Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

12 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , третя особа: Друга дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на майно. В обґрунтування позовної заяви, з урахуванням уточнень, зазначив, що за час перебування в шлюбі батьків позивача його батько придбав Ѕ частину будинку за адресою: [ADDRESS] . Після смерті матері [PERSON] 16 грудня 2011 року спадкоємцями є позивач та його сестра [PERSON] [INFO] помер їх батько [PERSON] , який залишив заповіт на онука, сина [PERSON] , [PERSON] , [INFO] . Про наявність заповіту позивач не знав, вважав, що після смерті матері всі документи оформлено належним чином та свідоцтво про право на його частину спадщини після смерті матері, а саме на частину належної їй 1/4 частки в домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , яке було спільною сумісною власністю батьків, зберігалося у сестри. Оскільки позивач з`ясував, що вищезазначене майно не оформлювалось на них з сестрою, як на спадкоємців через те, що у нотаріуса не було правовстановлюючого документа, тому з метою захисту своїх майнових прав та інтересів, пов`язаних із реалізацією права на спадкування, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 жовтня 2020 року, виданого [PERSON] , [INFO] , державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л., зареєстрованого в реєстрі за №2-860 в частині Ѕ спадкового майна, яке належало померлій [INFO] [PERSON] , а саме частини домоволодіння [ADDRESS] , та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спадкового майна після смерті матері, а саме на частину домоволодіння [ADDRESS] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження, а також витребувано копії спадкових справ після смерті [PERSON] та [PERSON] 15 грудня 2020 року законний представник відповідача - [PERSON] надала відзив на позов та 13 квітня 2021 року відзив на уточнений позов, в яких заперечувала проти позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що позов є передчасним. на момент звернення позивача до суду спір відсутній, оскільки позивач не звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірне майно. Також у відзиві зазначено, що позов подано з пропущенням строку позовної давності, та позивачем невірно обрано спосіб захисту. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, просила в позові відмовити. Від представника третьої особи Другої дніпровської державної нотаріальної контори надійшла заява, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] та [PERSON] (а.с.42-оберт, 45- оберт). 06 листопада 1971 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.46). Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 жовтня 1986 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3954, [PERSON] набув право власності на Ѕ частину жилого будинку з відповідною частиною господарчих і побутових будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.75). Згідно з відповіддю КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності [PERSON] на Ѕ частину домоволодіння, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записане в реєстрову книгу № 341 за реєстровим № 82 (а.с.11). 31 січня 1994 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.45). [INFO] [PERSON] померла (а.с.38-оберт). Позивач та його сестра [PERSON] звернулися до Другої дніпровської нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини у шестимісячний строк, встановлений законодавством, та видачу свідоцтва на спадщину за законом, а отже, є такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] (а.с. 36- оберт, 37-оберт). Однак, як вбачається з матеріалів справи, кожен із спадкоємців померлої отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину земельної ділянки площею 5,952 га, що знаходиться на території Жовтневої сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області. Матеріали спадкової справи не містять даних про видачу свідоцтва про спадщину за законом на частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 28 травня 2019 року встановлено, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.59). Після його смерті з заявами про прийняття спадщини звернулися позивач та законний представник [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] (а.с. 57-оберт, 58). Позивачу було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірного будинку після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують права власності (а.с.68). Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. 10 серпня 2018 року, [PERSON] заповів належну йому частину житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] (а.с.61-оберт). 22 жовтня 2020 року спадкоємцю [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , державним нотаріусом Другої дніпровської нотаріальної контори Циганко Є.Л. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частки житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі за №2-860 (а.с.77-оберт). У судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що після смерті матері у спірному будинку продовжували проживати його батько та сестра, що підтверджується довідкою № 537 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 24 січня 2019 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.62-оберт), спору щодо його частки на спадкове майно не було. Спір між ним та відповідачем виник після того, як позивач дізнався, що Ѕ частина домоволодіння належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до вимог статті 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (ч.2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року). Вимогами статей 28, 29 КпШС УРСР визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно із статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС УРСР, статей 112, 118 ЦК УРСР майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно із частиною першою статті 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладені норми закону, презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, суд встановив, що оскільки Ѕ частина домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , придбана [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] , це майно було спільної сумісною власністю подружжя, в якому кожному з подружжя належала рівна частка, тобто [PERSON] належала ј частина вказаного домоволодіння. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входила також вищевказана частина домоволодіння. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених статтями 335, 376, 392 цього Кодексу. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. (ст. 392 ЦК України) Позивач просить визнати за ним право власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка на день її смерті належала на праві спільної сумісної власності спадкодавцю [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до положення статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 41 Конституції України закріплено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як встановлено судом, позивач прийняв спадщину після смерті матері, однак, свідоцтво про право на спадщину не отримав, що відповідно до чинного законодавства не позбавляє його права на спадщину. Враховуючи викладене, а також те, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , є позивач та його сестра, спадщина належить їм в рівних частках. Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність задоволення вимоги позивача про визнання за ним права власності на Ѕ частину спадкового майна, яке належало померлій [INFO] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 1986 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-3954, а саме на 1/8 частину домоволодіння [ADDRESS] , незалежно від отримання свідоцтва про право на спадщину. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 жовтня 2020 року, видане Другою дніпровською державною нотаріальною конторою [PERSON] , видане на Ѕ частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, з якої частина належить позивачу, як спадкоємцю [PERSON] за законом, то вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним в частині Ѕ спадкового майна, яке належало на праві спільної сумісної власності подружжя померлій [INFO] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 1986 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-3954, а саме в частині 1/8 домоволодіння [ADDRESS] . У відзиві на позов законний представник відповідача зазначила, що вимога позивача про визнання права власності на вказану частину домоволодіння є передчасною, оскільки позивач не надав постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після матері. Суд зазначає, що, як встановлено в ході судового розгляду, на Ѕ частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в яку входить 1/8 частина вказаного домоволодіння, станом на дату подання позову видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на відповідача. У зв`язку з цим позивач і звернувся за захистом свого права на належну йому частку спадщини. Отже, в даному випадку оскаржується саме свідоцтво про право на спадщину за заповітом, тому не можна вважати позовні вимоги передчасними через відсутність відмови нотаріуса. Також [PERSON] заявлено заяву про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що позивач на момент смерті матері був обізнаний, що спірне майно придбано батьками у шлюбі і в межах шестимісячного строку подав заяву на прийняття спадщини на все майно після смерті матері. У вересні позивач та [PERSON] подали спільну заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом тільки стосовно земельної ділянки. Таким чином, відповідач вважає, що з моменту отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом лише на Ѕ частину земельної ділянки [PERSON] дізнався про порушення свого права, тому відлік строку позовної давності почався з вересня 2014 року. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Загальний строк позовної давності 3 роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Предметом даного позову, з урахуванням уточнень, є визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 22 жовтня 2020 року Другою дніпровською державною нотаріальною конторою [PERSON] , та визнання права власності на частину домоволодіння, належного як спадкоємцю після смерті [PERSON] . З урахуванням предмету даного позову, а також положення ст. 1296 ЦК України, відповідно до якого відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця, який прийняв спадщину, права на неї, суд дійшов висновку, що строк позовної давності для зверненням з даним позовом [PERSON] не пропущено, тому підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Суд при ухваленні рішення розподіляє судові витрати. Позивач не просить стягнути з відповідача судові витрати, тому суд вважає можливим судові витрати, понесені позивачем при поданні позову, покласти на нього. На підставі викладеного та

Outcome: approved