Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

12 лютого 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позов мотивований тим, що з 2004 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Турійського районного суду від 03 лютого 2014 року розірвано і від якого вони мають двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідач у добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Вказуючи, що домовленості з відповідачем щодо розміру та добровільної сплати аліментів досягнути не вдалося, позивач просила ухвалити рішення, яким стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 550 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення старшою дитиною повноліття. Позивач у судове засідання не з'явилася, хоча про час і місце розгляду справи належним чином була повідомлена, подала до суду заяву, в якій вказала, що позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, та просила справу розглядати за її відсутності. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково і вказував, що ніде не працює, постійного доходу не має, хворіє, у зв'язку з чим має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі по 350 гривень на кожну дитину. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Обов'язок батьків щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям та способи й порядок його виконання врегульовано у главі 15 Сімейного кодексу України. За змістом ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності і розвитку. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України). Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками свого обов'язку по утриманню неповнолітньої дитини, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, має право звернутися до суду із відповідним позовом і в такому разі аліменти на дитину відповідно до вимог ст. 184 СК України можуть бути присуджені у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що сторони з 23 травня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Турійського районного суду від 03 лютого 2014 року, що набрало законної сили, розірвано (а.с. 12). Від спільного шлюбу мають двоє малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження, батьком в яких записаний відповідач [PERSON] (а.с. 7-8). Діти проживають разом із позивачем (а.с. 6). Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності між сторонами домовленості про розмір і порядок сплати аліментів в матеріалах справи немає і в судовому засіданні представник позивача і відповідач заперечили можливість досягнення такої домовленості. За змістом ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Аналогічні роз'яснення викладені і в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року. З урахуванням положень ст.ст. 182, 184 СК України суд визначає аліменти у твердій грошовій сумі в чітко визначеному розмірі, який не залежить від розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку чи відсотків від нього, на що покликалася позивач звертаючись до суду із даним позовом та обґрунтовуючи його, оскільки це суперечило б змісту зазначених норм та принципам такого способу визначення розміру аліментів. Позивач працює вчителем у загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів у с. Гайки Турійського району та за останніх шість місяців її доходи склали 12538,79 гривень, що становить близько 2090 гривень на місяць й об'єктивно підтверджується довідкою про доходи (а.с. 9). Як пояснила представник позивача у даному судовому засіданні, позивач на утримання дітей, зокрема, їхнє харчування, купівлю необхідного одягу, предметів для навчання, лікування (старша дитина має вроджену ваду серця (а.с. 23)) тощо в місяць витрачає близько 2000 гривень, а тому останній не вистачає отримуваної заробітної плати для належного утримання дітей і забезпечення сім'ї. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що інших дітей чи непрацездатних осіб на утриманні не має, проживає разом з співмешканкою та її дітьми, ніде не працює, отримує нерегулярний, мінливий дохід, кошти позивачу ні на утримання дітей, ні на їхнє лікування не надає. Разом з тим, вказував, що перебуває на диспансерному обліку (туберкульоз), потребує періодичного лікування у зв'язку з виразковою хворобою (а.с. 35, 36), але є працездатною особою, інвалідності не має, на обліку в центрі зайнятості не перебуває (а.с. 34) та має тимчасові заробітки від перевезень насіння з Республіки Польща. З наведеного вбачається, що відповідач не відноситься до непрацездатних осіб і не позбавлений можливості працевлаштуватися з метою отримання доходу і надання матеріальної допомоги позивачу на утримання неповнолітніх дітей. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує вищевказане та відповідно до вимог ст.ст. 180, 182 СК України бере до уваги те, що обов'язок утримувати дитину покладається рівною мірою на матір і батька, розмір доходів позивача, що відповідач є працездатною особою молодого віку, інших дітей чи непрацездатних осіб на утриманні не має, а тому, виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд приходить до висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для часткового задоволення позову і вважає за доцільне та достатнім стягувати із відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 450 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення старшою дитиною повноліття, що відповідає вимогам ст.ст. 184, 191 СК України. Доводи відповідача про те, що він не може працевлаштуватися, у зв'язку з чим відповідно не може сплачувати аліменти на утримання дитини більш як по 350 гривень на дитину в місяць, суд до уваги не приймає, оскільки відповідач є дієздатною особою. Крім того наведені обставини, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень, в контексті положень ст. 182 СК України не є обставинами, що підлягають врахуванню при визначенні розміру аліментів, а неспроможність відповідача влаштуватися на роботу не звільняє останнього від обов'язку утримувати дітей. Покликання відповідача на те, що йому за станом здоров'я заборонено працювати є безпідставними, не підтверджуються жодними доказами і спростовуються його ж поясненнями про те, що він займається перевезенням насіння та інших товарів з Республіки Польща, оскільки така робота за своїм характером потребує певних фізичних зусиль. За змістом ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів відповідно до вказаних вимог процесуального закону на підтвердження наявності інших, передбачених ст. 182 СК України, обставин, що враховуються судом при визначенні розміру аліментів, сторони суду не надали і в матеріалах справи таких немає. Відповідно до п. 1.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Враховуючи, що позивач при подачі даного позову була звільнена від сплати судового збору, то відповідно до вимог зазначеного Закону, п. 3 ч. 1 ст. 80, ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 СК України та

Outcome: partial