою доставки листом з повідомленням від 26.04.2017 р. та вручена особисто [PERSON] 27.04.2017 р. згідно накладної № 0272001 (а.с. 100-102). На думку суду, вказане свідоцтво [PERSON] про визнання недійсною її письмову заяву вважати недійсною, у зв'язку тим, що на момент її підписання, вона знаходилась під впливом тяжких життєвих обставин (пригніченість та стрес, післяродова депресія, дуже напружені відносини з членами сім'ї, що негативно впливало на її моральний стан, обмеження спілкування з дитиною та інше), у зв'язку з чим, проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON], [INFO] заперечує, яка була надана [PERSON] до суду через 10 місяців після подачі первісного позову [PERSON] про позбавлення батьківських прав, який надійшов до суду 12.07.2016 р. - є штучним і надуманим засобом відкликати свою заяву про її згоду з позбавленням батьківських прав з огляду на термін, через який вона подала вказану заяву разом із своїм зустріним позовом, поданим її представницею до суду і жодним чином не свідчить про реальну зміну її ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього сина, а тому суд не приймає його до уваги як належний доказ і сприймає його критично, адже для позбавлення батьківських прав, мало впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню дитини, так суду належить встановити, що особа ухиляється від їх виконання свідомо, а це означає, що вона вперто та систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжує не виконувати свій батьківський обов'язок, що мається в даному випадку з огляду практику ЄСПЛ та ЄКПЛ, наведеної вище та норми СК України, вказані вище. Враховуючи вищевикладене, а також два висновки різних Органів опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина, з якими повністю погоджується суд, як з такими, що повністю узгоджуються з вищенаведеними письмовими доказами по справі, показаннями свідка бабусі малолітньої дитини [PERSON], [INFO], які в своїй сукупності - дають суду всі законні підстави для позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO], беручи до уваги той об'єктивний факт, що на протязі всього часу слухання справи суді, починаючи з 12.07.2016 р. - відповідачка [PERSON] жодним чином, свідомо, злісно та умисно не змінила свого негативного ставлення до виконання нею своїх прямих батьківських обов'язків щодо виховання, піклування, лікування та утримання своєї малолітньої дитини, що зокрема підтверджується судовим наказом виданим Приморскьим райсудом м. Одеси від 14.12.2017 р., який набрав чинності в цей же день та підлягав негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць і ніким не був скасований, за заявою [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.11.2017 р. до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] р., а тому позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] підлягає задоволенню повністю, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкод та визначення порядку у спілкуванні з дитиною слід відмовити повністю з огляду на вищевказані встановлені факти відсутності з боку [PERSON] жодної зацікавленості у вирішенні її зустрічного позову на її користь та відсутності з боку [PERSON] будь-яких належних та допустимих доказів того, вона, хоч будь-яким чином намагається виправити її негативне ставлення як матері до своєї єдиної малолітньої дитини, окрім заявленого нею безпідставного і необґрунтованого позову, правомірність якого вона не змогла довести в жодному судовому засіданні, погодившись з показаннями свідка бабусі малолітньої дитини [PERSON], які остання надала в удовому засіданні та з огляду на те, що [PERSON] не з'явилась на прийом до Служби у справах дітей, де вирішувалось питання про позбавлення її батьківських прав та з питання визначення способів її участі, побаченнях і вихованні дитини та навіть не надала Органу опіки та піклування будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог, а її зустрічний позов, суд розцінює як хибну позицію захисту без жодних документальних належних та допустимих підтверджень (доказів) її нібито пригніченості та стресу, післяродової депресії, напружених відносин з членами сім'ї, що начебто негативно впливають на її моральний стан, обмеження спілкування з дитиною, яку вона не бажає бачити, піклуватись про неї, утримувати та доглядати, беручи до уваги незадовільний стан здоров'я дитини, яка постійно перебуває на лікуванні у різних закладах охорони здоров'я (а.с. 194). Зазначені вище обставини, на думку суду, можливо розцінювати як злісне ухилення матері малолітньої дитини [PERSON], [INFO] р. - [PERSON] від виховання дитини, свідомим нехтуванням нею своїх батьківських обов'язків, і суд, приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, враховуючи самоусунення і злісне невиконання [PERSON] своїх батьківських обов'язків щодо, в тому числі, але не виключно, матеріального забезпечення малолітньої дитини, її виховання та піклування відповідачкою, як матір'ю дитини, вважає, що є підстави для позбавлення батьківських прав відповідачки.

Outcome: approved