Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

14.05.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог), в якому просить визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Броска, вул. Болградська, 202, укладений між нею та [PERSON], посвідчений 12.11.2004 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори [PERSON] за № 3-2240 а також просить визнати за нею право власності на вказані нежитлові приміщення, мотивуючи тим, що вона є власницею нежитлових приміщень з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Броска, вул. Болградська, 202, загальною площею 1270 кв.м. Для експлуатації зазначених приміщень 23.02.2004 року вона уклала з Ізмаїльською районною державною адміністрацією договір оренди земельної ділянки площею 4,441 га строком на 49 років. В кінці червні 2004 року відповідач [PERSON] запропонував їй укласти угоду, згідно якої вона зобовязується передати йому вищезазначені нежитлові приміщення, а він зобовязується забезпечувати її продуктами харчування, які будуть отримані відповідачем від експлуатації приміщень та прилеглої земельної ділянки, на що вона погодилася та 01.07.2004 року вона з відповідачем уклала договір суборенди земельної ділянки строком на 10 років. Після цього, 12.11.2004 року вона уклала с [PERSON] договір дарування цих приміщень, маючи на меті передачу відповідачу вказаних приміщень для їх використання та отримання в замін цього продукти харчування, отримані від використання приміщень. Після укладання договору відповідач сумлінно виконував свої зобовязання, на початку 2015 року припинив забезпечувати її продуктами харчування, у звязку з тим, що закінчився договір суборенди земельної ділянки. А новий договір відповідач відмовився укладати, посилаючись на невигідні умови укладання. Вважає, що договір дарування укладений з порушенням її прав та інтересів, був укладений під впливом помилки щодо природи договору. Позивач посилалась на приписи ч.2 ст.717 ЦК України. В судовому засіданні позивач змінені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач у судовому засіданні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі, наголошуючи на тому, що сторони не мали на меті укладення договору дарування. Договір укладався відповідачем з метою отримання вказаних приміщень для використання у господарській діяльності, а позивач його укладав з метою отримання продуктів харчування взамін. Волі укладати безоплатний договір сторони не мали. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що нежитлові приміщення з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Броска, вул. Болградська, 202, загальною площею 1270 кв.м. для ведення підсобного господарства, належали [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 7129, посвідченого Представництвом Одеської товарної біржі в м. Ізмаїлі 07.11.2003 року, зареєстрованого в Ізмаїльському міському бюро технічної інвентаризації 24.11.2003 року за № 1-19. 23 лютого 2004 року між позивачем та Ізмаїльською районною адміністрацією Одеської області був укладений договір оренди № 03-24 земельної ділянки площею 4,441 га строком на 49 років. 01.07.2004 року між позивачем та фермерським господарством «Ізовіта», в особі голови [PERSON], був укладений договір Суборенди земельної ділянки площею 4,441 гектарів, відведених під господарські двори, до договору оренди № 03-24 від 23.02.2004 року, згідно якого після припинення дії договору відповідач повертає позивачу земельну ділянку. 12.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування нежитлових приміщень (курчатник) все домобудування з надвірними спорудами, що знаходяться в с. Броска Ізмаїльського району Одеської області по вулиці Болградській, № 202, загальною площею 1270 кв.м., на землях Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області. Згідно до\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до\~ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст.\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до ч.1\~ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.\~ За змістом ст. ст. 203 ч. 3, 229 ч. 1, 216 ч. 1 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочину помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.\~ Відповідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Вказане безпосередньо визначено ч.2 ст.717 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що під час укладання договору дарування нежитлових приміщень з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Броска, вул. Болградська, 202, позивач [PERSON] помилилась щодо обставин, які мають істотне значення при укладанні договору, а саме щодо суті та наслідків підписання договору, вона помилково вважала, що внаслідок складання договору дарування відповідач буде постійно забезпечувати її продуктами харчування, які будуть отримані ним від експлуатації приміщень та прилеглої земельної ділянки. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України (що встановлено у судовому засіданні), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved