Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

13 березня 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів», третя особа - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду у зв'язку з отриманням професійного захворювання у розмірі 200 000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона працювала в ПАТ »Запорізький завод феросплавів» з 17.03.1992 машиністом крана металургійного виробництва. Звільнена 06.01.2009 за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, стаж роботи у шкідливих умовах складає 16 років та 4 місяця. Виходячи з впливу небезпечних виробничих чинників отримала професійне захворювання. Медичний висновок Державна установа «Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України» клініка професійних захворювань від 21.05.2014 № 2086, щодо обґрунтування діагнозу професійного захворювання підтвердив випадок професійного захворювання: зріла ускладнена катаракта правого ока, незріла катаракта лівого ока, супутній діагноз: ангіопатія сітківки по гіпертонічному типу, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ст. змішаного ґенезу, атеросклероз. Висновком МСЕК від 11.07.2016 повторно встановлена третя група інвалідності та 60% втрати професійної працездатності. Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 було складено 30.04.2014 . Актом про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання встановлено, що захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Запорізький завод феросплавів», наявністю на робочому місці інфрачервоного випромінювання. Професійне захворювання встановлено лише 21.05.2014, однак професійне захворювання відбулося за довго до складання медичного висновку та акту розслідування, з моменту тривалого впливу в умовах шкідливих виробничих факторів вже мала стійку втрату працездатності, фізичну та психологічну травму за обставин які склалися. Тобто захворювання було тривалим. За станом здоров'я позивач обмежена у побуті, у зв'язку з отриманим професійним захворюванням постійно вимушена знаходиться під наглядом лікарів, проходити систематичні курси стаціонарного і амбулаторного лікування у медичних закладах. У наслідок цього у позивача порушені звичайні соціальні зв'язки, та вона постійно знаходиться у нервовій напруженості, що негативно впливає на психологічний стан. З моменту отримання професійного захворювання погіршився сон, постійно знижений настрій, млявість, та підвищена дратівливість. У зв'язку з професійним захворюванням та втратою професійної працездатності, для організації свого життя і життя своєї родини докладає додаткові зусилля. Крім того, донька [PERSON] - [PERSON] є інвалідом третьої групи, за станом здоров'я позивач не має змоги надавати їх гідну допомогу, оскільки сама є інвалідом, що також спричиняє їй моральні страждання. Сукупність всіх цих обставин дуже впливає на її моральний стан, та завдає великі душевні переживання. Вона постійно вимушена проходити лікування в закладах охорони здоров'я. Так перебувала на стаціонарному лікуванні з 26.03.2014 по 09.04.2014; з 20.11.2014 по 01.12.2014; з 16.02.2015 по 26.02.2015; з 09.04.2015 по 21.04.2015; з 20.05.2016 по 01.06.2016; з 08.12.2017 по 19.12.2017. Висновком МСЕК потребує амбулаторного та стаціонарного лікування 1-2 рази на рік у окуліста, кардіолога, санаторно-курортного лікування. Сукупність всіх цих обставин дуже впливає на моральний стан, та завдає великі душевні переживання. Спричинену моральну шкоду оцінює в 200 000,00 гривень. 06.06.2018 до суду надані пояснення на позовну заяву третьої особи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області у яких зазначено, що відповідно до виписки з акту огляду МСЕК від 11.07.2016 [PERSON] встановлено 60 % стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. У зв'язку з чим третьою особою позивачу провадяться страхові виплати. Відшкодування моральної шкоди провадиться роботодавцем або особою, яка завдала шкоду. 15.06.2018 ухвалою суду здійснено заміну первісного відповідача публічне акціонерне товариство »Запорізький завод феросплавів» на його правонаступника акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі - АТ »ЗФЗ») та призначення справи в порядку загального позовного провадження. 15.06.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому вказано, у тому числі, що АТ «ЗФЗ» не заперечує та й не спростовує, що здійснювана ним діяльність з виробництва феросплавів є джерелом підвищеної небезпеки з властивістю підвищення ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. З Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.04.2014 року (форма П-4) вбачається, що стаж роботи позивачки [PERSON] в умовах впливу шкідливих факторів внаслідок тривалого стажу роботи, які визначені причиною виникнення професійного захворювання, складає 16 років 10 місяців. Отже, Відповідач визнає, що позивачка [PERSON] при тривалій праці у АТ «ЗФЗ» в умовах впливу зазначених в Акті за формою П-4 шкідливих факторів отримала вперше професійне захворювання - зріла ускладнена катаракта правого ока, незріла катаракта лівого ока, у зв'язку з чим їй 11.01.2016 вперше встановлено 60 % втрати професійної працездатності та III групу інвалідності. Інвалідність встановлена на строк до 01.08.2018 . Але ж даний Акт був підписаний членами комісії зі сторони АТ »ЗФЗ» з окремою думкою. Так, відповідно до табелю обліку робочого часу плавильного цеху №3 [PERSON] в період з 1995 по 2009 рр. працювала в умовах впливу інфрачервоного випромінювання машиністом крана (на розливному прольоті) лише 118 змін (6 місяців). Згідно п. 3.9 «Гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливості га небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 27.12.2001р., шкідливі виробничі фактори, рівні яких не перевищують гранично допустимі рівні, при щоденній 8- годинній праці на протязі усього робочого стажу не можуть призвести до розвитку професійного захворювання або відхилення у стані здоров'я. Таким чином, перевищення норми інфрачервоного випромінювання під час роботи [PERSON] на АТ «ЗФЗ», не встановлено та не мало місця. Як вбачається з позовної заяви та додатків до неї, наведений позивачкою розмір компенсації моральних страждань не підтверджується жодними належними (ст.77 ЦПК України), допустимими (ст. 78 ЦПК України), достовірними (ст. 79 ЦПК України) та достатніми (ст. 80 ЦПК України) доказами. Твердження позивачки, щодо того, що з моменту отримання професійного захворювання в неї погіршився сон, постійно знижений настрій, та підвищена дратівливість не можуть заслуговувати уваги оскільки це свідчить лише про неминучий вплив її віку - 60 років на її здоров'я та в силу психологічно-емоціонального фону в сім'ї та власного сприймання та відношення до власного життя. Доводи Позивачки про те, що її донька є інвалідом 3-ої групи та що за станом здоров'я вона не має змоги надати їй гідну допомогу, оскільки сама потребує допомоги сама, можна поставити під сумнів. Як відомо АТ »ЗФЗ», донька позивачки [PERSON], 1988 року народження має статус інваліда 3-ї групи та має здатність до повного самообслуговування та виконання повсякденної діяльності. Позивачка володіла інформацією про пільги і компенсації, які надаються відповідно до чинного законодавства України за роботу в шкідливих умовах праці, оскільки вона отримувала додаткові пільги та компенсації, а саме призначення пенсії на пільгових умовах (спец, харчування, шкідливість за умови праці за Списком №1, санаторно- курортне лікування тощо). Сама позивач неодноразово користувалась даними пільгами, в тому числі у 2007, 2008 рр. проходила оздоровлення в санаторії-профілакторії АТ «ЗФЗ» (о. Хортиця). В 2008, 2010, 2011рр. [PERSON] зверталась до Профспілкового комітету АТ «ЗФЗ» та щоразу отримувала матеріальну допомогу в розмірі 200,00 грн. [PERSON] самостійно вирішила працювати за обраною професією в умовах впливу шкідливих виробничих факторів та в будь-який час мала можливість право відмовитись від дорученої роботи, якщо вона небезпечна для її життя або здоров'я. В процесі трудової діяльності позивач отримувала інформацію, зокрема, про те, що: умови праці на її робочому місці є шкідливими та характеризуються такими рівнями шкідливих виробничих факторів, які перевищують гігієнічні нормативи і здатні чинити несприятливий вплив на організм працюючого та\\або його потомство; існує «професійний ризик», під яким розуміють імовірність порушення здоров'я в результаті несприятливого впливу професійних факторів з урахуванням важкості наслідків, що виникають. Сутність професійного ризику полягає в тому, що втрата постраждалим спроможності до повноцінного існування пов'язується із тимчасовою або постійною непрацездатністю через професійне захворювання або виробничу травму. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надала аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги в частині визначення розміру моральної шкоди не визнала та в обґрунтування заперечень проти позову надано пояснення аналогічні тим, що викладені в письмовому відзиві. Представник відповідача додатково зазначила, що позивачка, попри обізнаність щодо своїх захворювань, байдуже ставилася до свого здоров'я. До того ж, сама позивачка визнає той факт, що на професійне захворювання вона захворіла давно, про що й зазначає у своїх позовних вимогах. Таким чином, в діях позивачки мається груба необережність. Позивачка [PERSON] самостійно вирішила працювати за відповідною професією в умовах впливу шкідливих виробничих факторів довготривалий час. Наявність на робочому місці позивачки шкідливих виробничих факторів є наслідком недосконалості виробничої технології безпосереднього об'єктивного явища, яке знаходиться поза межами впливу відповідача та обумовлюється рівнем науково-технічного розвитку відповідної галузі науки, надбання та досягнення якої, лише використовується ПАТ «ЗФЗ». На підставі викладеного, враховуючи відсутність доказів відповідності бажаної позивачкою сатисфакції моральної (немайнової) шкоди засадам розумності, виваженості, та справедливості, наявність в діях позивачки грубої необережності, прийняти рішення, з урахуванням викладеного в запереченнях. У судовому засіданні представник третьої особи надала пояснення аналогічні тим, що викладені в письмових поясненнях та просила суд винести законне та обґрунтоване рішення. Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 17.03.1992 працювала на підприємстві відповідача, з 01.09.1992 переведена в плавильному цеху № 3 учнем машиніста крана, з 01.03.1993 - машиністом крану металургійного виробництва 3 розряду, з 01.08.1995 - машиністом крану металургійного виробництва на гарячих дільницях робіт 4 розряду, а 06.01.2009 звільнена з посади за власним бажанням, на підставі ст.. 38 КЗпП України (а.с. 7-8). Медичним висновком клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини правці Національної академії медичних наук України» м. Київ від 21.05.2014 за № 2086, у [PERSON] встановлено професійне захворювання. Відповідно зазначеного висновку [PERSON] встановлено діагноз: Зріла ускладнена катаракта правого ока, незріла катаракта лівого ока (а.с. 9). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4, затвердженого 30.04.2014, професійне захворювання у [PERSON] виникло внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ »ЗФЗ», а причиною виникнення професійного захворювання - рівень інфрачервоного випромінювання (а.