Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

12 травня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстровані: вона, її син - [PERSON], брат - [PERSON] та відповідач - [PERSON]. Останній фактично з дня реєстрації і до цього часу у зазначеному будинку не проживає і не з'являється, участі в утриманні житла, оплаті житлово-комунальних послуг не приймає. У добровільному порядку [PERSON] з реєстраційного обліку не знімається. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться в [ADDRESS], та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні позивачка [PERSON] уточнила позовні вимоги, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS], а позовні вимоги про зняття останнього з реєстраційного обліку залишити без розгляду, про що подала відповідну письмову заяву (а. с. 28). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Повідомлення про вручення поштового відправлення, спрямоване за місцем реєстрації останнього, повернулося без вручення у зв'язку із закінченням терміну зберігання. На підставі абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про час, день і місце розгляду справи (а. с. 21). У відповідності до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачка проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Заслухавши позивачку [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], повно, всебічно і об'єктивно дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею ст. 316 ЦК України поняття права власності визначено як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317, ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). У відповідності до ст. 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13 березня 1997 року завідувачем Білопільської державної нотаріальної контори Шамуковою Н. В., зареєстрованого в реєстрі за №553, позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з господарчими будівлями [ADDRESS] (а. с. 5). Право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 квітня 2016 року (а. с. 9-10). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [INFO], проживає за адресою: [ADDRESS], з нею також зареєстровані: її син - [PERSON], брат - [PERSON], відповідач - [PERSON], [INFO]. Останній фактично не проживає за вказаною адресою з 2009 року (а. с. 11, 22-27). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] ніколи не проживав у будинку позивачки, що знаходиться по [ADDRESS]. Речей відповідача за вказаною адресою також немає. У суду немає підстав сумніватись у показах вказаних вище свідків, оскільки останні не є зацікавленими особами, їх покази не суперечать письмовим матеріалам справи, дослідженим судом, та доводам позивачки. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] на даний час не є членом сім'ї позивачки [PERSON], не є власником або наймачем будинку, розташованого в [ADDRESS], який належить останній на праві власності, жодного дня не проживав у вказаному будинку, а лише зареєстрований у ньому, не приймає участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним позивачці на праві власності житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп. (а. с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved