Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

14.01.2021 року звернувся до суду з вказаною позовною заявою про визнання договору недійсним. Свою заяву обґрунтовує тим, що між ним та [PERSON] укладений договір позики, в подальшому було звернення до Обухівського районного суду Київської області з позовною заявою про стягнення суми боргу за вказаним договором позики у повному обсязі. Однак, [PERSON] рішення суду не виконує, вважає, що з метою уникнення виконання грошового зобов`язання за рішенням суду перед позивачем, 10 квітня 2018 року уклав договір дарування належної йому квартири за адресою: [ADDRESS] , на користь свого рідного сина [PERSON] тому, вважає, що укладений вказаний правочин є таким, що укладений з метою ухилення [PERSON] від виконання зобов`язань за договором позики та неповернення боргу позивачу, а тому просить суд визнати його недійсним. Позивач в якості підстави своїх позовних вимог зазначив ст. 234 ЦК України. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29 січня 2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року ухвалено вийти з спрощеного позовного провадження та розглядати справу за правилами загального позовного провадження, та призначено у справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16 березня 2020 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Семенчека Володимира Івановича. Ухвалою суду від 12 червня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову у повному обсязі заперечував, пояснивши, що про наявність позову про стягнення боргу дізнався після укладення договору дарування влітку 2018 року, договір дарування укладений на користь молодшого сина [PERSON] , який мав намір одружитися на той час. В них із дружиною виникли наміри переїхати на постійне місце проживання до с. Гранів Гайсинського району Вінницької області, де оселитися за адресою: [ADDRESS] , в будинку, право власності на який в даний час оформлює його дружина [PERSON] після смерті особи, за якої вона доглядала. В зв`язку з чим і прийнято рішення про укладення оспорюваного договору. Відповідач [PERSON] дав пояснення в судовому засіданні аналогічні поясненням відповідача [PERSON] . Інші сторони в судове засідання не з`явились, заяв чи клопотань до суду не направили, про розгляд справи повідомлені належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, 27 грудня 2017 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладений договір позики, за яким позивачем передано, а відповідачем отримано кошти у розмірі 1134000,00 грн., що еквівалентно 42000,00 дол. США, про що відповідач написав особисто розписку. Згідно розписки Відповідач зобов`язувався повернути позивачу кошти шляхом щомісячного часткового повернення коштів у національній валюті України у сумі, що буде еквівалентна 1000,00 дол. США по курсу Національного банку України на день повернення коштів. Остаточне повернення коштів зобов`язувався здійснити не пізніше 29 березня 2025 року. Факт щомісячного часткового отримання коштів позивачем підтверджувалось його розпискою.Починаючи з 27 січня 2018 року відповідач повинен був рівними частинами повертати борг, але своїх зобов`язань він не виконував. Обухівським районним судом Київської області витребувано з архіву суду цивільну справу № 372/1372/20, та судом встановлено, 23.05.2018 року позивач звернувся до суду про стягнення суми боргу за договором позики, та рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 січня 2019 року позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 1134000,00 грн. та сплачений судовий збір, а всього 1143162,40 коп. рішення набрало законної сили. 10 квітня 2018 року [PERSON] уклав договір дарування належної йому квартири за адресою: [ADDRESS] , на свого сина - [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Семенченко Володимиром Івановичем, Серія та Номер 661. [PERSON] , є рідним сином [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с. 91). Верховний суд в своїй постанові від 07.10.2002 року в справі № 755/17944/18 сформулював правову позицію, яка зводиться до наступного. Договір, укладений на шкоду кредитору (фраудаторний), може бути як оплатний, так і безоплатний. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, належать, зокрема: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд, дійшов висновок про відмову в задоволенні позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 234 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Приймаючи до уваги, вищезазначену правову позицію, суд звертає увагу, що оспорюваний правочин укладений між відповідачами по справі 10.04.2018 року, тобто після підписання [PERSON] та [PERSON] 27.12.2017 року письмової розписки про отримання в боргу суми грошових коштів, що дає підстави позивачеві вважати, що договір дарування укладений з метою ухилитися від обов`язків, які виникли за договором позики. Проте, суд звертає увагу, що остаточною датою повернення коштів визначено 29 березня 2025 рік., тобто станом на дату укладення оспорюваного правочину строк виконання зобов`язань не настав. Із письмовою претензією до відповідача [PERSON] позивач звернувся 16.05.2018 року, тобто після двох місяців із дати укладення оспорюваного договору, проте позивач не довів належними та допустимими доказами факт отримання [PERSON] цієї претензії, а відповідач в судовому засіданні цей факт не визнав. В подальшому, як зазначалося вище, позивач звернувся до Обухівського районного суду із позовом про стягнення боргу за договором позики від 27.12.2017 року - 23.05.2018 року та одночасно із заявою про забезпечення позову. На ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 26.06.2018 року про відмову вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру позивачем подана апеляційна скарга - 11.07.2018 року, відповідача повідомлено про подачу апеляційної скарги - шляхом направлення судової повістки повідомлення 27.07.2018 року. Таким чином, суд виходить з того, що вперше відповідач [PERSON] дізнався про наявність до нього претензій за договором позики саме 27.07.2018 року, тобто через 4 місяці із дня укладення оспорюваного правочину. Вказаний факт не спростований іншими доказами в судовому засіданні. Безпосередньо рішення Обухівським районним судом Київської області про стягнення суми боргу із відповідача [PERSON] на користь [PERSON] ухвалене 25 січня 2019 року. Постанова про відкриття виконавчого провадження ухвалена 02.07.2019 року. Окрім цього, оспорюваний договір є безоплатним та укладений на користь члена сім`ї - сина [PERSON] , який на час укладення досяг повноліття. Під час дачі пояснень в судовому засідання відповідач [PERSON] пояснив, що на час укладення оспорюваного правочину мав намір одружитися в зв`язку із чим його батьком - відповідачем по справі [PERSON] прийнято рішення про дарування йому спірної квартири. Таким чином, на думку суду, сукупність вказаних обставин: укладення договору дарування до подачі позову до суду про стягнення боргу, укладення безоплатного договору на користь повнолітнього члена сім`ї, який за віком міг мати реальні потреби в окремому житлі, не дають достатніх підстав суду вважати, що оспорюваний правочин умисно вчинений на шкоду кредитору і має ознаки зловживання правом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed