Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

13. 08. 2015 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що між нею та відповідачем 09. 12. 1995 року укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану виконкомом Синельниківської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області за актовим записом №311. Під час шлюбу сторонами придбано квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Миру, 56/12, жилою площею 20, 3 кв.м., яка складається з: коридору 1 пл. 5,2; санвузлу 2 пл. 3,1 кв. м.; кухні 3 пл. 7.1 кв.м., кімнати 4 пл. 20,3 кв. м.; балкону 1 пл. 6, 1 кв.м. Договір купівлі-продажу від 16. 10. 2002 року укладено покупцем відповідачем. В квітні 2015 року чоловік [PERSON] позбавив можливості дружину [PERSON] користуватися спільною квартирою, вигнавши її, в результаті чого остання проживає у своєї матері. Іншого житла позивач не має. З урахуванням викладеного [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], а також усунути перешкоди у здійсненні права користування вказаним нерухомим майном шляхом зобовязання [PERSON] не чинити перешкоди у здійсненні права користування квартирою №12 у буд. 56 по вул. Миру у м. Синельникове Дніпропетровської області, як обєктом права спільної власності. Позивач у судовому засіданні надала суду пояснення таким чином, як це викладено вище, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] підтримала позицію [PERSON] та просила суд заявлені вимоги задовольнити. У судовому засіданні відповідач пояснив, що в період шлюбу з [PERSON], а саме у 2002 році, вони придбали квартиру за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Миру, 56/12. 29. 11. 2015 року він змінив замок у вказаній квартирі з метою недопущення дружини до речей, які вона має намір забрати, оскільки фактично припинили сімейні відносини з 01. 04. 2015 року. Зазначив, що позовні вимоги не визнає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що 29. 11. 2015 року їй зателефонувала [PERSON] з проханням допомогти забрати речі із квартири [ADDRESS], однак зробити це вони не змогли із-того, що замок у вхідних дверях було замінено. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є колегою позивача. 29. 11. 2015 року вона, на прохання [PERSON], разом із нею та [PERSON] приїхали за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Миру, буд. 12/56, але потрапити до вказаного помешкання не змогли, так як ключ, який знаходився у [PERSON] не підійшов до замку вхідних дверей вказаної квартири. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] не мешкає за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Миру, буд. 12/56. Нічого не знає про те, що [PERSON] чинить їй перешкоди у доступі до квартири шляхом заміни замку у вхідних дверях. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача, свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріалисправи та оцінивши їх у сукупності прийшов до наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають з 09 грудня 1995 року у зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Синельниківської міської Ради народних депутатів Дніпропетровської області шлюбі, про що того ж числа зроблено запис за №311. 16 жовтня 2002 року, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2020, [PERSON] придбав однокімнатну квартиру №12, розташовану за адресою: Дніпропетровська область. м. Синельникове, вул. Миру, буд. 56. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Як встановлено судом, спірне майно, а саме: однокімнатна квартира, придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні даної справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Аналогічна правова позиція викладена й у Постанові Верховного Суду України від 04. 11. 2015 року №6-1662цс/15, яка згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до ст. 22 КпШС визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Виходячи з аналізу наведених правових норам, а також наявних обставин справи, суд вважає, що перебування сторін з 09. 12. 1995 року і до теперішнього часу в зареєстрованому шлюбі, за час якого подружжям було набуте майно, яке відповідно до ст. 22 КпШС є спільною сумісною власністю, підлягає поділу в рівних частках, тобто по ? кожному із них. Окрім того, під час судового розгляду відповідач підтвердив створення з 29. 11. 2015 року перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом заміни замку у вхідних дверях в квартиру, що є спільною сумісною власністю позивача [PERSON], яка є його дружиною, що не узгоджується із здійсненням нею права спільної сумісної власності, яке полягає, відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, у тому, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Дії відповідача [PERSON], які полягають у створенні перешкод у користуванні нерухомим майном, що є обєктом спільної власності суперечать також статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, аналізуючи надані письмові докази, наведені правові норми, врахувавши позиції сторін, суд дійшов до висновку що вимоги позивача підлягають задоволенню як обґрунтовані та підтверджені належними доказами, а тому за позивачем [PERSON] наявні підстави для визнання за нею права власності на ? частину квартири, яка є частиною спільної сумісно власності з чоловіком [PERSON] та усунення перешкод у користуванні нею. На підставі викладеного,

Outcome: approved