Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

13 травня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: - виселити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; - стягнути з [PERSON] моральну шкоду в сумі 35600 грн. Обґрунтовано позов тим, що 13 грудня 2019 року відповідачі вселились до квартири [ADDRESS] за згодою попереднього власника цієї квартири - [PERSON] на підставі договору найму житлового приміщення від 12 грудня 2019 року. Також, відповідачі зареєстрували своє місце проживання у вказаній квартирі. За умовами договору відповідачі вселялися у квартиру тимчасово на період до 12 травня 2020 року. 06 серпня 2020 року позивач придбав квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим йому приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т.А. було видано свідоцтво про право власності. Проте, відповідачі продовжують проживати у квартирі безпідставно, так як позивач своєї згоди на їх подальше проживання не надавав, договір найму з відповідачами не укладав. Орендну плату за користування житлом відповідачі не сплачують. Сторони не є родичами між собою. Відповідачі ніколи не були власниками квартири або членами сім`ї власника, не пов`язані з позивачем будь-яким спільним побутом. Крім того, відповідачі не сплачують комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість, добровільно виселитись з квартири не бажають, а тому порушують право позивача мирно володіти, розпоряджатися та користуватися своїм майном. Також, оскільки порушення права власності позивача триває з 2020 року і він позбавлений можливості користуватися своїм майном за призначенням, зокрема, вселитися у квартиру або здавати майно в оренду та отримувати прибуток, а відповідачі тривалий час ухиляються від поновлення прав позивача, а тому звичні умови життя позивача було порушено, позивач переніс страждання та переживання з приводу тривалого порушення його прав, оскільки він цілком законно придбав майно, яке знаходиться в іншому регіоні, що зумовлює необхідність вживати додаткових витрат для реалізації та захисту права власності. Окрім цього, позивач зазнає переживань щодо збереження цілісності його майна, оскільки не має доступу до квартири та не може контролювати дії відповідачів, у зв`язку з чим просить стягнути моральну шкоду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено відповідачам строк для подачі відзиву на позов. 25 серпня 2021 року відповідачем [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON] , подано відзив на позов, однак ухвалою суду від 25 серпня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, він залишений без розгляду. Також, ухвалами Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 серпня 2021 року, які занесені до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] та залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] , закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити позивачу в задоволенні позову, посилаючись, зокрема, на те, що відповідач [PERSON] разом з донькою - [PERSON] вселились до квартири [ADDRESS] на підставі договору найму житлового приміщення від 12 грудня 2019 року, укладеного з колишнім власником квартири - [PERSON] на період з 12 грудня 2019 року до 12 травня 2020 року. Іншого житла відповідачі не мають. При цьому, відповідачі не є такими, що самоправно вселилися до вказаної квартири. Після закінчення строку, визначеного договором, відповідачі продовжували проживати у спірній квартирі, з приводу чого [PERSON] не висловлювала жодних претензій. Спірна квартира була придбана позивачем на електронних торгах, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані та проживають у житловому приміщенні з дозволу попереднього власника. Саме через недбалість позивача не були виявлені ці обтяження. Також, позивач не повідомляв відповідачів про зміну власника житла та не звертався про необхідність виселення. Крім того, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є безпідставними та недоведеними, оскільки жодних моральних страждань діями відповідачів завдано не було, а позивач сам мав перед придбанням квартири з`ясувати про осіб, які проживають у житловому приміщенні. Також, представник відповідача, вже у судовому засіданні, яке відбулось 22 грудня 2021 року, надала копію договору найму житла від 13 травня 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зазначивши, що цей договір їй надала остання. При цьому, вказала, що договір не реєструвався і на підставі цього договору відповідачі продовжують проживати в квартирі. Представник Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що у разі задоволення позову будуть порушені житлові та майнові права дитини. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи сповіщена завчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 12 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір найму (піднайму) житлового приміщення, за умовами якого [PERSON] здає в найм (піднайм) для проживання кімнату житловою площею 8 кв.м за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] , [PERSON] реєструють своє місце проживання за вказаною адресою і зобов`язуються проживати на наданій житловій площі тимчасово з 12 грудня 2019 року до 12 травня 2020 року (а.с. 14). 13 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до органу реєстрації Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17) та із заявами про реєстрацію свого місця проживання та малолітньої дитини - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15, 16). [PERSON] , який є батьком [PERSON] , було надано згоду на проживання його дочки за адресою проживання матері - [PERSON] , а саме: [ADDRESS] (а.с. 18). 06 серпня 2020 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т.А. відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту про проведені електронні торги, складеного приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Палігіним О.П. 22 липня 2020 року, було посвідчено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , яка придбана [PERSON] та раніше належала [PERSON] . Позивачу видано свідоцтво, що зареєстровано в реєстрі за № 1435 (а.с. 6). Також, право власності [PERSON] на квартиру загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 серпня 2020 року (а.с. 6 на звороті). Відповідно до довідки № 09-05/1642 від 11 травня 2021 року, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради, станом на 10 травня 2021 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Згідно з копією договору найму житла від 13 травня 2020 року, укладеного між [PERSON] (наймодавець), [PERSON] та [PERSON] (наймач), [PERSON] здає в найм для проживання кімнату площею 8 кв.м за адресою: [ADDRESS] , а наймач зобов`язуються проживати на наданій житловій площі терміном з 13 травня 2020 року до 30 квітня 2023 року. Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із частинами першою, другою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України). Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Гарантоване кожній особі право на повагу до її житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. При цьому, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, відповідно до рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Так, суд враховує, що відповідачі не були власниками квартири [ADDRESS] і вселилися в неї за згодою попереднього власника цього житла - [PERSON] на підставі договору найму (піднайму) житлового приміщення від 12 грудня 2019 року. При цьому, відповідачі зобов`язалися проживати в цьому житлі тимчасово. Посилання відповідачів на те, що вони після закінчення договору найму проживають у квартирі зі згоди попереднього власника - [PERSON] , яка заперечень з приводу їх проживання не висловлювала та уклали новий договір найму 13 травня 2020 року, суд не може взяти до уваги, оскільки відповідачу [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] , відомо з кінця жовтня 2020 року про зміну власника житла, в якому вони проживають (а.с. 22). Відповідачі не є членами сім`ї позивача, не пов`язані з ним спільним побутом і матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідачі є членами сім`ї попереднього власника житла. Квартира [ADDRESS] не була в іпотеці, а реалізована в процесі здійснення виконавчого провадження і залишок коштів від її продажу на електронних торгах був повернутий попередньому власнику - [PERSON] . Електронні торги не визнані недійсними, позивач на законних підставах набув право власності на квартиру. При цьому, згоди на подальше проживання відповідачів у квартирі позивач не надавав, догову найму між сторонами не укладалося, комунальні послуги відповідачі не сплачують, внаслідок чого утворилась заборгованість, добровільно виселитись з квартири відповідачі не бажають, а позивач з серпня 2020 року не може мирно володіти своїм майном, зокрема, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, проживати в квартирі. Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року в справі № 196/476/13-ц вказав, що установивши, що позивач як новий власник, який придбав спірний будинок в установленому законом порядку на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач, який втратив право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, відмовляється виселятися з нього, дійшов обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивача, як нового законного власника спірного житлового будинку, підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача із належного йому на праві власності житлового будинку, яке відповідач займає без законних на те підстав. Таким чином, оскільки права позивача захищені як статтею 8 Конвенції, так і статтею 1 Першого протоколу до неї, враховуючи, що відповідачі не є родичами чи членами сім`ї позивача, не були власниками квартири, вселилися у неї на підставі договору найму (піднайму) і мали передбачати те, що їх проживання у квартирі буде тимчасовим, беручи до уваги те, що відповідачам відомо з жовтня 2020 року про зміну власника житла, але добровільно виселитися з квартири вони не бажають, чим порушують право позивача на мирне володіння своїм майном, а тому суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині виселення відповідачів із спірного житла без надання іншого житлового приміщення підлягають задоволенню. При цьому, суд враховує, що малолітня [PERSON] відповідно до норм статті 29 Цивільного кодексу України може бути зареєстрованою та проживати і за місцем проживання її батька - [PERSON] . Щодо стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди суд зазначає наступне. Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також, у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору . Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено всіх складових, за яких настає відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди, у зв'язку з чим суд не знаходить підстав для її стягнення. Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат. Так, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Позивачу правничу допомогу надавав адвокат Коверзнев Д.В. на підставі договору № 7/2020 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 08 вересня 2020 року (а.с. 25-26), додаткової угоди від 31 грудня 2020 року до договору про надання правової (професійної правничої) допомоги № 7/2020 від 08 вересня 2020 року (а.с. 26 на звороті) та додаткової угоди № 2 від 12 січня 2021 року (а.с. 27). Квитанцією до прибуткового касового ордера № 7 від 19 жовтня 2021 року підтверджується сплата позивачем Адвокатському бюро «Коверзнев і партнери» 10866 грн. за надання правової допомоги (а.с. 102). Нормами частини другої статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторонни або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторонни під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. А тому,

Outcome: partial