Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

14.02.2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, на обґрунтування якого вказала, що [INFO] року помер її син, [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS], яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.05.1998 року, що було видано відділом по приватизації житлового фонду Луганської міської ради. Заповіту померлий не залишив. Позивач зазначає, що вона фактично прийняла спадщину після смерті сина, постійно проживаючи разом з ним на момент відкриття спадщини, однак вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальному порядку, оскільки за життя [PERSON] не зареєстрував своє право власності на предмет спадщини. Виходячи з наведеного, [PERSON], посилаючись на положення ст. ст. 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею, [PERSON], право власності на 1/4 частку квартири за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті її сина, [PERSON], який помер [INFO] року. До початку судового засідання від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява з проханням розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача УКМ Луганської міської ради у судове засідання не з»явився, до його початку надав суду заяви з проханням розглянути справу за його відсутності, вирішення спору залишив на розсуд суду. Треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову, [PERSON], [PERSON], до початку судового засідання надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Право власності визнається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не вбачається з закону чи незаконність придбання права власності не встановлена судом. Судом встановлено наступне. 25.05.1998 року Відділом по приватизації житлового фонду Луганської міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло / а. с. 14/, згідно якого квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у рівних частках. На ім»я вказаних осіб МКП БТІ було виданий технічний паспорт на зазначене нерухоме майно /а. с. 11/. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень / а. с. 15/18.11.2013 року до реєстру було внесено інформацію про реєстрацію права власності [PERSON] на частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Доказів реєстрації свого права власності на вказане нерухоме майно іншими його співвласниками суду не надано. [PERSON] помер [INFO] року / а. с. 12 - копія свідоцтва про смерть/ . Згідно свідоцтва про народження [PERSON] / а. с. 13/ його батьками є [PERSON] та [PERSON]. З відповіді П»ятої Луганської держнотконтори від 17.04.2014 року №554/02-14 / а. с. 67 - 71/ вбачається, що після смерті [INFO] року [PERSON] з заявою про прийняття спадщини звернулася мати померлого - [PERSON]. Було заведено спадкову справу №533/2013. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Постановою П»ятої Луганської державної нотаріальної контори від 21.12.2013 року №2065/02-31 / а. с. 7 - 8/ [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку квартири за адресою: [ADDRESS], після померлого [INFO] року [PERSON] було відмовлено на підставі п. 1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», оскільки право власності на вказане нерухоме майно, яке належало померлому, не було зареєстровано ним у відповідних органах. Рішенням №8286436 від 25.11.2013 року / а. с. 9/ державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції Луганської області відмовив у державній реєстрації права власності на 1/4 частину квартир за адресою: [ADDRESS], за [PERSON], оскільки [PERSON] помер [INFO] року, не зареєструвавши своє право власності на це майно. Згідно довідки вуличного комітету дільниці №79 / а. с. 6/ [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 15.01.2002 року до 07.03.2006 року. На день смерті та протягом шести місяців після смерті за цією адресою проживала та була прописана [PERSON]. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» зазначив наступне. Відповідно до статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на набуте до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12). Згідно ст. 128 ЦК України / в ред. 1963 року/ право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Обов»язкова реєстрація права власності у відповідних органах державної реєстрації прав власності на нерухоме майно вказаними нормативними актами передбачена не була. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» був прийнятий 01.07.2004 року. Таким чином, суд вважає встановленим факт, що на момент смерті [INFO] року [PERSON] належала на праві власності ? частина квартири за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.05.1998 року, що було видано відділом по приватизації житлового фонду Луганської міської ради. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття… Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази у їх сукупності, перевіривши відповідність позовних вимог законодавству України, суд дійшов висновку про можливість визнання за позивачем [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті її сина, [PERSON], який помер [INFO] року, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, [PERSON] помер, не залишивши заповіту. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його мати - позивач [PERSON] та батько - третя особа [PERSON] [PERSON] фактично прийняла спадщину, постійно проживаючи разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а також звернувшись до нотконтори з заявою про прийняття спадщини. [PERSON] від прийняття спадщини відмовився. Доказів того, що [PERSON] мав інших спадкоємців першої черги окрім [PERSON] та [PERSON], які б у передбаченому законом порядку прийняли спадщину після його смерті /звернулися з заявою про прийняття спадщини до органів нотаріату та/або фактично прийняли спадщину, постійно проживаючи разом зі спадкодавцем на момент його смерті/, - суду протягом розгляду справи надано не було. Клопотань про витребування додаткових доказів не заявлялося. Приймаючи таке рішення, суд виходить з того, що у позасудовому порядку використати своє право на спадкування позивач не має можливості через те, що право власності спадкодавця на спадкове нерухоме майно не було зареєстровано ним за життя, а реєстрація речових прав за померлими особами не передбачено діючим законодавством України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved