Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

13.11.2020 до Решетилівського районного суду надійшла вищевказана позовна заява, у якій позивачка просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом приміщенням, за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , який є її племінником, зареєстрований у її будинку, але не проживає за цією адресою з 2015 року, не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла, його особистих речей у будинку немає. Вказує, що не чинить перешкод у користуванні ним житловим приміщенням. Реєстрація відповідача у будинку позивачки перешкоджає останній у оформленні субсидії. 23.11.2020 суддею Романенко О.О. відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 11.01.2021 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. 16.02.2021 позивачка подала до суду подала до суду клопотання, у якому просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.39). Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату і місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті суду (а.с.41). Клопотання про розгляд справи за його відсутності чи інших заяв по суті або з процесуальних питань від відповідача до суду не надходило. Відповідач не надав заперечень проти зазначених у позові обставин. Отже, за письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно та всебічно дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 92858295 від 26.07.2017 (а.с.7). Із довідки виконавчого комітету Лиманської Другої сільської ради Решетилівського району Полтавської області від 01.10.2020 №386, вбачається, що у вищевказаному будинку разом із позивачкою зареєстрований, зокрема, її племінник [PERSON] , [INFO] , який фактично не проживає (а.с.12). Відповідач за своїм місцем реєстрації у будинку за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2015 року, що підтверджується актом обстеження житлового будинку (а.с.13). Суд не бере до уваги копії технічного паспорту на житловий будинок, оскільки даний письмовий доказ не має доказового значення у справі та не є належним та допустимим доказом при вирішенні спору про втрату права користування житловим приміщенням. Спір у справі виник із житлових правовідносин та його вирішення регулюється нормами житлового законодавства. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц. Належних і допустимих доказів того, що сторони пов`язані спільним побутом та мають взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання до суду не надано. З огляду на зазначене, застосуванню підлягають норми ЖК Української РСР. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно до ст. 71 Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Реєстрація відповідача, який фактично з 2015 року не проживає за місцем своєї реєстрації, у житловому будинку, належному позивачці порушує її права власника розпоряджатися своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З досліджених вище доказів встановлено, що відповідач не проживає та не з`являється у належному позивачці будинку з 2015 року, тобто понад шість місяців, доказів того, що позивачка чинить перешкоди у доступі до житла відповідачу відсутні, тому суд доходить висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з даним позовом позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.1903137951.1 від 13.11.2020 (а.с.1). Вказані кошти судового збору були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України 13.11.2020, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.18). Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст. 71,72 ЖК Української РСР,

Outcome: approved