Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

14 жовтня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що вона та відповідач є співвласниками трьохкімнатної квартири [ADDRESS]. Син відповідача перешкоджає позивачеві у користуванні квартирою, змінив ключі від вхідних дверей, не надавши нові ключі позивачеві. У зв'язку з чим позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні квартирою, вселити позивача у квартиру [ADDRESS] та визначити порядок користування квартирою, шляхом виділення в користування сторін кімнати, а всі підсобні приміщення залишити у загальному користуванні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні за обставин викладених в ньому. Представник відповідача проти позову заперечував, просив суд в його задоволенні відмовити. Вказував, що не заперечує проти користування позивачем квартирою, остання має доступ до житла, з огляду на що відповідачу є незрозумілим позов [PERSON], оскільки вона має ключі від вхідної двері та може вільно користуватися квартирою, перешкод їй в цьому з боку відповідача не чиниться. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши наявні у справі докази, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному з'ясуванню всіх обставин справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 10) При цьому, в ході судового розгляду з'ясовано, що позивач за захистом своїх порушених прав до жодних органів не звертався, доказів таких звернень не надав, а представник відповідача пояснив, що з боку відповідача немає жодних перешкоджань позивачеві у користуванні вищезазначеною квартирою. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЖК України. Так, нормою ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох і більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки об'єктом права власності (спірна квартира) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в ній регулюється нормами Житлового кодексу України. Так, відповідно до норми ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною ч.1 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартир), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить., користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 161 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Так, при прийнятті судом рішення, суд виходив з того, що позивачем не було надано до суд жодних достатніх та достовірних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, щодо перешкоджання відповідачем у користуванні квартирою [ADDRESS], зокрема, таких як, складені житлово - ремонтною обслуговуючою будинок організацією акти, докази звернення до правоохоронних органів з приводу перешкоджання в користуванні житлом, пояснення свідків та інші допустимі докази, а отже, відповідач, як співвласник спірної квартири, не порушує прав позивача, який звернувся до суду за захистом своїх прав. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні нерухомими майном та вселення, визнання порядку користування квартирою не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому у задоволенні вищезазначеного позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed