Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

13.04.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] , який діяв в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександр Юрійович, про визнання договору іпотеки недійсним та скасування обтяження нерухомого майна, яку під час розгляду справи уточнив та у відповідності до заяви про зміну підстав позову від 08.09.2021 року за вх. №48185, згідно з якою позивач [PERSON] діючи лише у власних інтересах просить суд: - визнати недійсним іпотечний договір від 20.08.2007 року, номери бланків договору ВЕТ №847794 та ВЕТ №847793, зареєстрований в реєстрі за №793; - скасувати заборону на відчуження квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 20.08.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка в свою чергу належить [PERSON] та йому на праві спільної сумісної власності подружжя. Позивач, дізнавшись про іпотечний договір та під час розгляду справи ознайомившись з документами, що слугували підставою для його укладення, вважає вказаний договір підлягаючим визнанню недійсним, з підстав того, що під час його посвідчення приватний нотаріус в порушення вимог Інструкції №20/5 від 03.03.2004 року: не встановлював особу іпотекодержателя; не встановлював особу, що діяла в якості представника, а саме виконуючого обов`язку начальника відділення №66 АКІБ «УкрСиббанк», приймаючи те, що [PERSON] у відповідності до довіреності діяв, як виконуючий обов`язки начальника відділення, а у договорі зазначено, що [PERSON] є начальником відділення; іпотечний договір був укладений між трьома сторонами: АКІБ «УкрСиббанк», начальником відділення №66 АКІБ «УкрСиббанк» Самборським О.М. та Лукіч Н.В.; протиправно накладено заборону на відчуження предмета іпотеки на користь АКІБ «УкрСиббанк», ані на сторону правочину - відділення №66 АКІБ «УкрСиббанк». Крім того, позивач також стверджує, що ним було складено заяву про надання згоди на укладення іпотечного договору - [PERSON] , однак від помилився щодо обставин, які мають істотне значення, приймаючи те, що він є громадянином Боснії і Герцеговини , не розуміє українську мову, а нотаріально-посвідченого перекладу на рідну йому мову надано не було. Приймаючи вищезазначені обставини, позивач просить суд задовольнити вищевказані позовні вимоги, що стало підставою для пред`явлення вказаного позову до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 26.04.2021 року, вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено дату,час у місце проведення судового засідання. Разом з позовом, позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 26.04.2021 року, з урахуванням ухвали суду від 18.05.2021 року про виправлення описки, залишено без задоволення. 03.06.2021 року позивач надав до суду клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 03.06.2021 року задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександра Юрійовича належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо посвідчення іпотечного договору від 20.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем Олександром Юрійовичем, зареєстрованого в реєстрі за №793, укладеного між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк». 28.06.2021 року на виконання зазначеної ухвали суду, до суду надійшли від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександра Юрійовича витребувані судом докази. 08.09.2021 року до суду надійшла заява від позивача про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 20.10.2021 року залишено без задоволення. 23.06.2021 року до суду від представника відповідача АТ «УкрСиббанк» надійшов відзив на позовну заяву в первісній редакції. 08.09.2021 року представник позивача надав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій позивач діє лише від власного імені та заявив вищевикладені вимоги, яку судом у підготовчому судовому засіданні 20.10.2021 року прийнято до розгляду. 28.09.2021 року представник відповідача АТ «УкрСиббанк» надав до суду відзив на змінену позовну заяву, долучений до матеріалів справи у підготовчому судовому засіданні 25.11.2021 року, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності заявлених вимог. Одночасно представником заявлено вимогу про застосування строків позовної давності. 20.10.2021 року відповідачка [PERSON] надала до суду заяву про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 20.10.2021 року повернуто останній, з підстав не відповідності поданої заяви вимогам ст. 151 ЦПК України. 25.11.2021 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 13.12.2021 року відповідачка [PERSON] заявила відвід головуючому по справі - судді Калініченко Любові Василівні, з підстав того, що через порушення суддею її Конституційних прав, а також закриття підготовчого судового засідання в минулому судовому засіданні, проміж подане клопотання про відкладення судового засідання, в неї виникли сумніви у неупередженості та об`єктивності судді. Також відповідачкою, через не надання відповіді секретарем судового засідання на її вимоги, було заявлено відвід секретарю судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13.12.2021 року, заяву відповідача [PERSON] про відвід головуючому по справі - судді Калініченко Любові Василівні та секретарю судового засідання - Матвієвій Анастасії Валеріївні подану по цивільній справі №947/11366/21 - залишено без розгляду. В судовому засіданні призначеному на 16.12.2021 року представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, підтримувала та просила суд задовольнити. Представника відповідача АТ «УкрСиббанк» - Горик В.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав необґрунтованості та безпідставності заявлених вимог, з посиланням на підстави викладені у відзиві на позовну заяву в останній редакції. Третя особа - приватний нотаріус Кобзар О.Ю. у судове засідання на з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак в матеріалах справи наявні заяви останнього про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін по справі та відповідача [PERSON] , дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , громадянин Боснії і Герцеговини , та [PERSON] з 26.10.1997 року перебувають зареєстрованому шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про одруження. В період перебування у шлюбі, 08.07.2003 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі якого 11.07.2003 року КП «ОМБТІ та РОН» за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану квартиру, за наслідком чого вчинено запис №3365 в книзі 153доп-167. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Сторонами по справі не спростовувалось, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 20.08.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] були укладені договори про надання споживчого кредиту: - №11198273000, за умовами якого банк надав позичальнику - [PERSON] кредитні кошти в сумі 24381 доларів США, терміном до 20.08.2028 року, зі сплатою 12,5% річних; - №11198528000, за умовами якого банк надав позичальнику - [PERSON] кредитні кошти в сумі 80000 доларів США, терміном до 20.08.2028 року, зі сплатою 13,0% річних; - №11197315000, за умовами якого банк надав позичальнику - [PERSON] кредитні кошти в сумі 3737,40 грн., терміном до 20.08.2028 року, зі сплатою 16,5% річних. В забезпечення виконання умов вказаних договорів про надання споживчого кредиту, 20.08.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №793, а також на підставі якого встановлено заборону відчуження майна, зареєстровану в реєстрі за №482. За умовами іпотечного договору, [PERSON] , як іпотекодавець, надала Банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Пунктом 1.8 договору іпотеки зазначено, що іпотекодавець довів до відома іпотеко держателя, що предмет іпотеки, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набутий у період зареєстрованого шлюбу. Цей договір вчинений за письмовою згодою чоловіка іпотекодавця, викладеною окремою заявою, яка зберігається у справах приватного нотаріуса. З витребуваних судом у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кобзаря О.Ю. документів, що стали підставою для вчинення вказаного іпотечного договору вбачається, що громадянин Боснії- Герцеговини [PERSON] 20.08.2007 року склав заяву, яка була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстрована в реєстрі за №792, відповідно до якої Лукіч В. надав згоду [PERSON] на укладення і підписання іпотечного договору на квартиру [ADDRESS] для забезпечення виконання її зобов`язань перед АКІБ «УкрСиббанк» за кредитним договором. Підтвердив, що умови іпотечного договору йому відомі і його укладення відповідає їх ( [PERSON] разом з дружиною [PERSON] ) волевиявленню. Суд зазначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (с.1 Закону України «Про іпотеку». Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Доказів на підтвердження виконання [PERSON] своїх зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами та підстав для припинення вищевказаної іпотеки до суду не надано. [PERSON] , як чоловік іпотекодавця за спірним договором іпотеки, надавши згоду на його укладення, через майже чотирнадцять років, звернувся до суду з цим позовом вважаючи таким, що підлягає недійсним з викладених судом підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. За змістом частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1. для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов`язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов`язання. У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Виходячи зі змісту статті 203 ЦК України, статті 18 Закону України «Про іпотеку», договір іпотеки вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови, нотаріально його посвідчивши. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Аналіз статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах. Звертаючись з цим позовом до суду, позивач вказував, що помилявся щодо правової природи підписаної заяви, надаючи згоду [PERSON] на укладення іпотечного договору, оскільки не володіє українською мовою, а тому він не міг належним чином розуміти текст договору іпотеки та його умови. Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Згідно частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, як сторони правочину, і має істотне значення. Між тим, позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування вимог щодо визнання договору недійсним як такого, що був укладений внаслідок помилки та нерозуміння умов договору. Судом встановлено, що сторони правочину мали повну уяву про предмет договору, досягли згоди про всі істотні умови, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Крім того, договір був нотаріально посвідчений. При цьому нотаріус встановив дійсні наміри кожної зі сторін до вчинення правочину, який він посвідчував, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Кожна сторона засвідчила це особистими підписами на правочині, у тому числі [PERSON] на заяві від 20.08.2007 року. Стосовно доводів про укладення спірного договору трьома сторонами, що суперечить нормам чинного законодавства, суд вважає недоречними оскільки у відповідності до статті 18 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Оспорюваний договір відповідає вказаним вимогам статті 18 Закону України «Про іпотеку». Разом з тим, як вбачається, іпотечний договір був укладений від імені іпотекодержателя - АКІБ «УкрСиббанк» в особі начальника відділення №66 АКІБ «УкрСиббанк» Самборського О.М. У тексті оспорюваного іпотечного договору, у відповідності до пункту 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, в редакції на час укладення оспорюваного правочину, зазначено інформацію про юридичну особу іпотекодержателя - АКІБ «УкрСиббанк», а саме код ЄДРПОУ 09807750. Також судом враховується, що у відповідності до ст. 9 Закону України «Про господарські товариства», в редакції на час укладення оспорюваного правочину, товариство має право створювати на території України та за її межами філії та представництва, а також дочірні підприємства відповідно до чинного законодавства України. Статтею 23 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в редакції на час укладення оспорюваного правочину, передбачено,що банк має право відкривати філії та представництва на території України в разі його відповідності вимогам щодо відкриття філій та представництв, встановленим нормативно-правовими актами Національного банку України. Відомості про філії та представництва банків Національний банк України включає до Державного реєстру банків на підставі письмового повідомлення банку. Банк не пізніше ніж за десять днів до початку здійснення філією банку обслуговування клієнтів зобов`язаний подати Національному банку України повідомлення про відкриття філії, в якому зазначається: 1) внутрішньобанківський реєстраційний код філії; 2) повне найменування філії; 3) місцезнаходження філії; 4) обсяг та види діяльності (операцій), що виконуватимуться філією. До повідомлення про відкриття філії додаються такі документи: 1) рішення уповноваженого органу банку про відкриття філії; 2) положення про філію, затверджене уповноваженим органом банку; 3) письмове запевнення про відповідність філії вимогам, встановленим цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України, в тому числі щодо приміщення, обладнання філії банку і професійної придатності та ділової репутації керівників філії. Національний банк України має право прийняти рішення про припинення здійснення філією банку операцій на користь або за дорученням клієнтів, якщо інформація про відкриття банком своєї філії містить неправдиві відомості або діяльність філії не відповідає вимогам закону та нормативно-правовим актам Національного банку України. Банк у двотижневий термін після прийняття ним рішення про відкриття представництва зобов`язаний подати Національному банку України повідомлення про відкриття представництва. До повідомлення про відкриття представництва додаються такі документи: 1) рішення уповноваженого органу банку про відкриття представництва; 2) положення про представництво, затверджене уповноваженим органом банку. Банк зобов`язаний надсилати Національному банку України копію рішення про внесення змін до положення про філію або представництво у двотижневий термін після його затвердження уповноваженим органом банку. Банк зобов`язаний повідомити Національний банк України про припинення філії або представництва у триденний термін після прийняття відповідного рішення. Відповідно до зазначених положень законодавств, філія та представництво банку не є відокремленою юридичною особою, а її створення залежить від товариства та тягне обов`язок повідомлення Національного банку України про відкриття представництва, а відтак відділення №66 АКІБ «УкрСиббанк» не мало окремого коду ЄДРПОУ. Стосовно доводів позивача про відсутність повноважень у [PERSON] , як начальника відділення №66 АКІБ «УкрСиббанк», на час укладення спірного договору, суд вважає безпідставними, оскільки як вбачається з поданих приватним нотаріусом Кобзарем О.Ю. документів, які слугували підставою для укладення іпотечного договору від 20.08.2007 року, за р. 793, повноваження Самборського О.М. підтверджувались поданою довіреністю від 08.02.2007 року, виданою від імені Начальника Південного регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк» Федини К.М., посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., зареєстрованою в реєстрі за №294, зі строком дії по 31.12.2007 року, за умовами якої [PERSON] надано від імені АКІБ «УкрСиббанк» за місцезнаходженням відділення право укладати, змінювати, розривати договори та здійснювати інші дії (в тому числі підписувати всі пов`язані з цим документом) з метою надання АКІБ «УкрСиббанк» таких банківських послуг, зокрема надання кредитів в національній та іноземній валютах юридичним і фізичним особам. За наслідком викладеного, суд доходить до висновку, що на час підписання оспорюваного іпотечного договору від 20.08.2007 року, за р. №793, [PERSON] діяв в межах повноважень наданих від імені АКІБ «УкрСиббанк» в особі відділення №66. Разом з тим, суд вважає, що не зазначення в іпотечному договорі, що [PERSON] діяв, як виконуючий обов`язки директора відділення, про що зазначено в довіреності на підтвердження повноважень, не спростовує наявності обсягів повноважень останнього на укладення оспорюваного правочину, за наслідком чого в цій частині доводи позивача не заслуговують до уваги. Статтею 44 Закону України «Про нотаріат», в редакції на час укладення оспорюваного правочину, передбачено, що при посвідченні угод з`ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження. Пунктом 14 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, в редакції на час укладення оспорюваного правочину, при посвідченні правочинів з`ясовується обсяг цивільної дієздатності фізичних та юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладання правочинів представником перевіряються його повноваження. Пунктом 42 вказаної Інструкції передбачено, що при укладенні правочину представником нотаріус перевіряє його повноваження за довіреністю (її дублікатом), виданою представникові, за допомогою Єдиного реєстру довіреностей у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей (z1378-06). За результатами перевірки справжності довіреності (її дубліката) виготовляється витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса. Нотаріус не вимагає подання довіреностей на вчинення правочинів та інших дій від осіб, уповноважених на це установчими документами юридичної особи, законом або іншими актами цивільного законодавства. У цих випадках від представників вимагаються документи, які передбачають зазначені повноваження та посвідчують їх службове становище. Як вбачається з поданих приватним нотаріусом Кобзарем О.Ю. документів, які слугували підставою для укладення іпотечного договору від 20.08.2007 року, за р. 793, останнім було перевірено повноваження Самборського О.М. за допомогою Єдиного реєстру довіреностей у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей, що підтверджується скороченим витягом з ЄРД за №2817334 від 20.08.2007 року, який містить інформацію про дію довіреності за реєстровим №294, посвідченої 08.02.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., на укладення договорів. За наслідком викладеного в цій частині доводи позивача є безпідставними. Крім того, недотримання і порушення нотаріусом правових норм, на які посилається позивач, само по собі не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). При цьому слід ураховувати, що правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави недійсності або нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для цього матеріальне право не містить. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20). При таких обставинах суд, дослідивши докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи вказані норми матеріального права, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Стосовно заяви представника відповідача АТ «УкрСиббанк» про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За правилами частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України). Як вже встановлено, позивач надавав свою згоду на укладення [PERSON] оспорюваного іпотечного договору від 20.08.2007 року, за р. №793, на підтвердження чого надав нотаріально посвідчену заяву від 20.08.2007 року, в якій засвідчено, що умови іпотечного договору йому відомі. За наслідком чого, суд доходить до висновку, що позивачеві про оспорюваний договір відомо починаючи з 20.08.2007 року, а з цим позовом до суду з приводу оспорювання цього договору, [PERSON] звернувся майже через 14 років, тобто з пропуском встановленого законом трьохрічного строку в межах позовної давності. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). З урахуванням того, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу особи (якщо таке право чи інтерес не порушені - суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, а не через сплив позовної давності, про який заявила сторона), тому сплив позовної давності для відмови у задоволенні позову у цій справі, як того просив відповідач АТ «УкрСиббанк» у своєму відзиві на позовну заяву, не застосовується. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання іпотечного договору недійсним. Оскільки вимоги позивача про скасування обтяження нерухомого майна є похідними від первісної вимоги, та її результат залежить від попередніх висновків суду, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову позивача в цій частині вимог. Приймаючи відмову у задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору понесені позивачем у відповідності до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають, інші судові витрати покладаються на позивача. Відповідачем вимоги стосовно відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу не заявлялись. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed