Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

13.06.2016 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом, в подальшому уточненим як письмово (а.с.101), так і безпосередньо при розгляді справи, до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», [PERSON] індустріального технікуму Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» про стягнення заборгованості по заробітній платі за період відпустки з урахуванням компенсації та індексації, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, пославшись на таке: З 08 липня 1999 року вона працювала в [PERSON] індустріальному технікумі на посаді лаборанта, а з 01 вересня 1999 року по 08 червня 2015 року на посаді викладача економічних дисциплін, про що свідчить відповідний запис в її трудовій книжці. Працюючи в технікумі до січня 2013 року вона отримувала заробітну плату в повному обсязі за загальним та спеціальним фондами фінансування, проте, починаючи з січня 2013 року по серпень 2013 року, заробітна плата за спеціальним фондом своєчасно їй не виплачувалась. Так, з 03 липня 2013 року по 28 серпня 2013 року їй була надана відпустка тривалістю 56 календарних днів. Заробітна плата за період зазначеної відпустки була нараховані їй за обома фондами фінансування як за загальним фондом, так і за спеціальним фондом. Проте заробітна плата за період відпустки за спеціальним фондом їй дотепер не виплачена. Згідно з розрахунковим листом за липень 2013 року від 18.07.2013 р. відповідачем не виплачена їй сума заробітної плати «відпускних» в розмірі 2445,30 грн. Індексація цієї заробітної плати складає 1281,80 грн. Беручи до уваги те, що відповідачі мали виплатити їй відпускні 30-31 червня 2013 року, тобто не пізніше ніж за три дні до початку відпустки, та, враховуючи положення Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», загальна сума компенсації складає 1281,80 грн. Зазначені суми просить стягнути з відповідачів на її користь солідарно. Крім того, просить стягнути з відповідачів на її користь солідарно середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні 08.06.2015 р., починаючи з 09 червня 2015 року по день ухвалення судового рішення. Також, несвоєчасною виплатою належних коштів їй було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона не могла користуватися усіма благами і пільгами, які б дали їй грошові кошти. Через те, що вона є інвалідом другої групи, вона потребує постійного лікування. Розмір моральної шкоди вона оцінює у 3000,00 грн., яку також просила стягнути з відповідачів на свою користь солідарно. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог за таких підстав: [PERSON] дійсно працювала в [PERSON] індустріальному технікумі на посаді викладача економічних дисциплін, та 08.06.2015 р. була звільнена за власним бажанням. Відповідно до наказу КІТ ДВНЗ «ДонНТУ» №172 від 27.09.2012 р. «Про розподіл навчального навантаження викладачів на 2012-2013 навчальний рік» викладачу [PERSON] було встановлене навчальне навантаження в кількості 730,55 годин (424,45 бюджет + 306,10 платники). Згідно з затвердженим штатним розписом на 2013 рік, заробітна плата за спеціальним фондом їй була нарахована і виплачена в повному обсязі. З 03 липня 2013 року по 28 серпня 2013 року позивачці була надана відпустка тривалістю 56 календарних днів. Заробітна плата за період зазначеної відпустки була нараховані їй за загальним фондом фінансування, який формується за рахунок бюджетних коштів. За спеціальним фондом, який формується за рахунок надходження коштів, отриманих як плата за послуги КІТ ДВНЗ «ДонГТУ», - заробітна плата не нараховувалася через відсутність таких надходжень, тож і не мала виплачуватися. Також вважає, що оскільки позивач знала про порушення своїх прав з липня 2013 року, то не може вимагати індексацію заробітної плати в сумі 1281,80 грн. та компенсацію у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 1281,80 грн. через пропущення строку звернення до суду. Проти вимог стягнення моральної шкоди також заперечував, оскільки позивачем не надано доказів відносно наявності такої шкоди та не обґрунтований її розмір. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши позивача та представника відповідачів, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, дістає таких висновків. Позивач [PERSON] працювала в [PERSON] індустріальному технікумі з 08 липня 1999 року по 08 червня 2015 року: 08.07.1999 р. за наказом №112 від 07.07.99 р. прийнята в якості лаборанта, наказом №115 від 19.07.99 р. переведена викладачем економічних дисциплін, 08.06.2015 р. наказом №81-к від 08.06.2015 р. звільнена за власним бажанням у відповідності до ст.38 КЗпП України, що підтверджено відповідними записами у трудовій книжці позивачки (а.с.7-8). 31.08.2012 р. Донецьким національним технічним університетом, з одного боку, та [PERSON], з другого боку, було укладено Контракт (а.с.106), згідно з яким позивачка була призначена на посаду викладача економічних дисциплін КІТ ДВНЗ «ДонНТУ» на строк з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2013 року. За п.1.4. Контракту на позивачку як педагогічного працівника повністю поширюється законодавство про працю, про освіту, Статут і Правила внутрішнього трудового розпорядку Університету. За п.п.4.1.,4.2. позивачці як працівнику за виконання обовязків, передбачених Контрактом, виплачується посадовий оклад згідно зі штатним розкладом, інші види виплат, передбачені чинним законодавством, а також надається щорічна відпустка тривалістю 56 календарних днів відповідно до чинного законодавства. Наказом по [PERSON] індустріальному технікуму від 03.07.2013 р. №56-в «Про надання відпустки» [PERSON] була надана відпустка на 56 календарних днів 03.07.13 по 28.08.13 включно з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення згідно зі ст.57 Закону України «Про освіту» (а.с.66). У відповідності до Довідки про доходи від 11.08.2016 р. №30 [PERSON] в період липень 2013 року за загальним фондом фінансування нарахована заробітна плата в сумі 3569,08 грн., в період серпень 2013 р. в сумі 1932,55 грн., яка виплачена у повному обсязі (а.с.34). У відповідності до Довідки про доходи від 11.08.2016 р. №29 заробітна плата [PERSON] в період липень-серпень 2013 року за спеціальним фондом фінансування не нараховувалася й не виплачувалася (а.с.30). Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходив з такого: Діюче трудове законодавство - стаття 74 КЗпП України гарантує громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надання щорічних (основної та додаткових) відпусток із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Стаття 12 Закону України «Про оплату праці» відносить гарантію для працівників оплати праці, зокрема щорічних відпусток, встановлену\~Кодексом законів про працю України\~та іншими актами законодавства України, до мінімальних державних гарантій. Стаття 21 Закону України «Про відпустки» передбачає виплату заробітної плати працівникам за час відпустки не пізніше ніж за три дні до її початку.\~ В порушення наведеного Закону право позивачки на оплату праці за період щорічної відпустки було відповідачем порушено, а саме заробітна плата «відпускні» за період липень-серпень 2013 року по спеціальному фонду фінансування, як це вбачається з «Розрахунково-платіжних відомостей за видами оплат праці №2» за спеціальним фондом не нараховані (а.с.87-88,89-90). Незбереження за позивачкою заробітної плати на період відпустки липень-серпень 2013 року за спеціальним фондом підтверджено також листом ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» від 10.12.2015 р. № 1-2/1948 (а.с.9). Проте офіційно доведена відповідачами до відома суду інформація щодо не проведення нарахування заробітної плати позивачці за період липень-серпень 2013 року за спеціальним фондом суперечить наданому позивачкою такому доказу як «Расчетный лист за июль 2013 г. № 18.07.2013» (а.с.12), з якого вбачається, що [PERSON] за спеціальним фондом була нарахована заробітна плата на період відпустки в сумі 2445,30 грн. (а.с.12). При цьому суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача про недопустимість цього доказу через відсутність засвідчення його відповідними посадовими особами відповідачів, а також через невідповідність іншим наданим стороною відповідача бухгалтерським доказам та показам свідка [PERSON] щодо не нарахування викладачам «відпускних» у спірний період часу, за таких підстав: Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» передбачено повідомлення працівника про розміри оплати праці, а саме при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці, як загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Таке повідомлення працівника передбачено і положеннями Колективного договору [PERSON] індустріального технікуму Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» - п.5.9. (а.с.63). Тож суд вважає зазначений доказ належним і допустимим, а відображені в ньому відомості про нарахування заробітної плати [PERSON] у спірний період такими, що заслуговують на увагу. Також доводи сторони позивача про те, що у спірний період часу «відпускні» нараховувалися всьому педагогічному складу Технікуму, підтверджені свідком [PERSON], яка пояснила у судовому засіданні, що працювала в [PERSON] індустріальному технікумі викладачем, в тому числі в 2013 році. Відпустка їй була надана як і іншим викладачам тривалістю 56 днів у липні-серпні 2013 року. За цей період її заробітна плата була збережена у повному обсязі і нарахована як за загальним фондом фінансування, так і за спеціальним фондом фінансування, проте - виплачена відповідачем при її звільненні у 2014 році. Тож суд дістає висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заробітної плати позивачки - в заявленій сумі 2445,30 грн., зазначеній в «Расчетном листе за июль 2013 г. № 18.07.2013». При цьому суд вважає неспроможними доводи сторони відповідача про пропущення позивачкою строку звернення до суду з цими вимогами, з огляду на таке: Статтею 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2). У даному випадку суд не вбачає підстав для застосування положень частини першої статті 233 КЗпП України, з огляду на те, що судом встановлена подія нарахування відповідачем спірної суми. У відповідності до ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Індекс інфляції за певний період, при цьому, розраховується на підставі даних Державної служби статистики про інфляцію кожного окремого місяця та з урахуванням «Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», які викладені в листі Верховного Суду України № 62-97р від 03 квітня 1997 року. Компенсація розрахована судом за період з серпня 2013 року по грудень 2016 року. Сукупний індекс інфляції в цей період склав 101,98%: 2013 рік 99,3% * 100,0% * 100,4% * 100,2% * 100,5% = 100,4% 2014 рік - 124,9% 2015 рік 143,3% 2016рік 112,4%; 1) 100,4% * 124,9% / 100 * 143,3% / 100 * 112,4% / 100 = 201,98%; 2) 201,98% - 100% = 101,98%. Виходячи із визначеної судом заборгованості, сума компенсації складає 2493,72 грн. = 2445,30 грн. * 101,98%. Таким чином [PERSON] належить до сплати заборгованість із заробітної плати за період відпустки з 03.07.2013 р. по 28.08.2013 р. включно з урахуванням компенсації в сумі 4939 грн. 02 коп. = 2445,30 грн. + 2493,72 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення індексації, то слід зазначити таке. Пункт 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачає, що індексація грошових доходів населення це - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Згідно зі ст.2 Закону України «Про оплату праці» структуру зарплати становить основна та додаткова зарплата, яка включає в себе доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, тощо. З приписів п.1.3 Розділу 1, п.2.2.7 Розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики № 5 від 13 січня 2004 року, вбачається, що суми виплат, пов'язаних з індексацію заробітної плати, входять до структури заробітної плати. Суд вважає, що дія Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки проіндексовані можуть бути поточні доходи працівників, а на прострочену заробітну плату може бути нарахована лише компенсація, наявність факту порушення трудового законодавства відповідачем в частині невиплати позивачці індексації вже отриманої заробітної плати не надано, тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення індексації на несвоєчасно виплачену заробітну плату, необхідно відмовити. Щодо вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені: Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснив, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою встановлено, що середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплати за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата (абз.3 п.2 постанови); та передбачено, що в розрахунок середньої заробітної плати включаються всі виплати в томі розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки (абз.3 пункту 3 постанови). З огляду на положення наведеного вище Порядку, суд обчислює середньоденну заробітну плату, виходячи з нарахувань травень та червень 2015 (довідки від 18.01.2017 р. №№2,3), яка дорівнює 58,89 грн.: (1258,69грн. + 331,37 грн.) / 27 днів (кількість виходів в зазначені місяці). Виходячи з визначеного судом розміру середньоденної заробітної плати, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивача складає 20434,83 грн. = 58,89 грн. * 347 днів затримки розрахунку. Зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача, позов в цій частині - задоволенню. Щодо вимог відшкодування моральної шкоди: Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно абзацу 1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що в зв'язку із порушенням конституційного права позивачки на працю, яке виразилося в затримці розрахунку при звільненні, а саме, невиплаті всієї заробітної плати, позивачка вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, звертатися за захистом своїх порушених прав до суду, що завдавало йому моральних страждань. В пункті 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України розяснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи доведеність позивачкою характеру та обсягу її моральних страждань, їх тривалість, виходячи з вимог розумності та справедливості, моральну втрату позивачки суд оцінює в 500 грн. В цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання, на кого з відповідачів має бути покладена відповідальність за позовом, суд виходив з того, що трудовий договір у формі Контракту від 31.08.2012 р. був укладений позивачкою [PERSON] з відповідачем - Державним вищим навчальним закладом «Донецький національний технічний університет». Тож відповідальність за позовом слід покласти на відповідача - Державний вищий навчальний заклад «Донецький національний технічний університет», а у задоволенні позову до відповідача [PERSON] індустріальний технікум Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» слід відмовити. Тож позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial