Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

12 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з позовом,яким просив стягнути з відповідача на його користь вартість сплаченої ним послуги 673,00 грн. та пеню за прострочення на 641 дні за сплачену, але не отриману мною послугу 13587,87 грн. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та суду пояснив, що позивач 10.05.2012 року звернувся до відповідача з приводу надання споживацьких послуг Інтернет магазину «Технореал», оформивши замовлення №1000448, він сплатив 673,00 грн. за замовлення, яке досі не отримав. Вважає що відповідач порушив права споживача, у зв'язку з чим просив стягнути сплачену суму 673,00 грн. та 3% відсотки від вартості за кожен день прострочки у сумі 13587,87 грн. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у зв'язку з чим на підставі п.4 ст.169 ЦПК України, суд ухвалив справу розглянути у його відсутність на підставі наявних у ній матеріалів та доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 10.05.2012 року [PERSON] сплатив Приватному підприємству [PERSON] грошові кошти у розмірі 673,00 грн. - оплату за замовлення №1000448 по сповіщенню від 10.05.2012 року, що підтверджується квитанцією №РN43 від 10.05.2012 року (а.с. 5) Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно ст. 901 ч. 2 ЦК України положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Статтею 902 ч. 1 ЦК України встановлено, виконавець повинен надати послугу особисто. Згідно ст. 906 ч. 1 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 10 ч. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлює, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Згідно ст. 13 ч. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів»споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Відповідно ст. 10 ч. 5 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Аналіз наведених вимог закону, приводить суд до висновку про неможливість застосування до зазначених правовідносин законодавства про захист прав споживачів, оскільки позивачем не надано до суду доказів, відповідних ст. 60 ЦПК України, на підтвердження дотримання порядку, передбаченого ст. 13 ч. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів», щодо розірвання укладеного на відстані договору, а саме повідомлення продавця (виконавця). Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дії, направлені на досягнення певного правового результату, таким чином, направлені на придбання, зміну чи припинення прав і обов'язків. Статтею 206 ч. 1 ЦК України встановлено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно з ч.5 ст. 203 ЦК України правочин повинен бути направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки позивач сплатив, згідно квитанції №РN43 від 10.05.2012 року замовлення №1000448, яке на час розгляду справи ним не отримано, суд приходить до висновку, щодо недійсності зазначеного замовлення, відповідно вимог ст. 203 ЦК України, та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму замовлення у розмірі 673,00 грн. Задовольняючи позовні вимог в цій частині у повному обсязі. Розглядаючи позовні, вимоги в частині стягнення пені за прострочення отриманих послуг у розмірі, судом встановлено наступне. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. А тому у задоволенні вимоги в частині стягнення пені за прострочення отриманих послуг, судом відмовляється у повному обсязі. А в цілому позовні вимоги задовольняються судом частково. На підставі ст.88 ч. 3 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону України «Про судовий збір» за подання позову майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Таким чином, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави мінімального судового збору у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial