Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

12 червня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями /а. с. 1/. 15 червня 2018 року ухвалою судді відкрито провадження у справі без виклику сторін у судове засідання /а. с. 21-22/. Представником відповідача засобами поштового зв'язку до суду направлено заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання, мотивуючи тим, що необхідним є виклик осіб для допиту в якості свідків /а. с. 27-28/. 12 липня 2018 року до суд надійшов відзив на позов, у якому відповідач вимоги [PERSON] не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність, та подав заяву про застосування строків, встановлених ст. 233 КЗпП України /а. с. 33-37, 40-42/. Від позивача 27 серпня 2018 року до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів копії відповіді Головного управління Держпраці Київської області № 4.4/2-М-1718-2567 від 08 червня 2018 року, у якому також містилося клопотання про витребування у відповідача копії акту та припису Держпраці про усунення виявлених порушень вимог законодавства про працю, складених за результатами інспекційного відвідування за зверненням позивача, та додаткові пояснення до позовної заяви щодо строків позовної давності /а. с. 68-75/. Суд ухвалою від 28 серпня 2018 року, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання, ухвалив проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням та викликом сторін у судове засідання /а. с. 77/. Ухвалою суду від 02 жовтня 2018 року, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено задовольнити клопотання представника відповідача про виклик у судове засідання [PERSON] та [PERSON] для допиту в якості свідків /а. с. 81-82, 84/. Допитана 31 жовтня 2018 року в якості свідка [PERSON], яка працює на посаді начальника відділу кадрів КП по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст» надала покази суду, що у день звільнення позивач не з'явився у відділ кадрів для отримання своєї трудової книжки, на неодноразові телефонні дзвінки щодо необхідності з'явитися він не відповідав, листи, направлені засобами поштового зв'язку за адресою, що була надана позивачем як місце проживання [[ADDRESS]], поверталися відправникові без вручення адресату. Після отримання заяви позивача з м. Десна Чернігівської області [[ADDRESS]] трудова книжка [PERSON] була направлена за цією адресою. Свідок [PERSON] - начальник Південної МЕД, будучи допитаним у судовому засіданні 20 грудня 2018 року, надав суду покази, що позивач проходив під його керівництвом стажування на майстра, але через короткий проміжок часу вирішив звільнитися. Останнього дня його роботи [13 листопада 2017 року] начальник відділу кадрів [PERSON] попросила нагадати [PERSON] прийти до відділу кадрів забрати документи. Після обіду того ж дня [PERSON] попросив свідка відпустити його раніше з роботи, запевнивши, що всю роботу виконав. Тому свідок, попрощавшись із [PERSON], відпустив його з роботи. Перед кінцем робочого дня свідку телефонувала [PERSON] та перепитувала чи присутній на роботі [PERSON], оскільки до неї він не приходив за трудовою книжкою, проте позивача з 14:00 год. не було на робочому місці. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши обґрунтування позивача, заперечення представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 17 жовтня 2017 року - відповідно до наказу № 377-к позивач прийнятий за основним місцем роботи на посаду майстра чергового Південної МЕД з 18 жовтня 2017 року з випробувальним терміном два місяці до 15 грудня 2017 року, призначено стажування по 16 листопада 2017 року /а. с. 10, 45/. На підставі заяви позивача від 10 листопада 2017 року наказом № 416-К позивач звільнений з роботи з 13 листопада 2017 року за власним бажанням, згідно з ст. 38 КЗпП України /а. с. 44, 46/. Факт здійснення остаточного розрахунку з ним після звільнення позивач визнає. Проте трудову книжку у день звільнення [13 листопада 2017 року] позивач не отримав. За наданими суду показами допитаних у судових засіданнях свідків, позивач повідомлявся про необхідність з'явитися в останній день роботи у відділ кадрів для вручення йому трудової книжки та надання заповненого обхідного листа, проте не прийшов, залишивши робоче місце раніше з дозволу керівника стажування. З приводу того, що позивач 13 листопада 2017 року, будучи повідомленим про необхідність отримання трудової книжки у день звільнення, не з'явився до відділу кадрів, 14 листопада 2017 року складено відповідний акт /а. с. 53/. Окрім того начальником відділу кадрів [PERSON] подано доповідну записку керівництву з викладом обставин щодо ситуації, що склалася відносно позивача та невручення йому трудової книжки через те, що він не з'явився в останній робочий день до відділу /а. с. 54/. [PERSON], котрий був допитаний в якості свідка, будучи призначеним керівником стажування позивача, надав керівництву свої письмові пояснення з приводу викладених [PERSON] обставин /а. с. 56/. Як вбачається з копій листів від 14 листопада, 28 листопада, 29 грудня 2017 року та 14 лютого 2018 року, направлених на адресу: вул. Леніна, буд. 9, м. Березань, Київська обл., відповідач неодноразово просив позивача з'явитися у відділ кадрів для отримання трудової книжки /а. с. 47-52/. 04 червня 2018 року, після надіслання позивачем заяви про направлення його трудової книжки засобами поштового зв'язку, відповідач направив її за адресою відправника, що була вказана на конверті, у якому заява надійшла відповідачу [[ADDRESS]] /а. с. 13, 18/. Як вбачається з відповіді № 4.4/2-М-1718-2567 від 08 червня 2018 року, наданої позивачеві Головним управлінням Держпраці у Київській області, за результатами інспекційного відвідування складено акт та надано виконуючому обов'язки начальника комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст» Котлубею Д. О. припис про усунення виявлених порушень вимог законодавства про працю, які виявлені під час проведення інспекційного відвідування. У ході проведення інспекційного відвідування, на підставі наданих адміністрацією КП «Київавтошляхміст» документів, встановлено порушення вимог законодавства про працю України, а саме порушено вимоги пункту 2.5 Глави 2 Інструкції № 58 «Про порядок ведення трудових книжок працівників», із кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, перечення і звільнення, працівник не ознайомлений під розписку у особовій картці, а також порушено вимоги частини першої статті 47 КЗпП України, належно оформлена трудова книжка не видається працівникові у день звільнення /а. с. 70, 71/. Основним Законом України проголошено у статті 43, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з частиною першою, другою ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Статтею 116 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Частиною п'ятою ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Питання пов'язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються, зокрема, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110. Згідно з п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження). Відповідно до положень п. 4.1 Інструкції, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. У відповідності до частини першої ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини другої вказаної статті Кодексу). Статтею 82 ЦПК України визначено випадки, у яких сторона звільняється від доказування обставин, на які посилається. Слушними є доводи відповідача про те, що дійсно 10 листопада 2017 року позивачу видавався обхідний лист, який він не повернув до відділу кадрів, але й незаповнений не міг бути підставою для відмови у видачі трудової книжки у разі звернення до відділу у день свого звільнення, оскільки відповідач провів з ним повний розрахунок, що свідчить про те, що відповідач не пов'язував здачу заповненого обхідного листа із проведенням розрахунку. Доказів на підтвердження того, що йому було відмовлено у видачі трудової книжки як у день звільнення, так і у подальшому до звернення із заявою, направленою поштою 30 травня 2018 року, позивач не надав, як і доказів того, що факт несвоєчасної видачі трудової книжки перешкоджав його працевлаштуванню або, що позивач намагався працевлаштуватися. Як вбачається із змісту відповіді № 4.4/2-М-1718-2567 від 08 червня 2018 року, наданої позивачеві Головним управлінням Держпраці у Київській області, за результатами інспекційного відвідування відповідача, порушення, які було встановлено та зафіксовано в акті, видано припис про усунення виявлених порушень вимог законодавства про працю, у випадку із позивачем були вимушено допущені через те, що він не з'явився у день звільнення до відділу кадрів підприємства, хоча і був попереджений про необхідність прийти. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заява представника відповідача про застосування строків позовної давності відхиляється. Судом враховуються роз'яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed