Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

14 червня 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених 15.11.2017 р. позовних вимог, просить визнати за нею право власності на 1/5 частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] Миколаївської області, визнати частково недійсним Державний акт, виданий на ім'я [PERSON] в частині площі земельної ділянки, а також стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. В обґрунтування своїх вимог вказує, що до 2011 року в будинку по вулиці [ADDRESS], проживали однією сім'єю: чоловік [PERSON], його дружина [PERSON], їх діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON] 14 березня 1994 року рішенням за № 133 року Михайло-Ларинської сільської ради було прийнято про приватизацію [PERSON] земельної ділянки по вулиці [ADDRESS], та виконкомом М. Ларинської сільради йому було видано державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], площею 0,14 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку. 31 лютого 1995 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі свідоцтва на право власності на житло, що записано в реєстрову книгу за № 143-В/оп, набули право спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] [INFO] помер [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина за заповітом від 27 липня 2009 року, залишеного ним на користь доньки [PERSON]., якій було видано свідоцтво про право на спадщину, та яка складається зі спірної земельної ділянки. Спадкоємець [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Бердникової А.Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], та отримала свідоцтво про право на спадщину. Відповідачу [PERSON] належить: - 1/5 частка житлового будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.02.1995 р. за [NUMBER] - 1/5 частка житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.12.2011 року [NUMBER], а всього 2/5 часток; - земельна ділянка площею 0,14 га по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину з заповітом від 20.09.2011 р. № 1147. Позивач неодноразово зверталась до [PERSON] з питанням щодо розподілу земельної ділянки 0,14 га, яка знаходиться у власності відповідача, та її передачі для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, однак домовленостей між ними з цього питання не досягнуто. Земельна ділянка фактично перебуває у користувані позивача. Посилаючись на ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року, № 561-XII), положення ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, вказує на набуте нею право щодо 1/ 5 частини спірної земельної ділянки. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та пояснили про вище викладене. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала. Послалась на застосування строку позовної давності, вказуючи на те, що про приватизацію за чоловіком позивача - [PERSON] всієї земельної ділянки позивачу було відомо ще з 1994 року. Її посилання на право щодо 1/ 5 частки вказаної земельної ділянки відповідно до ст. 30 ЗК 1990 року виникло ще з приватизацією на її ім'я 1 / 5 частини вищевказаного житлового будинку. Натомість з того часу до власника вказаної землі - її чоловіка та батька відповідачки, позивач [PERSON] позовних вимог щодо земельної ділянки не висувала, його право власності щодо спірного майна не оскаржувала. Послалася на своє право щодо спірної земельної ділянки в цілому відповідно до заповіту. Представник відповідача вказував про відсутність підстав для задоволення позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що на час видачі Державного акту на ім'я [PERSON] був головою М-Ларинської сільської ради. В 1983 році [PERSON] була виділена земельна ділянка, а після прийняття Земельного кодексу, він написав заяву про приватизацію, яка проводилась на одну особу. Законодавчо приватизація декілька ми особами однієї земельної ділянки не заборонялась. Згода на приватизацію земельної ділянки померлим [PERSON] була від кожного члена сім'ї. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає сім'ю позивачки. [PERSON] знає з 1993 року. В 1994 році її батько приватизував земельну ділянку та будь-якого конфлікту з цього приводу в родині не було. В 1995 році їх сім'я приватизувала будинок на 5 осіб та спорів також не виникало. [PERSON] за життя склав заповіт на користь [PERSON] Зі змісту досліджених письмових доказів, суд встановив наступне. Згідно копії архівного витягу рішення М-Ларинської сільської ради № 133 від 14.03.1994 року, було вирішено про приватизацію [PERSON] земельної ділянки площею 0,14 га (а.с. 48). 01 лютого 1995 року видане свідоцтво на право спільної сумісної власності на житло - житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 49). Після смерті [PERSON], відповідачу [PERSON] видано 20 вересня 2011 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказану спірну земельну ділянку в цілому (а.с. 51, 68-124). На підставі даного свідоцтва - 02 листопада 2012 року [PERSON] одержала Державний акт про право власності на спірну земельну ділянку (а.с. 52). У власності [PERSON] також перебуває 1/ 5 частина житлового будинку за вище вказаною адресою, як одного з учасників приватизації, та 1/ 5 частина - успадкована після смерті батька [PERSON] (а.с. 53-55), тобто 2/ 5 частини. За даними копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 68) за згодою всіх співвласників вищевказаного житлового будинку, було виділено частку, належну спадкодавцю як 1/ 5 частина, тобто фактично розподілено майно між співвласниками в рівних частках, про що також свідчить договір дарування від 20.02.2016 року, за яким один із співвласників даного будинку ([PERSON]) подарував належну йому 1/ 5 частку даного будинку [PERSON] (а.с.139). Відповідно до ст. 372 ЦК України, з поділом майна між співвласниками, його статус як спільного сумісного припиняється. Коли співвласники [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виділили частку [PERSON] як 1/ 5 частина, то статус даного майна як спільного сумісного припинив своє існування. В судовому засіданні [PERSON] також не заперечувала належність її матері [PERSON] 1/ 5 частини даного житлового будинку. Щодо заявлених вимог, то відповідно до ст. 30 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники майна мають право на виділ їх частки. Пунктом 18-2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що якщо на земельній ділянці, одержаній громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2013 р. «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», розділі «Перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на розташовані на ній об'єкти нерухомості (ст. 377 ЦК, ст. 120 ЗК)» роз'яснив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р. згідно з положеннями чинного до цієї дати ЗК (ст. 30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до правових позицій, що викладені у Постанові ВСУ від 13.04.2016 року № 6-253цс16, зазначена норма (ст. 120 ЗК) закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. За наведеного вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання за [PERSON] права власності на 1/ 5 частину спірної земельної ділянки. Щодо позовних вимог про визнання частково недійсним Державного акту про право власності на спірну земельну ділянку, виданого на ім'я [PERSON], то орган, що видав даний правовстановлюючий документ до участі у справі як відповідач не залучений, більш того визнання такого правовстановлюючого документу частково недійсним не передбачено нормами Земельного кодексу України, та не є належним способом захисту позивача. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), суд вважає необхідним у задоволенні цієї вимоги з підстав, про які зазначені, необхідним відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, до них віднесені і витрати з судового збору і витрати з залучення спеціаліста для надання експертного висновку з грошової оцінки спірного майна. Щодо посилань представника відповідача про безпідставність надання такого висновку на підтвердження вартості спірного майна та невиправданими цих витрат і можливим надання витягу з нормативної грошової оцінки, то позивач, не маючи правовстановлюючих документів щодо спірного майна, можливість отримати такий витяг не мала. Щодо застосування строку позовної давності, то відповідно до п. 6. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, як вказує відповідач це час набуття позивачем у спільну власність вище вказаного житлового будинку (1995рік), визначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Враховуючи, що з 1995 року, під час дії ЦК України 1963 року, відповідно до ст. 71 якого строк позовної давності сплив до набрання чинності ЦК України 2004 року, тому до спірних правовідносин, з підстав на які послалася відповідач, правила про позовну давність, передбачені ЦК України 2004 року, не застосовуються. Більш того, строк позовної давності рахується з часу коли особа дізналася про порушення її права. В даному випадку, з набуттям права на вищевказаний житловий будинок, в силу ст. 30 ЗК України, [PERSON] з іншими співвласниками набула права і на спірну земельну ділянку. Продовжувала нею користуватись, в тому числі, разом із померлим [PERSON] та про порушення її прав змогла довідатися лише з видачею на ім'я [PERSON] Державного акту на земельну ділянку в цілому.

Outcome: partial