Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

13 березня 2019 року до Куйбишевського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] (далі - представник позивача) в інтересах [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач) про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон та з тимчасово окупованої території неповнолітньої дитини без згоди батька до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначив, що [PERSON] народилась [INFO] та на даний час проживає разом з сином [PERSON] на тимчасово окупованій території в м. Сніжне Донецької області. Відповідач також проживає на тимчасово окупованій території України в м. Сніжне Донецької області. 11 липня 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 19.04.2018 року по справі №241/121/18 розірвано. В шлюбі [INFO] у подружжя народилась дитина - [PERSON] . 29 січня 2018 року [PERSON] отримала довідку переселенця для оформлення всіх необхідних документів для дитини - свідоцтва про народження, зміну прізвища дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] ». [INFO] року [PERSON] отримала дитячий закордонний паспорт на дитину [PERSON] . У позивача є батько - [PERSON] , який проживає у м. Сніжне Донецької області. Родичі [PERSON] та [PERSON] мешкають у Дніпропетровській області та Російській Федерації. Зараз дитині позивача - [PERSON] виповнилось 5 років та є потреба у оформленні довідки переселенця та влаштуванні дитини до школи на підконтрольній території України, але батько дитини не бажає їхати до підконтрольної території України та в подальшому надати дозвіл на виїзд дитини. Зараз відповідач отримав паспорт так званої «ДНР», працює у поліції так званої «ДНР» та приймає участь у бойових зіткненнях з ВСУ України, знаходиться в розшуку на території України як учасник терористичної організації. Позивач позбавлена можливості виїхати з дитиною з окупованої території, бо в неї немає дозволу на виїзд дитини у її супроводі без батька. Також, хоч і [PERSON] отримала дитячий закордонний паспорт, вона не має можливості поїхати за кордон, оскільки батько дитини бойовик та не дає дозволу на виїзд з дитиною. Позивач разом з дитиною не може поїхати з 2014 року до своїх родичів у Дніпропетровську область, бо не має дозволу від батька на перетинання кордону дитиною. Враховуючи викладене, позивач просить суд винести рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, на виїзд з тимчасово окупованої території України (м. Сніжне Донецької області) та на в`їзд на тимчасово окуповану територію України (м. Сніжне Донецької області) неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення дитиною 16 (шістнадцяти) років, тобто до [INFO] року у супроводі матері [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, наполягав на задоволенні позовних вимог, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату і місце розгляду належним чином повідомлений, відзиву на позов та заперечень проти позовних вимог не надав, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення) відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України. Суд дійшов висновку про те, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. Відповідно до вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 11 липня 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 19.04.2018 року по справі №241/121/18 розірвано, що підтверджується копією рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 19.04.2018 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Мангушським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 14 листопада 2018 року. В даний час дитина проживає та зареєстрована з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що відповідач також зареєстрований у м. Сніжне Донецької області. 29 січня 2018 року [PERSON] отримала довідку переселенця для оформлення всіх необхідних документів для дитини: свідоцтва про народження, зміну прізвища дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 14 листопада 2018 року. 10 січня 2019 року [PERSON] отримала дитячий закордонний паспорт на дитину [PERSON] , що підтверджується копією зазначеного документу. Як вбачається з матеріалів справи, у позивача є батько - [PERSON] , який на теперішній час проживає у м. Сніжне Донецької області, що підтверджується копіями свідоцтва про народження позивача, паспорта [PERSON] Родичі [PERSON] та [PERSON] проживають у Дніпропетровській області та Російській Федерації, що підтверджується копіями паспорта [PERSON] та рішення суду, свідоцтва про народження та паспорта [PERSON] . На теперішній час дитині позивача - [PERSON] виповнилось 5 років та є потреба у оформленні довідки переселенця та віддані дитини до школи на підконтрольній території України, однак батько дитини не бажає їхати до підконтрольної території України та в подальшому надати дозвіл на виїзд дитини. Як зазначає в позовній заяві [PERSON] , наразі відповідач отримав паспорт так званої «ДНР», працює у поліції так званої «ДНР» та приймає участь у бойових зіткненнях зі ЗСУ України, знаходиться в розшуку на території України як учасник терористичної організації. Позивач позбавлена можливості виїхати з дитиною з окупованої території, бо в неї не має дозволу на виїзд дитини у її супроводі без батька. Також, хоч і [PERSON] отримала дитячий закордонний паспорт, вона не має можливості поїхати за кордон, оскільки батько дитини - бойовик та не дає дозволу на виїзд з дитиною. [PERSON] разом з дитиною не може поїхати з 2014 року до своїх родичів у Дніпропетровській області, так як у них не має дозволу від батька на перетинання кордону дитиною. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законний підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень які установлюються законом. Згідно ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Частиною 3 статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом (частини 1, 2 статті 3 Конвенції). Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.1 ст. 141 СК України батько та мати рівні у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей, незалежно від перебування їх у шлюбі. Метою звернення позивача з даним позовом є отримання дозволу на вивіз дитини за кордон та з непідконтрольної території України. При цьому позивач в позовній заяві посилається на норми Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (зі змінами), які передбачають можливість ухвалення судом рішення на конкретний (одноразовий) виїзд без згоди батька із зазначенням його періоду (початку та закінчення), не позбавленого батьківських прав. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливо у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування, або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Позивачем в позовній заяві не вказано конкретного періоду часу, протягом якого вона разом з дитиною має намір перебувати за кордоном. В позовних вимогах позивачем зазначено, що вона має намір вивезти дитину до країн ближнього та дальнього зарубіжжя. Крім того, [PERSON] також просить надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території України (м. Сніжне Донецької області) та на в`їзд на тимчасово окуповану територію України (м. Сніжне Донецької області). Крім цього, позивач зазначила, що характером та метою в`їзду/виїзду на непідконтрольну територію України та за кордон є відвідування родичів та навчання дитини на підконтрольній Україні території. Однак надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини за кордон без згоди батька, як зазначено в позовній заяві, на багаторазові виїзди, не вказавши конкретний період виїзду за кордон, за межі України, в даному випадку на майбутнє, на короткий термін, при цьому не вказавши конкретну країну та конкретний період виїзду, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляють батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Аналогічний висновок був зроблений Верховним Судом України в постанові від 12.04.2017 року, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою у справі № 6-33303ск15 від 16.03.2016 року, зокрема про те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька дитини суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавлять батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд (виїзд) спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його часового проміжку (початку і закінчення виїзду) та у конкретну країну або країни (із зазначенням держави прямування), у яких перебуватиме дитина протягом виїзду. Згідно з ч. 5 ст.157 Сімейного кодексу України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне органне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом. Також можливість виїзду неповнолітньої дитини за кордон у супроводі одного із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків викладені також і в пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України. Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом №415ог від 12 червня 2015 року, в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Проаналізувавши вище викладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог. Надання дозволу на багаторазовий виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретної держави, часу, періоду, мети та місця перебування суперечить положенням чинного законодавства, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed