Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

12 грудня 2018 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання відповідачів та їх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] втратившими право користування житловим будинком [ADDRESS] , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку у вищезазначеному житловому будинку. В обґрунтування позову зазначила, що Позивачу на праві власності, на підставі договору міни від 10 вересня 2016 року належить будинок [ADDRESS] . Крім позивача, в будинку зареєстровані її син [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх неповнолітні діти. У березні 2017 році відповідачі зібрали свої особисті речі та переїхали на інше місце проживання. З зазначеного часу у спірному житлі не проживають, знятись з реєстраційного обліку не бажають, комунальні послуги не сплачують, [PERSON] змушена оплачувати самостійно, з пенсії. На даний час реєстрація відповідачів, позбавляє позивача права скористатись допомогою держави на оплату комунальних послуг, у вигляді субсидії та використати права власника розпорядитись нерухомим майном, обміняти або продати його. Позивачка [PERSON] в суді підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в суді позовні вимоги не визнали, зазначивши, що з моменту реєстрації в спірному житлі, позивачка постійно вчиняла сварки з ними, говорила, що діти їй заважають, вона хоче спокійної старості. Тому, вони вирішили виїхати з будинку, на даний час у найманому житлі. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Виконавчого комітету Покровської районної у місті Ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надали заява про розгляд справи за їх відсутності, просила прийняти рішення, враховуючи висновок комісії з питань захисту прав дитини. Допитавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступне. Судом встановлено, на підставі договору міни від 10 вересня 2016 року, посвідченого Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гуц Ю.В., [PERSON] , належить житловий будинок з будівлями та спорудами, який в цілому складається з житлового будинку А -1 загальною площею 39,9 кв.м, в тому числі житловою площею 24,9 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки №50 від 17.09.2018, виданою Головою квартального комітету Голіциною Л .О . за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] (син), [PERSON] ( невістка), [PERSON] (онука), [PERSON] ( онука), [PERSON] (онука). Зазначений факт підтверджено довідками наданими відділом реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної в місті Ради. Відповідно до висновків комісії з питань захисту дитини Виконавчого комітету Покровської районної в місті Ради м. Кривого Рогу від 07.02.2019 року, взявши до уваги Постанову Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної з питанням захисту прав дитини» та з метою не порушення прав та законних інтересів дітей, комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне залишити реєстрацію [PERSON] , [PERSON] та їх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору по суті. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки правовідносини виникли з приводу користування квартирою приватного житлового фонду, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню глава 6 ЖК УРСР та книга третя ЦК України. Підставою позовних вимог зазначено порушення прав позивача на розпорядження належним їй житлом, оскільки реєстрація у спірній квартирі відповідачів та їх неповнолітніх дітей перешкоджає їй продати таку будинок, у зв`язку з чим позивач просила визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України. У відповідності до вимог ст. ст. 13, 264 ЦПК України суд не наділений повноваженнями на втручання у право особи на визначення предмету спору, тому суд перевіряє та досліджує обставини, з якими позивач поєднує підстави для задоволення позову. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За правилами, передбаченими ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Посилання [PERSON] на те, що вона є власником спірного житла, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для визнання неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] таким, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстрації. У той же час, відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підстав яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначений обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. У порядку, визначеним ст. ст. 77-80 ЦПК України, позивачем не доведено перед судом тих обставин, що відповідачі відсутні у вказаній будинку без поважних причин понад один рік, як не представлено доказів іншої домовленості між ними. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Тобто, питання щодо зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, вирішується за згодою батьків такої. Вирішуючи питання щодо прийняття до уваги висновку органу опіки та піклування під час вирішення указаного спору, суд враховує наступне. Так, 07.02.2019 року до суду надійшов висновок про недоцільність позбавлення права користування житловим приміщенням [PERSON] , [PERSON] та їх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, належні та допустимі докази на підтвердження не проживанні неповнолітніх дітей відсутні, а також відсутня інформація щодо наявності у них іншого придатного для мешкання житлового приміщення. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення ЄСПЛм у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). На підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,4 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому з урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, такий покладається на позивача.

Outcome: dismissed