Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

12 грудня 2016 р. [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON], в якому просять ухвалити рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі № 9 будинку № 8 на вул.Гетьмана Мазепи у м.Львові. Позов обґрунтовують тим, що позивачам та відповідачу на праві співвласності належить квартира № 9 у будинку № 8 на вул.Гетьмана Мазепи у м. Львові. Інші співвласники квартири померли. Відповідач поїхав до Києва на заробітки і його місцезнаходження не відоме. Відповідач в квартирі зареєстрований, однак тривалий час, а саме з 2002року у ній не проживає. Перешкод у користуванні житловим приміщенням в квартирі відповідачу ніхто не чинив, в квартирі він не проживав за власним бажанням. За весь час відсутності на відповідача нараховувалась та позивачами своєчасно сплачувалась плата за житло та комунальні послуги. Відповідач відмовляється оплачувати комунальні послуги та за квартиру у звязку із цим за ним рахуються комунальні борги, які позивачі змушені оплачувати. Окрім того комунальними організаціями нараховуються на відповідача ніби то надані йому комунальні послуги, які він фактично не використовує. Факт непроживання відповідача понад 1 рік підтверджується 4 Актами про не проживання за місцем реєстрації за 2015 та 2016роки та показами свідків. В судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали, покликаючись на вказані у ньому обставини. Відповідач та представник третьої особи в судові засідання не зявлялися жодного разу, хоча були повідомлені про час і місце розгляду справи належним чином. Зі згоди позивачів, суд у відповідності до вимог ст.ст. 169,224 ЦПК України, вважає за можливе заслухати справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, дослідивши зібрані докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких мотивів. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.3 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до п.п.2-4 ст. 13 ЦК України - при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Суд встановив, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS]. Вказане стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 30 грудня 1998 р. Крім сторін співвласниками квартири є [PERSON] та [PERSON], які померли. З пояснень позивачів та долучених до матеріалів до справи актів слідує, що відповідач тривалий час (понад рік) не проживає у вищезгаданій квартирі, він поїхав на заробітки, місце його проживання невідоме. Разом з тим, позивачі оплачують комунальні послуги за квартиру в повній мірі, в тому числі і за відповідача. У звязку з цим вони вважають, що відповідача слід визнати таким, що втратив право користування цим житлом. Звертаючись до суду з даним позовом позивачі покликаються на ч.2 ст.405 ЦК України, згідно якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, вказана норма закону не розповсюджується на правовідносини, які виникли між сторонами, оскільки відповідач [PERSON] є не лише членом сімї позивачів чи їх колишнім членом сімї, а сам є повноцінним співвласником квартири [ADDRESS]. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Окрім цього, право власності закріплено у Конституції України, зокрема в ст. 41 вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Повага до права людини на житло закріплена у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Таким чином, вимоги позивачів про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири №9 на вул.Гетьмана Мазепи,8 в м.Львові суперечать вищезгаданим правовим нормам, оскільки порушують право власності відповідача як співвласника квартири, на користування своєю власністю. Отже, цей позов є безпідставним. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд вважає позов безпідставним, таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed