Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-12 00:00:00

12 травня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом , яким просила визнати недійсним п. 12 Договору іпотеки від 30.05.2008 року, укладеному між нею та ВАТ «Сведбанк». Позов обґрунтовувала тим, що застереження в укладеному між сторонами Іпотечному договорі є недійсним через невідповідність вимогам законодавства, зокрема: -застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, викладене в іпотечному договорі має відповідати вимогам до договору, передбаченим чинним законодавством, проте застереження в оскаржуваному договорі не є таким, через що по суті є лише передумовою до укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя; -позивачем не надавалась окрема згода на застереження в іпотечному договорі, через що воно не може вважатись дійсним. Відповідач згідно наданого відзиву проти позову заперечував через те, що: -доводи позивача про недійсність застереження є безпідставними, оскільки іпотечний договір підписаний сторонами,які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, через що окрема згода позивача на включення застереження до договору не потрібна; -позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, оскільки договір між сторонами укладено в 2008 році, а з позовом позивач звернулась до суду в 2018 році. 14.05.2018 року згідно Ухвали відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 21.05.2018 року відповідно до Ухвали судом відмовлено в задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову. 20.06.2018 року згідно Ухвали за клопотанням позивача застосовано заходи забезпечення позову та накладено арешт на предмет іпотеки. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін не надходило, відтак суд вважає за можливе розглянути цивільну справу без участі сторін. Судом встановлені такі фактичні обставини. 30.05.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Альфа-Банк», що підтверджується Договорами купівлі-продажу наявними в матеріалах справи) , та [PERSON], з метою забезпечення виконання останньою зобовязань за кредитним договором №1401/0508/71-017 від 30.05.2008 р., був укладений Іпотечний Договір, за яким позивач передала в іпотеку ВАТ «Сведбанк» житловий будинок №11 по вулиці 5 (пятій) Інгульській в м. Миколаєві. Відповідно до п. 12 Договору сторони передбачили, що за вибором іпотеко держателя застосовується один із таких способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: 12.1. за рішенням суду; 12.2. у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису іпотеко держатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність безспірність заборгованості іпотекодавця за основним зобовязанням ….; 12.3. згідно за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержавтеля, викладене в п.п.12.3.1. та 12.3.2 цього Договору. За п.12.3.1 задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодеожателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотеко держателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п.12.3. Договору, договір про задоволення вимог іпотеко держателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя н предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотеко держателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотеко держателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом Договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта субєкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом субєкта оціночної діяльності. Сторони, з розумінням ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» свідчать, що право іпотеко держателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п. 12.3. договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобовязання. Відповідно до частини третьої\~статті 33 Закону України «Про іпотеку»\~звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому\~статтею 38 цього Закону. У частині першій\~статті 626 ЦК України\~визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Дослідивши надані докази, судом встановлено, що іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Застереження в іпотечному договорі прирівнюється до відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, а тому доводи позову про необхідність окремої згоди на включення до договору іпотеки відповідного іпотечного застереження є безпідставними. Сторони передбачили, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, що не суперечить статті 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи №754/17290/15-ц в Постанові від 04.04.2018 року. Таким чином, доводи позову щодо невідповідності застереження вимогам законодавства до договору та відсутності окремої згоди іпотекодавця на застереження, спростовуються встановленими у справі обставинами. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Проте позивач вважав, що не пропустив строк позовної давності, вказуючи, що про порушення його прав він дізнався після консультації фахівця у галузі права. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Разом з тим, частиною першою\~статті 261 ЦК України\~визначено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оспорюваний кредитний договір укладено сторонами 15.05 .2008 року, отже позичальнику з моменту його підписання було відомо про умови цього договору, який позивач просив визнати недійсним. Проте з позовом про визнання договору недійсним позичальник звернувся лише у лютому 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності, встановленого\~статтею 257 ЦК України. З вищевикладеного суд доходить висновку про те, що вказані позивачем порушення законодавства сталися при укладенні кредитного договору 15.05.2008 року і саме в цей момент позивач міг довідатися про порушення своїх прав споживача, а тому і перебіг позовної давності в даному випадку починається саме з дня укладення кредитного договору 15.05.2008 року. Відповідно до роз'яснень п. 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропуск строку позовної давності є підставою для відмови в позові лише в разі доведеності позовних вимог. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що при укладенні іпотечного договору, зокрема пункту 12 Договору, були додержані всі вимоги, передбачені чинним законодавством, та підстави його недійсності відсутні, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити через їх недоведеність.

Outcome: dismissed