Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

12 травня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи : орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, Ізюмський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На підтвердження позовних вимог зазначає, що йому на підставі договору дарування від 19 листопада 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за № 5217 належить 23/25 частин житлового будинку за адресою: вул. Островського, 91 в м. Ізюмі Харківської області. В зазначеному житловому будинку за його згодою 28 травня 2008 року здійснила реєстрацію місця проживання відповідач [PERSON], з якою він на той час перебував у шлюбі з 17 вересня 2004 року. Разом зі сторонами у справі до домової книги було внесено запис про проживання малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. В звязку з припиненням подружніх стосунків 15 листопада 2010 року шлюб між сторонами розірвано. В березні 2012 року відповідач з донькою переїхала жити до своєї матері за адресою: [ADDRESS], забравши всі свої речі та речі доньки, без зняття з реєстрації місця проживання в будинку позивача. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 серпня 2013 року, яке набрало чинності 15 жовтня 2013 року за його позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено, підставою для прийняття такого рішення була заява відповідачки, що вона не проживає в будинку з поважних причин. З моменту вступу вказаного рішення в силу з 15 жовтня 2013 року [PERSON] добровільно в будинку за адресою: вул. Островського, 91 в м. Ізюмі Харківської області не мешкає, жодних речей її в будинку не має, комунальні послуги не сплачує, житлом не цікавиться, продовжує проживати у своєї матері, якій належить двокімнатна квартира за адресою : [ADDRESS] Жодних перешкод в користуванні житловим приміщенням [PERSON] він не чинить. Реєстрація місця проживання відповідачки в його будинку позбавляє його права користуватися субсидією, а також перешкоджає праву розпорядження своєю власністю. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку за адресою: вул. Островського, 91 в м. Ізюмі Харківської області та зобовязати Ізюмський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] позов не визнала, пояснила, що в березні 2012 року переїхала жити до квартири своєї матері, оскільки хотіла, щоб дитина навчалась у кращій школі, оскільки і тій школі де навчалась дитина не було туалету. Вважає, що має право на реєстрацію місця проживання в будинку колишнього чоловіка, оскільки останній перешкоджає їй користуватися житлом та не хоче допомагати їй з придбанням власного житла. Просить в позові відмовити. Представники третіх осіб в судове засідання не з»явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Вислухавши сторони, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно договору дарування від 19 листопада 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за № 5217 позивачеві [PERSON] належить 23/25 частин житлового будинку за адресою: вул. Островського, 91 в м. Ізюмі Харківської області.(а.с.7) Матеріалами справи встановлено, що в даному житловому будинку зареєстровані позивач [PERSON] з 17.11.2000 року, відповідачка у справі [PERSON] з 28 травня 2008 року, та дочка сторін [PERSON], [INFO] вказана без реєстрації за місцем проживання батьків (а.с.8,9-10) Відповідач [PERSON] зареєстрована в будинку за адресою: вул. Островського, 91 в м. Ізюмі Харківської області як член сім»ї власника будинку. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 серпня 2013 року, яке набрало чинності 15 жовтня 2013 року, відповідно до ухвали судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2013 року, за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа : орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в задоволенні позову відмовлено, підставою для прийняття такого рішення слугувало те, що відповідачка з дитиною не мають іншого житла, між сторонами виникли неприязні стосунки, а [PERSON] перешкоджав відповідачці з дитиною у праві користування цим приміщенням. (а.с.13-15,16) Згідно довідки про склад сім»ї виданої головою квартального комітету кварталу №33 та посвідченої виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області 30 квітня 2015 року в житловому будинку за адресою: вул. Островського, 91 в м. Ізюмі Харківської області зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] Дружина [PERSON] разом з донькою [PERSON] з березня 2012 року не проживають за вказаною адресою. (а.с.8) Оскільки житловий будинок вул. Островського, 91 в м. Ізюмі Харківської області належить позивачеві [PERSON] на праві приватної власності, до правовідносин, що виникли між сторонами у звязку з користування цим житлом, зокрема, при розгляді спору щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мають бути застосовані положення Цивільного кодексу України. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справ розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводилось до початку розгляду справи по суті. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідач [PERSON] не визнаючи позовних вимог, та посилаючись на здійснення позивачем [PERSON] перешкод в користуванні житлом, жодних доказів в підтвердження своїх заперечень проти позову суду не надала, пояснила суду, що в будинку не проживає, комунальні послуги за користування житлом за адресою : м. Ізюм, вул. Островського, 91 не сплачує. Крім того, відповідно довідки голови квартального комітету кварталу №33, посвідченої виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області 09 червня 2015 року [PERSON] з травня 2008 року зареєстрована за адресою : [INFO] за вказаною адресою не проживає з березня 2012 року по теперішній час, до голови квартального комітету зі скаргами з питань, що [PERSON] перешкоджає їй проживати за місцем реєстрації ні з березня 2012 року ні за період з вересня 2013 року по теперішній час не зверталась. (а.с.29) Посилання відповідача [PERSON] на неприязні стосунки між сторонами у справі спростовуються поясненнями самої ж відповідачки про те, що вона продовжує працювати і після розірвання шлюбу у ФОП «[PERSON]В.» завідувачем аптеки та провізором. Відповідач порушує права позивача тим, що не знялася з реєстрації як така, що не проживає і не користується жилим приміщенням. Реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] в будинку, що належить на праві власності позивачеві [PERSON] обмежує права позивача у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти- члени сім»ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Вказаною нормою забезпечено право дітей на житло батьків, що належить їм на відповідній правовій основі. Тобто, право на користування житлом батька за малолітньою [PERSON] зберігається незалежно від втрати права користування житлом матірю [PERSON] Законодавство України покладає на органи опіки та піклування обовязок щодо здійснення контролю за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав та інтересів дітей. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прав чи інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень Аналіз положень Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» дає можливість стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових прав дітей саме на етапі вчинення правочинів з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти. Норма ст. 177 Сімейного кодексу України направлена на посилення захисту житлових та майнових прав дітей і надає право органам опіки та піклування відмовляти у наданні батькам дитини згоди на вчинення правочинів, у результаті яких порушуються права на житло такої дитини, тобто дитина буде позбавлена права власності або права користування житлом без надання іншого рівноцінного житла або покращення житлових умов. Висновком комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Ізюмської міської ради від 06 березня 2015 року встановлено, що [PERSON] втратила право користування житлом за адресою: м. Ізюм, вул. Островського, 91, окрім її малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. (а.с20) За таких обставин позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного,

Outcome: approved