Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

12 січня 2016 року [PERSON] звернулася до Фастівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації Київської області, [PERSON] про визнання недійним розпорядження та державного акту на право власності на земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги тим, що у 29 липня 1995 року на підставі рішення Червономотовилівської сільської ради народних депутатів 4 сесії 22 скликання їй була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,2112 гектарів, розташована та території с. Велика Мотовилівка Червономотовилівської сільської ради для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 18 липня 1997 року Червономотивільською сільською радою на підставі вказаного рішення видано державний акт на право приватної власності на землю. В 2015 були проведені роботи з інвентаризації та виготовлена технічна документація із землеустрою, з якою позивач звернулася Управління Держземгеокадастру у [PERSON] районі Київської області з метою внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Проте, їй було відмовлено у внесенні відомостей у звязку із находженням в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки, площа якої співпадає на 99,5523% та відповідно до інформації з Державного земельного кадастру земельна ділянка належить [PERSON]. Отже, на даний момент наявні перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою, яка належить на праві власності [PERSON], тому просить визнати недійсним розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Київської області №97 від 20.02.2004 року в частині погодження [PERSON] оформлення права власності на земельну ділянку? розташовану в межах Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ №009012, виданий [PERSON] районною державною адміністрацією Київської області 14.04.2004 року на імя [PERSON]. В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали, посилаючись на вищевикладені обставини, просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Київської області проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, пояснивши, що отримання нею державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ №009012 сталося через помилку органу місцевого самоврядування. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 29 липня 1995 року відповідно до рішення Червономотовилівської сільської ради народних депутатів 4 сесії 22 скликання [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,2112 гектарів, розташована та території с. Велика Мотовилівка Червономотовилівської сільської ради для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 18.07.1997 року позивач отримала Державний акт серії КВ-5811 на право приватної власності на землю (а.с. 9.10). На підстав Договору № 30-10/1 від 30 жовтня 2015 року з ФОП [PERSON]П, була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, що знаходиться в с. Велика Мотовилівка в межах земель Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області (а.с.11). Позивач звернулась з заявою до Управління держгеокадастру у [PERSON] районі Київської області з вимогами про реєстрацію її земельної ділянки, однак рішенням від 29 січня 2016 року №РВ-3200252432016 було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру (а.с. 12). Підставою відмови визначене - знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачалось зареєструвати, іншої земельної ділянки з кадастровим номером 3224987200:01:006:0001, площа співпадає на 99,5523%. Згідно з інформацією з державного земельного кадастру право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3224987200:01:006:0001, що розташована в межах земель Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області належить [PERSON] (а.с. 13,14). Як вбачається з відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 10.10.2013 року між [PERSON] та ПСП Агрофірма «Конкорд-Агро» підписаний договір оренди землі та на підставі цього договору 17.11.2014 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 17351815 від 20.11.2014 року, державним реєстратором Реєстраційної служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції Київської області внесено запис № 7760409 до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право оренди земельної ділянки, кадастровий номер 3224987200:01:006:0001, що розташована в межах земель Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області належить [PERSON] (а.с. 15,16). З наданого на вимогу суду державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії КВ № 009012 вбачається, що земельна ділянка площею 5,2155 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в межах земель Червономотовилівської сільської ради належить [PERSON] на підставі розпорядження № 97 від 20 лютого 2004 року, виданого [PERSON] райдержадміністрацією (а.с. 58-63). Правовідносини, що склались між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст.14 Конституції України. Відповідно до положень ч.2 ст.14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При вирішенні спірного питання суд виходить з того, що право приватної власності на земельну ділянку у позивачки виникло у 1997 році, тобто до набрання чинності Земельного кодексу України 2001 року. Відповідно до ст. 23 ч.1 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ст. 43 ЗК України, права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов'язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом, а відповідно до ст. 44 ЗК України поновлення порушених прав власників земельних ділянок і землекористувачів порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом. Згідно п. 7 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, зазначається, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Відповідно до ч.2 розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» ЗУ України «Про Державний земельний кадастр» вказується, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок. Згідно зі ст. 141 ЗК України, зазначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Сукупність досліджених судом доказів дає змогу переконатись, що [PERSON] правомірно набула право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2112 га, яка розташована на території с. Велика Мотовилівка Червономотовилівської сільської ради. Між тим, судом встановлено, що в повній мірі реалізувати своє право на земельну ділянку позивач не може, оскільки в межах спірної земельної ділянки знаходяться інша земельна ділянка, яка передані у власність громадянці [PERSON]. Будь-яких доказів про припинення права постійного користування земельною ділянкою [PERSON] в порядку, передбаченому Земельним кодексом України, суду не надано. Крім того, позивачкою до матеріалів справи були долучені квитанції про регулярне внесення нею, як землевласником, плати за землю. (а.с. 47-51). Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Способи захисту прав на земельні ділянки передбачено статтею 152 ЗК України, відповідно до ч.2 та 3 якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. З врахуванням викладеного та того, що за позивачем у встановленому ст. 140 ЗК України порядку не припинене право власності на земельну ділянку, яка безпідставно була передана у власність відповідачці, суд визнає позовні вимоги позивача правомірними, та такими, що підлягають задоволенню в частині вимог про визнання недійсними та скасування розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Київської області №97 від 20.02.2004 року в частині погодження [PERSON] оформлення права власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації речового права на земельні ділянки за відповідачкою. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 551,21 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved