Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

12 червня 2019 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні відповідачів, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Нововолинська міська рада Волинської області про визнання права власності на земельну ділянку недійсним, скасування рішення міської ради та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1438 від 16 грудня 2015 року, вона набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Нерухомість успадкувала після смерті свого брата [PERSON] , яким вона була придбана 01 липня 2008 року у гр. [PERSON] . Після оформлення всіх належних документів, внаслідок стресу пов`язаного з втратою близької людини та тривалого перебування у відряджені, вона не навідувалася до квартири. На даний час, має можливість відчужити квартиру сусідці, однак за умови визначення меж прибудинкової земельної ділянки, що історично склалася між сусідами при її використанні. Зазначає, що при зверненні в місцеву землевпорядну організацію для виготовленої відповідної документації, їй було повідомлено, що частина земельної ділянки, якою користувався її брат, була передана у приватну власність [PERSON] , [PERSON] . У власність відповідачів перейшла земельна ділянка, що прилегла до вікна та частини її квартири і слугувала єдиним проходом до квартири. Після приватизації земельної ділянки площею 0,06 га, відповідачі загородили дерев`яною огорожею власну територію від [ADDRESS] та замкнули її на замок, чим унеможливили прохід до її квартири. Враховуючи той факт, що з іншого боку власники квартири [ADDRESS] також скористалися своїм правом щодо приватизації земельної ділянки, то будь-якої можливості пройти до квартири, користуватися, проводити необхідні ремонтні роботи і роботи впорядкування території, неможливо. Зазначає, що відповідачі проігнорували вимоги щодо погодження меж земельної ділянки з іншими співвласниками, оскільки на момент погодження меж 10 вересня 2015 року, [PERSON] вже не являлася власником квартири та користувачем належної земельної ділянки. З огляду на вищевикладене, просить визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0575 га, кадастровий номер №0710700000:02:048:0066, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , надана відповідачам [PERSON] та [PERSON] для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і належить їм на праві спільної сумісної приватної власності недійсним. Скасувати рішення Нововолинської міської ради №6/19 від 23 лютого 2016 року «Про розгляд заяв громадян на приватизацію та оренду земельних ділянок» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачі безоплатно у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд гр.. [PERSON] , [PERSON] площею 0,0575 га. за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер №0710700000:02:048:0066 та скасувати Державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку. 18 липня 2019 року [PERSON] уточнила позовні вимоги про що подала уточнену позовну заяву, просила також суд стягнути з відповідачів в свою користь судові витрати у справі в сумі 6268,40 грн., що включають судовий збір та понесені нею витрати на правничу допомогу (а.с.79-80). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив його задоволити. Зазначив, що відповідачі, приватизувавши земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , в межах визначених у технічній документації, порушили норми ЗК України. Своїми діями вони перекрили доступ позивачу до належного їй нерухомого майна і оскільки інші сусіди приватизували земельні ділянки прилеглі до їх квартир, [PERSON] позбавлена можливості потрапити до квартири та користуватися своєю власністю. Зазначив, що [PERSON] станом на 10 вересня 2015 року не значилася власником квартири за адресою: [ADDRESS] і 01 липня 2008 року приватний нотаріус Нововолинського міського нотаріального округу Пасюк Л.О., посвідчуючи договір купівлі-продажу квартири, внесла відповідні відомості в Державний реєстр правочинів за реєстровим номером 2992163. Просив суд врахувати, що відповідачі приватизували ту частину земельної ділянки якою за життя користувався спадкодавець [PERSON] , що прилегла до квартири позивача і куди виходить вікно з її квартири. Твердження відповідачів про можливість проходу позивача до нерухомо майна через сусідню земельну ділянку, що також приватизована, вважає абсурдним. З цих підстав просив позов задоволити повністю з врахуванням усіх судових витрат понесених позивачем. У судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися. Представник відповідачів - адвокат Жук Ю.Б. у судовому засіданні просив відмовити у позові. Зазначив, що оскаржуване рішення Нововолинської міської ради є законним, межі земельної ділянки погоджені з тими землекористувачами та землевласниками, який на час приватизації вдалося встановити. Відомості про власника нерухомого майна на час виготовлення технічної документації, не містилися в жодному з реєстрів про нерухоме майно. Просив врахувати, що позивачем не надано достатньо доказів про невідповідність технічної документації та рішення Нововолинської міської ради нормам ЗК України. Оскільки відповідачі не заперечують щодо встановлення на належній їм земельній ділянці сервітуту, тому вважає, що наявні перешкоди у користуванні власністю можуть бути усунені шляхом подачі позивачем негаторного позову. Зазначає, що [PERSON] та [PERSON] є неналежними відповідачами у справі, спірна земельна ділянка перебувала у комунальній власності і саме за рішенням Нововолинської міської ради вона була передана у власність відповідачів, а тому позовні вимоги мають бути спрямовані до Нововолинської міської ради як розпорядника майна. У судовому засіданні не встановлено порушення відповідачами будь-яких прав позивача, тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. Усі заперечення відповідачів викладені у відзиві і долучені до матеріалів справи (а.с.219-34). Представник Нововолинської міської ради Волинської області Антонюк Т.М. у судовому засіданні вказала, що посилання представника позивача на ст.120 ЗК України є безпідставним. 23 лютого 2016 року Нововолинська міська рада приймала рішення №6/19 «Про розгляд заяв громадян на приватизацію та оренду земельних ділянок» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачі безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] , [PERSON] площею 0,0575 га., на підставі технічної документації виготовленої ліцензованим підприємством. Підстав стверджувати, що Нововолинська міська рада діяла неправомірно, перевищуючи межі своїх повноважень, не має. Тривалий час ніхто з власників суміжних земельних ділянок не висловлював свої заперечення щодо оскаржуваного рішення. У зв`язку з тим, що позивач не надав достатньо доказів на підтвердження своїх позовних вимог, просить у задоволенні позову відмовити повністю. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. У судовому засіданні встановлено, що у приватній власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 08 квітня 2010 року перебуває квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.44). Позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 грудня 2015 року, є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.12) Державна реєстрація прав власності відбулася 16 грудня 2015 року (номер запису про право власності 12572009), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.11). Вищевказане нерухоме майно позивач успадкувала після смерті брата [PERSON] , який набув його на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2008 року у гр. [PERSON] (а.с.10). Згідно витягу з протоколу сесії Нововолинської міської ради Волинської області від 14 липня 2015 року №46/10 [PERSON] , [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с.41). 10 вересня 2015 року ТзОВ «Володимир-юрист» за заявою відповідачів (а.с.42) здійснювало виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі і вищевказаною організацією, у присутності власників спірної земельної ділянки, власників суміжних земельних ділянок - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснено прийом-передачу межових знаків на зберігання відповідачам, про що складено відповідний акт (а.с.7). Підписами останніх було засвідчено відсутність претензій щодо існуючих меж земельних ділянок. Нововолинська міська рада 23 лютого 2016 року прийняла рішення №6/19 «Про розгляд заяв громадян на приватизацію та оренду земельних ділянок» та затвердила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передала безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] , [PERSON] площею 0,0575 га за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується дослідженим у судовому засіданні витягом з протоколу (а.с.13,57). 30 жовтня 2015 року вищевказана земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі за кадастровим номером 0710700000:02:048:0066 (а.с.55-56). В обґрунтування позову, позивач зазначає, що станом на день винесення оскаржуваного рішення міської ради, вона, а не [PERSON] значилася власником суміжного нерухомого майна, при цьому межі земельної ділянки було узгоджено саме з [PERSON] , яка на той час таким не являлася. Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року №681/1039/15-ц (провадження №61-4200св18) викладено правовий висновок про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Тобто, при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність. З огляду на вищевикладене, суд погоджується з думкою представника відповідача, що станом на час виготовлення технічної документації спірної земельної ділянки і погодження меж земельної ділянки, тобто станом на 10 вересня 2015 року, відомості про власника нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, були відсутні. Вперше відомості щодо об`єкта нерухомості у відповідних реєстрах з`явилися 16 грудня 2015 року, що підтверджується відповідною інформацією (а.с.11, 64). Тобто немає підстав вважати, що інформація про власника вищевказаного майна була загальновідома. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою ст. 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно презумпції законності правового акту, що діє в Україні: усі правові акти, що прийняті органами державної влади та набрали чинності, вважаються законними і обов`язковими для виконання та дотримання, доки не буде встановлено протилежне у передбаченому законом порядку. Позивач у позові зазначає, що внаслідок приватизації відповідачами земельної ділянки, порушується її право на користування належним їй майном, оскільки обмежується прохід до квартири та вікна, що виходить з квартири. При цьому, позивачем суду не було надано жодних доказів (планів місцевості) щодо наявності єдиного входу (заїзду) до житла, з огляду на те, що представник відповідача, заперечуючи такі твердження зазначає, що вхід до будинку можливий через провулок між вулицями Чехова та Чайковського, де позивачем облаштована окрема хвіртка. Самі по собі схеми земельної ділянки, що містяться в технічній документації (а.с.46-47) не можуть беззаперечно вказувати на порушення прав позивача щодо користування належною нею власністю. З огляду на те, що суд не має необхідних знань в галузі топографо-геодезичних робіт, не володіє достатньо інформацією щодо об`єкту нерухомого майна в цілому та прилеглих до нього земельних ділянок, а сторонами у справі не заявлялося клопотань про призначення відповідних експертиз, допиту свідків, тому суд не може однозначно визначити та встановити чи має місце порушення прав позивача і чи була здійснена технічна документація вірно, відповідно до існуючих норм та правил. Також, суд не бере до уваги твердження позивача, що за життя спадкодавець [PERSON] користувався частиною земельної ділянки, яка була приватизована відповідачами і що на підставі ч.2 ст120 ЗК України саме до позивача, перейшло право на її користування, оскільки такі твердження останньої не обґрунтовані жодними доказами. Представник позивача не заявляв клопотань щодо допиту свідків, які могли б підтвердити вищевикладені обставини та твердження позивача. Також, суд вважає хибною позицію позивача щодо визначення сторони відповідача, оскільки ставлячи позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку недійсним, скасування рішення Нововолинської міської ради №6/19 від 23 лютого 2016 року та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, відповідачем у справі вона зазначає саме [PERSON] , [PERSON] , які набули у власність це майно, однак оскаржуване рішення не приймали та не були розпорядниками земельної ділянки. В даному випадку, суд погодується з представником відповідачів, що позивач [PERSON] має можливість звернутися до [PERSON] та [PERSON] з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, однак аж ніяк не з вимогами щодо скасування рішення Нововолинської міської ради, тобто позивачем, на думку суду, був обраний невірний спосіб захисту своїх прав, що й стало підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, як вбачається з досліджених в судовому засіданні доказів, до квартири належній позивачу на праві приватної власності прилегла земельна ділянка, що перебуває у комунальній власності і яку позивач може приватизувати у встановленому законом порядку з метою безперешкодного користування належним їй нерухомим майном. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом під час розгляду справи визначено, що позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права, однак матеріали справи не містять, а позивачем та її представником не було надано суду достатньо доказів, які б беззаперечно вказували на порушення її прав зі сторони відповідачів. Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, врахувавши усі обставини справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні відповідачів, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Нововолинська міська рада Волинської області про визнання права власності на земельну ділянку недійсним, скасування рішення міської ради та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, слід відмовити. Враховуючи те, що суд відмовив у задоволенні позову, понесені позивачем [PERSON] судові витрати всього у розмірі 6268,40 грн. та підтверджені документально, суд у відповідності до ст.141 ЦПК України, залишає за позивачем.

Outcome: dismissed