Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

14 жовтня 2013 року позивач звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - Державний нотаріус П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутова А.Г. про визнання договору недійсним. (а.с. 1-2) Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні, посилались на те, що 08.07.2007 року відповідачем [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від імені позивача було укладено з відповідачем [PERSON] договір дарування, за умовами якого позивач подарував квартиру [ADDRESS], яка належала позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивач вважає, що зазначений договір дарування необхідно визнати недійсним, оскільки він був укладений внаслідок домовленості, що відповідач [PERSON] буде доглядати позивача на старості років, а після його смерті її дочка відповідач [PERSON] зможе розпоряджатися зазначеною квартирою. Таким чином, сторони фактично домовились укласти договір довічного утримання, згідно з яким позивач передав у власність відповідачу квартиру, а відповідач зобов'язалась забезпечувати позивача довічним утриманням та доглядом за ним. За таких обставин сторони домовились, що відповідач зареєструє право власності на квартиру після смерті позивача, проте через деякий час після укладення договору дарування відношення відповідача [PERSON] до позивача погіршилося, що виразилось повною відсутністю уваги, турботи, допомоги, зневажливим та навіть грубим і образливим поводженням з позивачем. На початку 2013 року відповідач викрала у позивача технічний паспорт та зареєструвала право власності на вищезазначену квартиру. Таким чином, укладаючи договір дарування квартири, дії позивача були спрямовані на укладення договору довічного утримання, однак відповідач [PERSON] від імені позивача уклала інший правочин, що має істотне значення, тому позивач звернувся до суду та просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 08.07.2007 року. (а.с. 1-2) У судовому засіданні представник позивача, відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні у повному обсязі. (а.с. 61) Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив суд у задоволені позовних вимог відмовити. (а.с. 61) Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що 31.03.2006 року позивач отримав спадкове майно, яке складалося з ? частки квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.2006 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 3) Встановлено, що 24.11.2006 року позивачем була видана довіреність, якою останній уповноважив відповідача [PERSON] представляти його інтереси у будь-яких установах, органах, організаціях та підприємствах незалежно від їх організаційної форми та підпорядкованості з питань, які будуть його стосуватися, в тому числі в нотаріальній конторі, в МБТІ з питання одержання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування належної йому квартири [ADDRESS], та подарувати вищевказану квартиру [PERSON], що підтверджується копією довіреності виданою державним нотаріусом П'ятої ДДНК Бутовою А.Г. від 24.11.2006 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 43) Також, судом встановлено, що 08.07.2007 року відповідач [PERSON]Д, яка діяла по довіреності від імені позивача [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір дарування квартири, за умовами якого позивач подарував квартиру [ADDRESS], а відповідач [PERSON] прийняла в дарунок зазначену квартиру. Зазначена квартира належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом, викладені обставини підтверджуються копією договору дарування квартири від 08.07.2007 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 4) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладених між сторонами договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ч. 1 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. У відповідності до змісту ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреність є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до змісту ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 4 ст. 720 ЦК України договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Статтею 728 ЦК України визначено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Згідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до змісту ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1, 3 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до змісту ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнай судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно роз'яснень, даних в п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір, а також доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд при розгляді позовних вимог, приймає до уваги, що позивач уповноважуючи відповідача [PERSON] щодо одержання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування належної йому квартири відповідачу [PERSON] шляхом видачі нотаріально посвідченої довіреності зобов'язав відповідача [PERSON] здійснити від свого імені правочин у вигляді укладення договору дарування з відповідачем [PERSON], а отже позивач в момент оформлення зазначеної довіреності розумів наслідки передбачені ст.ст. 239, 244 ЦК України, тому суд вважає, що в момент оформлення та видачі даної довіреності були виконанні всі умови передбачені чинним законодавством відповідно до вимог ст. 245, 247 ЦК України. Оцінюючи всі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, та приймаючи до уваги, що позивачем не надано суду жодних доказів того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) існувало недодержання вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме, що волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Також суд вважає, що зазначені позивачем підстави недійсності договору дарування квартири, а саме, що позивач вчиняючи правочин помилявся щодо обставин, які мали істотне значення, всупереч положенням ст. 60 ЦПК України не було доведено доказами в ході розгляду справи, які б об'єктивно вказували, що на момент укладення договору дарування відповідачем [PERSON], яка діяла від імені позивача на підставі довіреності, посвідченою П'ятою ДДНК від 24.11.2006 року, існували обставини, які б свідчили, що під час вчинення правочину відповідач діяла під впливом помилки, яка б мала істотне значення, а отже суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених підстав для визнання договору дарування недійсним. З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги заяву представника відповідача про пропуск позивачем позовної давності, яка встановлюються в один рік для вимог щодо розірвання договору дарування, враховуючи, що договір дарування квартири був укладений між сторонами 08.07.2007 року, а позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав лише 14 жовтня 2013 року, суд приходить до висновку про наявність законних підстав застосувати до даних правовідносин вимоги закріплені в ст. 728 ЦК України, а отже позивачем був пропущений строк для звернення до суду із цим позовом. Крім того, зазначені позивачем обставини не свідчать про те, що укладаючи договір дарування квартири позивач помилявся щодо природи правочину та обов'язків сторін, передбаченим ним, судом не встановлено жодної обставини, яка б вказувала, що між позивачем та відповідачем [PERSON] існувала угода про утримання та догляд позивача, а отже суд вважає, що позивачем не було належно та достатньої доведені факти, які згідно чинного законодавства можуть слугувати підставами визнання правочину недійсним, тому суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed