Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

13 липня 2017 року позивачка звернулася до суду з відповідним позовом до відповідачів у якому зазначила, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на три земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах території Висунської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області та житловий будинок , розташований по [ADDRESS] . На випадок смерті [PERSON] заповіту не складав, був зареєстрований та проживав один. До нотаріальної контори окрім неї з заявами про прийняття спадщини звернулися відповідачі [PERSON] - сестра померлого та племінник [PERSON] З 1976 року до дня смерті вона проживала з [PERSON] однією сім`єю, вони мали спільний бюджет і господарство, разом виховували її сина [PERSON] [PERSON] був зареєстрований у неї, і лише після смерті своїх батьків зареєструвався у власному будинку, де вони тримали спільне господарство. 27 липня 2004 року йому була встановлена друга група інвалідності, внаслідок опікової травми, через яку він потребував сторонньої допомоги та догляду, які лише вона йому надавала. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 1976 року по день його смерті та надати їй право на спадкування за законом разом з відповідачами, як спадкоємцями другої черги за законом. Ухвалою судді Березнегуватського районного суду Міщенка Г.В. від 24 липня 2017 року у даній справі було відкрито провадження, а ухвалою судді цього ж суду Лусти С.А. від 20 липня 2018 року вказану цивільну справу було прийнято до його провадження. Позивачка та її представник - адвокат Яцук Н.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідачі та їх представник - адвокат Бобко В.А. в судовому засіданні проти позовних вимог позивача заперечували через їх безпідставність та просили суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників провадження та дослідивши докази у справі, суд дійшов наступного. З матеріалів справи, а саме копії паспорту позивачки вбачається, що вона з 06 квітня 1981 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.6). Згідно довідки Висунської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області № 529 від 14 квітня 2017 року та актів обстеження місця проживання від 14 квітня 2017 року та 08 січня 2018 року, позивачка проживала однією сім`єю разом з сином [PERSON] та [PERSON] , який з 1976 року по 12 грудня 1990 року був зареєстрований за адресою її проживання, а з 12 грудня 1990 року по день смерті - по [ADDRESS] ( а.с.8-9, 77). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суду показали, що позивачка проживала однією сім`єю з [PERSON] з 1976 року по день смерті останнього. Спочатку [PERSON] проживав у [PERSON] , а після смерті батьків переїхав у їх будинок, де вони господарювали разом з позивачкою. Вони постійно тримали спільне господарство, разом обробляли городину, вели спільний бюджет, відновили кухню та ремонтували будинок, будували господарські будівлі, паркан, позивачка постійно готувала йому їжу, прала одяг. У [PERSON] була інвалідність через вибух газу, доглядала за ним та допомагала йому лише позивачка з сином, які після його смерті займалися його похованням. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду показав, що є сином позивачки, яка близько 40 років проживала разом із [PERSON] однією сім`єю, вони мали спільний бюджет, господарство, він вважав його батьком, а [PERSON] його сином . Після смерті своїх батьків [PERSON] зареєструвався у їх будинку, але фактично лише доглядав за ним, оскільки господарство вони тримали на два будинки. Після отримання [PERSON] травми, вони з мамою лікували та доглядали за ним, відповідачі участі у цьому не приймали. За життя [PERSON] міг самостійно ходити, їсти, пити та користувався мобільним телефоном. З огляду на викладене суд доходить висновку, що починаючи з 1976 року і до часу смерті [INFO] , позивачка проживала спільно з [PERSON] як дружина і чоловік однією сім`єю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Суд критично відноситься до показів свідків [PERSON] , [PERSON] та допитаного як свідка відповідача [PERSON] , які в судовому засіданні вказували на самостійне проживання [PERSON] після смерті його батьків у будинку по [ADDRESS] та самостійне ведення домашнього господарства, оскільки вони спростовуються іншими дослідженими в судовому засіданні доказами. У 2004 році стан здоров`я [PERSON] погіршився внаслідок опікової хвороби, що підтверджується випискою з історії хвороби № 3896, та з 29 липня 2005 року йому було встановлено безстроково другу групу інвалідності (а.с.22-24). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є завідувачем опікового відділення лікарні № 3 м. Миколаєва. У 2004 році [PERSON] поступив до них у важкому стані, оскільки мав 41% опіків тіла, а саме голови, шиї та кінцівок. На лікуванні він перебував близько 45 днів, під час якого потребував стороннього догляду, який йому надавала позивачка з сином. Після цього [PERSON] періодично приїздив на обстеження та потребував санаторного лікування. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] , виданого 16 жовтня 2015 року виконавчим комітетом Висунської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області (а.с.10). Після його смерті відкрилась спадщина на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах території Висунської сільської рад Березнеуватського району Миколаївської області та житловий будинок, розташований по [ADDRESS] (а.с.13-17). З копії спадкової справи № 261/2015 у спадковому реєстрі № 58385605 вбачається, що до Березнегуватської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися позивачка та відповідачі, які є спадкоємцями померлого другої черги за законом. [PERSON] є сестрою померлого, а [PERSON] - племінник, у порядку ст.1266 ЦК України за правом представлення. Крім того, із заявою про прийняття спадщини зверталася племінниця [PERSON] , однак вона заявою від 08 квітня 2016 року відмовилась від прийняття спадщини. Позивачка є спадкоємицею четвертої черги за законом (а.с.51-64). Однак нотаріусом позивачці було відмовлено в оформленні спадкових прав та роз`яснено, що вона може бути закликана до спадкоємства у порядку статті 1264 ЦК України, як особа яка проживала разом із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту сумісного проживання з [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно пункту 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. За частиною першою статті 58 Конституції України, що визначає загальні правила дії законів та інших правових актів у часі, норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Отже, не можна встановити факт спільного проживання позивачки з [PERSON] до 01 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не мало правового значення. Відповідно термін проживання позивачки зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу має обраховуватись з 01 січня 2004 року по 13 жовтня 2015 року, а тому вимоги позивачки в цій частині підлягають частковому задоволенню. Встановлення зазначеного факту має для позивачки юридичне значення, оскільки дає їй право на спадкування майна [PERSON] , як спадкоємиці четвертої черги за законом, відповідно до статті 1264 ЦК України. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 200/21452/15-ц. Крім того, за частиною першою статті 1258 ЦК України - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві; тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення зазначених вище дій; безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Як зазначив Верховний Суд у вказаній вище постанові, для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти перелічених вище обставин. За пунктом 6 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року - безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. З матеріалів справи вбачається та визнається сторонами, що [PERSON] внаслідок отриманої навесні 2004 року опікової травми, з 30 березня до 14 травня 2004 року перебував на лікуванні у відділенні термічної травми та реконструктивної хірургії міської лікарні № 3, переніс кілька операції, а з 29 липня 2005 року друга група інвалідності була встановлена йому безстроково. Разом з тим безпорадний стан необхідно доводити відповідними записами в медичних документах, проте з 2004 року по 13 жовтня 2015 року [PERSON] на лікуванні жодного разу не перебував, та хоча і був непрацездатним, однак крім санаторно-курортного лікування, іншого лікування, у тому числі і стороннього догляду, не потребував. Дослідженні в сукупності докази, зокрема покази свідка [PERSON] , фотознімки [PERSON] на весіллі відповідача та DVD диск із записом весілля, свідчать про те, що [PERSON] хоча і мав проблеми зі здоров`ям, які були наслідком перенесеної опікової травми, однак у безпорадному стані не перебував та був у змозі самостійно забезпечити умови власного життя. При цьому посилання позивачки на надання нею допомоги та підтримки [PERSON] , на думку суду, свідчить лише про існування між ними відносин притаманних сім`ї. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у задоволенні позовної вимоги позивачки про надання їй права на спадкування після смерті [PERSON] разом із спадкоємцями другої черги за законом слід відмовити, за недоведеністю зазначеної вимоги. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню витрати на оплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, в розмірі 320 грн. з кожного.

Outcome: partial