с. 12). Згідно з довідкою МСЕК від 11.07.2016 року, [PERSON] встановлена до 01.08.2018 року третя група інвалідності та визначено ступінь втрати працездатності 60%, рекомендовані нагляд у окуліста, кардіолога стаціонарне лікування і санаторно-курортне лікування (а.с. 10). Відповідно до виписок з медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] у періоди з 26.03.2014 по 09.04.2014, з 20.11.2014 по 01.12.2014, з 16.02.2015 по 26.02.2015, з 09.04.2015 по 21.04.2015, з 20.05.2016 по 01.06.2016, з 08.12.2017 по 19.12.2017 проходила стаціонарне лікування з приводу захворювання зріла ускладнена катаракта правого ока, незріла катаракта лівого ока (а.с. 14-19). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Таким чином суд приходить до висновку, що професійне захворювання позивача виникло з вини відповідача. Посилання відповідача щодо відсутності його вини в отриманні позивачем професійного захворювання, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються дослідженими документальними доказами. Твердження відповідача про наявність в діях позивачки грубої необережності, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Таким чином, на переконання суду, професійне захворювання, на яке страждає [PERSON], безумовно спричиняє їй фізичні та моральні страждання, потребує від неї додаткових зусиль для організації свого побуту, перешкоджають їй вести повноцінний спосіб життя. Все це постійно і негативно позначається на її душевному стані. Вона знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості повного відновлення здоров'я немає. Згідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до ст. 2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівники мають право на здорові та безпечні умови праці. Згідно зі ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Відповідно до ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується в установленому законом порядку. Ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником чи уповноваженим ним органом моральної шкоди робітнику, що здійснюється у випадку, якщо порушення законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих стосунків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В даному випадку встановлено судом та не оспорюється сторонами по справі той факт, що позивач [PERSON] має професійне захворювання, встановлене повторно відповідним медичним висновком від 11.07.2016 року. Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України та ст. 247-1 КЗпП України працівникам надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення,глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також в інших, несприятливих для людини випадках психологічного дискомфорту. Отже, під поняттям «моральна шкода» охоплюються негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов'язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. Фізичні страждання - це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоров'я, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага або майнові права громадянина. Суд наголошує, що моральна, і фізична шкода після нанесення, по суті є непоправними і не завжди можуть бути відшкодовані. Неможливо відшкодувати (визначити еквівалент) втрати здоров'я, неможливо відшкодувати почуття страху, відчуття болю. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. Глибина переживань, викликаних ушкодженням здоров'я, ставиться в залежність від самої особи, тому призначення компенсації моральної шкоди полягає і в тому, аби певною мірою відновити втрату щастя особи і можливості насолоджуватися життям тепер і в майбутньому. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в разі стійкої втрати професійної працездатності право на отримання потерпілим страхових виплат, в тому числі і виплати за моральну (немайнову) шкоду, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237- 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оцінивши обставини справи та надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач в період виконання трудових обов'язків на підприємстві відповідача, через шкідливі умови праці, як наслідок чого їй встановлена третя група інвалідності з втратою професійної працездатності ступенем 60%, на думку суду свідчить про наявність у позивача моральних страждань у зв'язку з порушенням життєвих зв'язків, постійного фізичного болю від захворювань, незручності та дискомфорту, що стали наслідком захворювання, наявні хвороби викликають моральні страждання із-за неможливості виконувати певний фізичний труд, вона позбавлена в повній мірі реалізації свого права на труд, заробляти достатні гроші для утримання родини, і вимагає докладання певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України. Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 2 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховано тяжкість завданих ушкоджень здоров'ю позивача, ступень втрати її професійної працездатності та відсутність поліпшення її здоров'я, оскільки при повторному встановленні позивачу інвалідності встановлено ступінь втрати професійної працездатності знов 60 %. Враховуючи особливості та характер професійного захворювання [PERSON], його симптомів, які безперечно спричиняють позивачеві фізичні та моральні страждання та значно обмежують його у можливості працевлаштування та ведення повноцінного життя, неможливість повного відновлення здоров'я позивача, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог частково і стягнути на користь позивача 20 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору. Оскільки позивач по даній категорії справ звільнена від сплати судового збору при подачі позову, то відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, ці витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial