Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

13.04.2016 року громадянин [PERSON] й Анатолійович звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу з урахуванням суми трьох відсотків річних, пені за несвоєчасне виконання зобовязання та витрат від інфляції за весь час прострочення в сумі 145821 грн. 33 коп.; стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати в розмірі 1458 грн. 21 коп., 243 грн. 60 коп. та витрати з отримання правової допомоги в розмірі 2000 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 07.03.2013 року він надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 65000 грн., про отримання яких відповідач надав розписку. Згідно розписки від 07.03.2013 року відповідач зобовязався повернути вказані кошти не пізніше 7 липня 2013 року. Відповідачем кошти в строк повернуті не були, тому прохає суд їх стягнути, а саме: 65000 грн. основного боргу, витрати від інфляції 49542,98 грн., три відсотки річних 4220,55 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобовязання 27057,80 грн., при цьому надав порядок розрахунку вище вказаних сум. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові та прохав задовольнити. Представник позивача - адвокат за угодою [PERSON] позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не зявилася, була належним чинном повідомлена про час та місце розгляду справи через оголошення в Урядовому курєрі № 94 від 20.05.2016 року. Позивач та представник позивача в судовому засіданні не заперечували проти винесення заочного рішення. На підставі ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу у відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши позивача та представника позивача, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно зясувавши обставини, дослідивши та проаналізувавши представлені докази в їх сукупності, встановив наступне. Згідно зі\~ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~ст.1047 ЦК України,\~\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові\~\~від 2 липня 2014 року № 6-79цс14). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~міститься в Постанові пленуму Верховного Суду України від 18 вересня\~\~2013 року у справі № 6-63цс13. Вказані правові висновки викладені у Постановах пленуму Верховного Суду України від 18 вересня\~\~2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14\~\~і відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковими для всіх судів України. З тексту поданої позивачем розписки від 07.03.2013 року вбачається, що [PERSON] взяла борг в [PERSON] грошові кошти в розмірі 65 000,00 грн. та зобовязалася їх повернути не пізніше 7 липня 2013 року. З огляду на зміст розписки від 07.03.2013 року, суд приходить до висновку про наявність між сторонами грошових зобов'язань, які випливають із договору позики. Приписами\~ст. 1049 ЦК України\~встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені Договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, помножити між собою, відповідно до рекомендації відносно порядку використання індексу інфляції при розгляді судових справ , лист Верховного суду України № 62-97 від 03.04.1997 року. Отже, витрати на інфляцію інфляції розраховуються за формулою: витрати на інфляцію = сума боргу х індекс інфляції / 100% - сума боргу = 65000 х 176,22% (загальний індекс інфляції за період червень 2013 року червень 2015) / 100% - 65 000 = 49542,98 грн. Проценти за користування коштами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України розраховується за формулою: проценти =сума боргу х процентну ставку/ 100 % / 365 днів х кількість днів = 65\~000 х 3 % / 100 % /365 днів х 790 (кількість днів прострочення з 07.06.2013 року по 05.08.2015 року) = 4220, 55 грн. Тож зважаючи, що відповідач в установлений у розписці строк своє зобовязання не виконав, тим самим порушив вимоги\~ст. 1049 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу, витрат від інфляції, а також трьох процентів річних підлягають задоволення. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При розрахунку пені позивачем посилається на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», відповідно до ч. 1, ч. 3 цього Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку країни, що діяла у період, за який сплачується пеня. Як вбачається з тексту розписки, сторонами розмір пені неврегульований та не встановлена його процентна складова, при цьому суд зазначає, що вище вказаний закон встановлює граничні розміри процентної складової пені, а не її процентну ставку, отже в задоволенні вимоги щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязання слід відмовити. Також, не підлягають задоволенні позовні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн. та 243 грн. 60 коп., оскільки позивачем не надано допустимих та належних доказів, щодо сплати вище вказаних витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного, суд вважає, за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial