Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

14 травня 2019 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що вона на підставі реєстраційного посвідчення, виданого 05 серпня 1992 року Дніпропетровським облвиконкомом управління житлово-комунального господарства, а також на підставі договору дарування від 16 липня 1994 року є власницею квартири [ADDRESS] ), а також квартири [ADDRESS] ) відповідно. Відповідач, який не має жодного відношення позивача, за допомогою підробки від імені позивача двох правочинів, а саме оспорюваних договорів дарування та купівлі-продажу від 15 жовтня 2015 року, протиправно заволодів вищевказаних нерухомим майном позивача. На підставі викладеного позивач просила суд визнати недійсними укладені начебто нею договори дарування та купівлі-продажу вказаних вище двох квартир, витребувавши їх з незаконного володіння відповідача. (а.с.2-5) В останнє судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, в якій також наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував, просив також скасувати раніше вжиті судом заходи забезпечення позову (а.с.165). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив не подав. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, пояснень щодо позову не подала, натомість в ході розгляду справи надіслала суду заяву, в якій просила здійснити розгляд даної цивільної справи без її участі. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно Реєстраційного посвідчення, виданого 05 серпня 1992 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації №6 Дніпропетровського облвиконкому Управління житлово-комунального господарства, за позивачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] ), яка належить позивачу на підставі довідки від 20 липня 1992 року про виплату квартири. Житлова площа - 27,7 м2. Дані обставини підтверджуються копією відповідного реєстраційного посвідчення, копією довідки КП «ДМБТІ» ДОР, а також копіями матеріалів інвентаризаційної справи на вищевказану квартиру КП «ДМБТІ» ДОР, копією нотаріальної справи (а.с.6, 51-84, 86, 119-135). Також судом встановлено, що на підставі договору дарування від 16 липня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бандурою М.К. за реєстровим №2-4398, зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ 16 липня 1994 року в реєстровій книзі 29п-53, позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] ). Загальна площа квартири 31,1 м2, житлова площа 16,8 м2. Викладені обставини підтверджуються копією вказаного договору дарування, копією нотаріальної справи, а також копіями матеріалів інвентаризаційної справи на вищевказану квартиру КП «ДМБТІ» ДОР (а.с.7-10, 51-84, 86-118). 15 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко Світланою Анатоліївною за реєстровим №756 посвідчено договір дарування, укладений між відповідачем, як обдаровуваним, та начебто позивачем, як дарувальником. На підставі вказаного договору відповідач в той же день набув право власності спірне нерухоме майно - належну позивачу квартиру [ADDRESS] ). Дані обставини підтверджуються копією вищевказаного договору, копією інформаційної довідки з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також матеріалами нотаріальної справи щодо посвідчення вказаного договору (а.с.11, 14, 51, 58-84). В той же день, 15 жовтня 2015 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко Світланою Анатоліївною за реєстровим №755 посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між начебто позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем. На підставі вказаного договору відповідач в той же день придбав належну позивачу квартиру [ADDRESS] за 79400 гривень, набувши внаслідок цього право власності на таке нерухоме майно. Викладені обставини підтверджуються копією вказаного договору купівлі-продажу, копією матеріалів нотаріальної справи щодо укладення зазначеного договору купівлі-продажу (а.с.13, 51-69). Разом з тим, як вбачається зі змісту матеріалів нотаріальних справ, при нотаріальному посвідченні укладення обох оспорюваних позивачем договорів приватний нотаріус ДМНО Кононенко С.А. для встановлення особи продавця/дарувальника використовувала копію паспорта громадянина України, виданого на ім`я позивача, серія [NUMBER] , а також довідку про присвоєння позивачу ідентифікаційного номера ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 22 серпня 2000 року. При цьому відповідно до листів Новокодацького районного відділу у м. Дніпрі від 21 серпня 2019 року, ГУ ДПС у Дніпропетровській області, Соборного РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області позивачем було оформлено паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, і даний паспорт є дійсним, про що також свідчить його копія надана стороною позивача суду разом із позовом. В той же час, паспорт громадянина України серії [NUMBER] було визнано недійсним 25 грудня 2014 року, і цей паспорт видавався не позивачу, а іншій особі. Крім того, позивачу 22 серпня 2000 року облікова картка фізичної особи-платника податків про присвоєння ідентифікаційного номера не видавалась. Таким чином, приватним нотаріусом при нотаріальному посвідченні укладення спірних договорів здійснено встановлення особи продавця/дарувальника за недійсними документами, фактично з явними ознаками підробки (фальсифікації). (а.с.15, 51-85, 154-156) Окрім того, судом встановлено, що в провадженні СВ РОВС та ЗУОГ і ЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, СВ Новокодацького (Ленінського) ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області станом на вересень 2015 року, 2016 року перебували кримінальні провадження №42014040030000005 за ст.190 ч.2, 3, ст.358 ч.1, 3, 4 КК України, №42015040690000020 за ст.190 ч.1 КК України, пов`язані із наведеними вище особливостями укладення і посвідчення спірних договорів дарування та купівлі-продажу, що підтверджується копіями листів відповідних правоохоронних органів, копіями постанов слідчих суддів Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, а також копіями протоколів тимчасового доступу до речей і документів (а.с.67-69, 82-84, 116-118, 128, 129). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України та Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Законом України «Про нотаріат». Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (рухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом норм ст.41 Конституції України, ст.ст.11, 328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно норм ст.ст.202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом положень ст.ст.626, 655, 657 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За змістом ст.ст.717-719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Положеннями ст.209 ЦК України передбачено, що нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.ст.34, 43 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії, різновидом якої є посвідчення правочину (договору) нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. За змістом норм ст.ст.203, 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Нормою ст.1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вказані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї норми застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Статтею 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи ґрунтується на тому, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження заявлені позивачем факти оформлення та нотаріального посвідчення двох спірних договорів - купівлі-продажу та дарування від 15 жовтня 2015 року, сторонами яких вказано позивача, як продавця/дарувальника, та відповідача, як покупця/обдаровуваного, на підставі яких останній фактично набув належних позивачу прав власності на два спірні об`єкти нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] ) та квартиру [ADDRESS] ). Разом з тим, як достеменно встановлено судом, нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії з посвідчення вказаних договорів здійснено встановлення особи начебто позивача, як продавця та дарувальника, на підставі паспорта громадянина України серія [NUMBER] , а також із використанням довідки про присвоєння позивачу ідентифікаційного номеру ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 22 серпня 2000 року, які є недійсними, оскільки за даними відповідних державних органів вказаний паспорт фактично видавався не на ім`я позивача, а на ім`я іншої особи, а зазначена довідка фактично позивачу не видавалась. Відтак, означені документи, які використані нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії, та були спрямовані на встановлення і підтвердження особи позивача, як продавця однієї квартири та дарувальника другої квартири, можуть бути оцінені судом лише як недійсні за ознакою їх підробки (фальсифікації), що в свою чергу свідчить, що оспорювані позивачем два правочини вчинені з порушенням вимог ст.203 ч.3 ЦК України як такі, що не відповідають внутрішній волі позивача, а отже такі, що на підставі ст.215 ЦК України мають бути визнані судом за позовом позивача недійсними. З цих підстав позовні вимоги про визнання недійсними двох оспорюваних позивачем договорів від 15 жовтня 2015 року (договір дарування та договір купівлі-продажу квартири) є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню. Крім того, приймаючи до уваги, що сторони по даній цивільній справі є і сторонами оспорюваних позивачем правочинів, які судом визнаються недійсними, а спірне нерухоме майно за цими правочинами ні на підставі цих правочинів, ні на підставі інших в подальшому на користь третіх осіб не відчужувалось, перебуває у володінні відповідача, а також враховуючи, що недійсні правочини є недійсними з моменту їх вчинення, не породжують жодних юридичних наслідків, окрім тих, що пов`язані з їх недійсністю, що в свою чергу з урахуванням на обставини спірних правовідносин на підставі ст.ст.216, 236, 1212, 1213 ЦК України зумовлює виникнення у відповідача обов`язку повернути безпідставно набуте ним за цими правочинами майно його власнику, суд приходить до висновку про необхідність задоволення решти заявлених позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача повернути в натурі позивачу обидві спірні квартири. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: approved