Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

14.02.2019 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь вартість матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП (21.12.2016 року) в розмірі 59680 грн. 31 коп., з відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» розмір страхового відшкодування в розмірі 50 000 грн., та стягнути з обох відповідачів судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог в загальній сумі 34 154 грн. 11 коп., яка складається з описаних сум: 1096,81 грн. - судовий збір; 2230 грн. 80 коп. - вартість висновку експертного автотоварознавчого дослідження за №18959 складеного 26.12.2018 року; 23107 грн. 50 коп. - професійна правова допомога адвоката відповідно до договору про надання правової допомоги, додаткової угоди, акту виконаних робіт. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.12.2016 року близько 21 год. 35 хв. на кільцевій дорозі траси Київ-Харків-Довжанський в м. Харкові сталась ДТП за участю автомобіля «FAW CA105IK26» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , автомобіля ВАЗ -211540 д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , та автомобіля ВАЗ 21041-182-20 д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] 02.10.2017 року за результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно водіїв [PERSON] та [PERSON] про притягнення останніх до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито провадження по справі у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Окрім того, в мотивувальній частині постанови від 02.10.2017 року зазначено, що відповідно до висновку транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР України і знаходились із технічної точки зору в причинному зв`язку з винекненням даної пригоди. Внаслідок, зазначеної ДТП позивачу був заподіяний матеріальний збиток, оскільки вона є власником автомобіля ВАЗ 211540 д.н.з. [NUMBER] , в розмірі 109680 грн. 31 коп. Відповідно до Полісу №АЕ/7178142 цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП застрахована ПрАТ «СК «ВУСО» на страхову суму 50 000 грн. Позивачем були спрямовані вимоги відповідача про виплату зазначених коштів, проте вони були залишені без задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Також позивач просить стягнути з відповідачів витрати на правничу допомогу в розмірі 23107 грн. 50 коп., та витрати на складання висновків дослідження в розмірі 2230,80 грн. та 7722,00 грн. Представником відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» було подано відзив на позовну заяву, в якій він просить відмовити в задоволенні позову в частині до вимог відповідача ПрАТ «СК «ВУСО», посилаючись на те, що протокол про адміністративне правопорушення відносно водія [PERSON] не складався, та його вина у ДТП не встановлена, а проведена експертиза мала місце лише з пояснень третіх осіб, а автомобіль [PERSON] навіть не оглядався. Автомобіль позивача зазнав пошкодження внаслідок контракту з двома автомобілями, та відповідач категорично заперечує суму матеріального збитку в розмірі 109 680,31 грн. Представник позивача - адвокат Самойлов Є.Ю. в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, та просив її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись, що на нього протокол про адміністративне правопорушення не складався, та вина його у здійсненій ДТП є недоведеною. Представник відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності. Третя особа [PERSON] також в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, надіслав до суду пояснення, в яких просить розглянути справу без його участі, позов задовольнити, та зазначив, що вказана ДТП мала місце лише з провини відповідача [PERSON] 14.02.2019 року вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зуб Г.А. 19.02.2019 року судом здійснено електронний запит до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який повернувся до суду 19.02.2019 року. Ухвалою судді від 19.02.2019 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження. Судом встановлено, що [INFO] року на кільцевій дорозі траси Київ-Харків-Довжанський в м. Харкові сталася ДТП за участю автомобілів «FAW CA105IK26» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , автомобіля ВАЗ -211540 д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , та автомобіля ВАЗ 21041-182-20 д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, завдана матеріальна шкода. За фактом вказаної ДТП було складено протоколи про адміністративне правопорушення відносно третіх осіб [PERSON] та [PERSON] за ст. 124 КУпАП. Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.10.2017 року провадження у відношенні [PERSON] та [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито за збігом строку накладення адміністративного стягнення. Також вказаною постановою суду встановлено вину водія [PERSON] у вчиненні даного правопорушення, та зазначено, що питання щодо відповідності дій водіїв [PERSON] та [PERSON] вимогам ПДР України, та чи знаходились вони в причинному зв`язку з виниклою ДТП експертним шляхом неможливо. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20.12.2017 року вказану постанову залишено без змін, та зазначено, що протокол щодо [PERSON] як єдина підстава для притягнення до адміністративної відповідальності взагалі не складався у зв`язку з чим апеляційний суд також позбавлений процесуальної можливості вирішувати питання щодо встановлення в його діях вини у скоєнні ДТП. За змістом частини першої статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення закриття провадження на зазначеній підставі можливе за одночасної наявності таких умов: вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення, спливу встановленого законом строку. Тобто, для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, можливо лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення. Від так, з правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. Однак, не зважаючи на вказані норми, позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування завданих збитків саме до відповідача [PERSON] Автомобіль ВАЗ-211540 д.н.з. [NUMBER] , яким керував водій [PERSON] в момент ДТП належить позивачу на праві власності. В результаті ДТП, автомобілю позивача була заподіяна матеріальна шкода, яка складає 109680,31 грн., що підтверджується наданим до суду висновком експертного автотоварознавчого дослідження №18959 складеного на замовлення позивача, за виготовлення котрого позивач сплатила 2230,80 грн. Автомобіль «FAW CA105IK26» д.н.з. [NUMBER] на момент ДТП застрахований відповідачем за Полісом №АЕ 7178142 від 04.02.2016 року, ліміт за завдану майну шкоду складає - 50 000грн., [PERSON] та позивач звертались до відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» із заявами про виплату страхового відшкодування, однак їм було відмовлено. Вказані відмови в судовому порядку оскаржені не були. Також в якості доказу по справі, позивачем надано до суду висновок транспортно-трасологічного дослідження №19148 від 25.10.2018 року, складеного на замовлення позивача за матеріалами адміністративної справи, та для експертного огляду був наданий автомобіль позивача, вартість якого складає та сплачена позивачем в розмірі 7722,00 грн. Відповідно до якого, механічні пошкодження на автомобілі позивача утворилися внаслідок контактної взаємодії з автомобілем «FAW CA105IK26» д.н.з. [NUMBER] та автомобілем ВАЗ 21041-182-20 д.н.з. [NUMBER] , тобто внаслідок механізму ДТП, який вказаний в наданих копіях матеріалів справи. Позивач зверталась до відповідачів з вимогами про відшкодування вказаних коштів до відповідачів, однак, вони залишені без задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Крім того, порядок та умови виплати страхового відшкодування регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Порядок розрахунку вартості відновлювального ремонту встановлено Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. Відповідно до пункту 36.7 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. З огляду на викладене, встановлені у справі про адміністративне правопорушення обставини є обов`язковими для суду, що вирішує зазначений цивільній спір з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, не впливає на вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Разом з тим, свої особливості має порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Відповідно до частини другої статті 1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. За загальним правилом, закріпленим у статті 541 ЦК України, у разі неподільності предмета зобов`язання виникає солідарний обов`язок. Таким чином, виходячи з положень статті 1188 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 541 ЦК України, особи, які спільно завдали шкоди і визначити їх ступінь участі у завданні шкоди неможливо, є солідарними боржниками перед потерпілою особою. Відповідно до частини першої статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.10.2017 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно водіїв [PERSON] та [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку зі збігом строків накладення адміністративного стягнення, та зазначено, що суд позбавлений процесуальної можливості досліджувати нові докази та вирішувати питання про винуватість або невинуватість [PERSON] та [PERSON] Разом з тим постановою встановлений факт зіткнення автомобілів [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , та завдання шкоди автомобілям, що не виключає цивільно-правову відповідальність відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України. Отже, для правильного вирішення цієї справи, суду належить встановити механізм дорожньо-транспортної пригоди, а саме: чи була взаємодія джерел підвищеної небезпеки вказаних автомобілів під керуванням водіїв, оскільки пошкодження автомобіля позивача відбулось внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, то при вирішенні справи підлягають застосування положень частини другої статті 1188 ЦК України, якою передбачено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. В іншому випадку, застосуванню підлягають загальні положення про відшкодування шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, а саме частина п`ята статті 1187 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тобто, в цьому випадку обов`язковому з`ясування підлягають обставини, за яких відбулася зазначена дорожньо-транспортна пригода. Суд вважає за доцільне зазначити, що закриття провадження у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності останнього. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наведене, для встановлення зазначених обставин справи суд має визначитися із нормами матеріального права, які підлягають застосуванню у виниклих правовідносинах, складом осіб, які мають брати участь у справі, та вирішити питання про залучення цих осіб до участі у справі, у разі необхідності вирішити питання призначення автотехнічної експертизи, яка передбачає встановлення відповідності дій водіїв транспортних засобів у дорожній ситуації технічним вимогам Правил дорожнього руху, наявності у водіїв технічної можливості запобігти пригоді з моменту виникнення небезпеки, відповідності з технічної точки зору дій водіїв вимогам Правил дорожнього руху, а також встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями водіїв та дорожньо-транспортною пригодою, і лише після встановлення зазначених обставин вирішити питання щодо наявності або відсутності підстав цивільно-правової відповідальності водіїв транспортних засобів, чи одного з них. Згідно з п. 2 п. 4, п. 6, п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені закономабо судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановленізакономабо судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначенізакономабо судом. Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. Висновок експертизи може бути доказом у справі, а саме - висновком експертизи, лише у тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду за правилами ЦПК України відповідними судово-експертними установами. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду №638/16054/16-ц від 12 вересня 2018 року. Відповідно до ч. 1ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Оскільки наданий позивачем висновок судової автотехнічної експертизи був складений в рамках розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] та [PERSON] , а протокол про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] не складався, та вказана експертиза проведена на підставі пояснень вказаних водіїв, так як і транспортно-трасологічне дослідження, яке надано до суду, проводилось без врахування пояснень та огляду транспортного засобу відповідача [PERSON] , та, вирішити питання щодо відповідності або невідповідності дій водіїв [PERSON] та [PERSON] вимогам ПДР, які перебували б з технічної точки зору з виниклою ДТП не представилось можливим, виходячи тільки із пояснень вказаних водіїв відносно механізму розвитку даної ДТП, а тому суд не може брати вказаний висновок до уваги як висновок експерта по дійсній цивільній справі. Клопотання про призначення експертизи під час розгляду даної справи у суді не заявлялось. Разом з тим, водії [PERSON] та [PERSON] по справі є третіми особами, а залучення до участі в справі вказаних осіб в якості співвідповідачів можливе лише за клопотанням позивача, яке до суду не надходило. Крім того, позивачу надавалась правнича допомога адвокатом, який обізнаний із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. А тому за вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні даного позову за наведених вище підстав, що не позбавляє позивача звернутись до суду повторно з вказаним позовом із залученням в якості співвідповідачів по справі усіх учасників виниклої ДТП, та з подальшим визначенням ступеню вини кожного учасника, оскільки вимоги тільки до водія [PERSON] є передчасними. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed