Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

13.09.2021 позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом та просить визнати [PERSON] з [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Вимоги вмотивовані тим, що позивачці на праві приватної власності належить жилий будинок з господарськими спорудами, розташований за вищевказаною адресою. Відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, однак фактично не проживають у будинку та з червня 2020 року не з`являються. Факт реєстрації відповідачів у будинку позивачки порушує право останньої на вільне розпорядження і користування майном, становить для неї тягар у виді сплати за комунальні послуги, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. 04.10.2021 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не надавали, правом на подання відзиву не скористалися, тому відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними у справі доказами. У даному випадку суд вжив усіх необхідних заходів, передбачених ст. 128, ст. 130 ЦПК України для повідомлення відповідачів про розгляд даної справи, у зв`язку з цим суд вважає, що про розгляд даної цивільної справи відповідачі повідомлені в установленому законом порядку. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Приймаючи до уваги згоду позивачки, суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Спірні правовідносини підлягають врегулюванню відповідно до норм цивільного законодавства, що регулюють право власності та право користування чужим майном. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку серія ННК № 830556, укладеного 26.09.2018, реєстр № 2662, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчуком С.П., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.09.2018 № 139206169 (а.с. 14,15). Крім того [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок серія ННК № 830557, укладеного 26.09.2018, реєстр № 2663, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчуком С.П., належать земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.09.2018 № 139208582 (а.с. 16,17). Згідно довідки селищного голови Чупахівської селищної ради від 07.09.2021 № 2141 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1990 року народження, та [PERSON] , 2012 року народження, але фактично за даною адресою не проживають (а.с. 12). Як вбачається з акту фактично встановленого місця проживання від 01.09.2021, складеного комісією у складу депутата селищної ради ЖуравельС.М. та сусідів [PERSON] , [PERSON] , затвердженого селищним головою Кужелем О., [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживають за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Клавдієво-Тарасове з червня 2020 року (а.с. 13). Разом з тим реєстрація відповідачів у зазначеному вище будинку не дозволяє позивачці в повній мірірозпоряджатися будинком на власний розсуд та значно обмежує її законні права, зокрема реалізувати право на отримання субсидії. Частиною 4 ст. 156 ЖК України регламентовано, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням, що відповідно до норм глави 32 Цивільного кодексу України визначається як сервітут право користування чужим нерухомим майном. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через припинення обставин, які були підставою для його встановлення. [PERSON] проживає в с. Клавдієво-Тарасове Бучанського району Київської області, а тому сервітут є припиненим в зв`язку з припиненням обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що [PERSON] відсутня у будинку без поважних причин понад один рік, а її реєстрація перешкоджає [PERSON] у здійсненні нею свого права володіння та користування будинком, порушує житлові права позивачки, пов`язані з утриманням житла, без визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом, позивачка позбавлена можливості зняти її з реєстрації та повинна сплачувати комунальні платежі відповідно до кількості фактично мешкаючих в приміщенні осіб, позбавляє права на отримання субсидії, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Стосовно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , суд дійшов наступного висновку. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідачі у спірному будинку не проживають більше 1 року, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідачів за вказаною адресою без наявних на те підстав є порушенням права власності позивачки, у зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки саме у такий спосіб порушені права позивачки будуть відновлені. Питання щодо розподілу судових витрат підлягає вирішенню відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved