Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

12 лютого 2019 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду з уточненими під час судового розгляду позовними вимогами до [PERSON] про зменшення розміру аліментів посилаючись на те, що рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 01 квітня 2016 року було призначено стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання мого сина, [PERSON] , [INFO] , який на даний момент проживає зі своєю матір`ю, [PERSON] за адресою [ADDRESS] . На підставі рішення видано виконавчий лист, згідно з яким з нього на користь відповідачки стягуються аліменти, починаючи з 29.01.2016 року на утримання сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу, але не менше ніж ЗО відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення сином повноліття Розмір аліментів за останні шість місяців, що виплачує, близько 4000 гривень, що майже в 2.5 рази більше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку ( 1626 грн) і, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, мати теж повинна частково фінансово забезпечувати дитину Саме з виходячи з цієї ситуації, вважає, що для того, щоб у дитини в майбутньому були кошти на навчання і по потребі на лікування, найкращим вирішенням питання було б часткове переведення аліментів на особовий рахунок сина відповідно до ст. 186 Сімейного кодексу України. Беручи до уваги розрахунок виплати по аліментам за останні шість місяців, то 1/8 частка його доходу буде рівна приблизно 2000 грн. Враховуючи те, що і мати повинна забезпечувати дитину і її фінансовий внесок також не може бути меншим за 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, кошти, які щомісячно будуть надходити сину, будуть рівні приблизно 3000 грн., тобто майже два прожиткових мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Крім того зазначає, що відповідно до ч.2 ст.186 СК України, у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особовий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Враховуючи, що прожитковий мінімум на дитину відповідного віку на початок 2019 року становить 1626 гривень, просить суд призначити розмір аліментів, що виплачується на користь дитини, [PERSON] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень безпосередньо [PERSON] на утримання сина щомісячно та призначити переведення додаткових коштів у розмірі 2000 гривень щомісячно на особовий рахунок дитини, [PERSON] , у відділенні Державного ощадного банку України . Ухвалою судді від 27 лютого 2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Під час підготовчого засідання позивачем подано заяву про змінення позовних вимог. Ухвалою суду від 24.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, які подані до позову. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і в його задоволенні просила відмовити, оскільки підстав для зменшення аліментів немає, позивач працює, має стабільний заробіток. Аліменти витрачає на сина, купляє одяг, лікує і придбаває все необхідне, про що надала докази. Позивач не надав доказів нецільового витрачання нею аліментів. Представник відповідача [PERSON] також просив відмовити позивачу в задоволенні позову, який є безпідставний та не обґрунтований відповідно до вимог ст.ст.182,184,186,192 СК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Як передбачено ч. 2 ст. 186 СК України, у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. У ч. 1 ст. 192 СК України йдеться про те, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи з наданих у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснень, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Таким чином, нормами СК України передбачена можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, тобто нецільового витрачання аліментів. Відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , народився [INFO] і відповідно до свідоцтва про народження його батьками вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 01 квітня 2016 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення сином повноліття, починаючи з 29.01.2016 року та на підставі якого було видано відповідний виконавчий лист щодо стягнення аліментів. Згідно довідки №1 від 21.01.2019р., виданої Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м.Києву видно, що з 18.06.2013 позивач працює на посаді начальника відділу контролю за виконанням договірних відносин та використання державного майна і за період з січня 2018 по грудень 2018р. з його заробітної плати перераховано аліменти в розмірі 41796,34 грн. З моменту стягнення та виплати позивачем аліментів на утримання сина, судом не встановлено, щоб платник аліментів перевіряв у матері дитини, на користь якої сплачуються аліменти про цільового витрачання аліментів. Позивачем надано суду письмові докази, а саме : копії рахунків про оплату в січні 2019 року послуг стоматолога ,які, як зазначив в судовому засіданні представник позивача, свідчать про те, що відповідачка не лікує сина і аліменти витрачає не за призначенням, а аліменти витрачає на купівлю іноземної валюти. Судом було встановлено, що неповнолітній син сторін проживає з матір`ю, відповідачкою по справі [PERSON] , забезпечений усім необхідним відповідно до віку та потреб, за місцем його проживання створені гарні умови для його розвитку, лікує сина ,про що суду надано письмові докази, які оглянуто в судовому засіданні (а.п.57-77). За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Законодавець чітко визначив, що аліменти можуть бути використані тим з батьків, з яким дитина проживає, лише в інтересах самої дитини, в силу її часткової цивільної дієздатності, пов`язаної з віковим обмеженням. А той з батьків, з яким проживає дитина, для утримання та забезпечення якої сплачено аліменти, жодним чином не набуває права власності на ці суми, правовий режим характеризується лише правом розпоряджатися такими грошовими коштами, що спрямовується на задоволення потреб дитини. Аліменти, які вже сплачені, повинні були бути використані на забезпечення потреб дитини. Доводи позивача про нецільове використання аліментів відповідачем не є підставою для зменшення розміру аліментів та стягнення аліментів в твердій грошовій сумі або призначенням аліментів шляхом внесена на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, що передбачено ч. 2 ст.186 СК України, виходячи з наступного : позивач має постійне місце роботи і позивачем не надано суду доказів на підтвердження нецільового використання відповідачем аліментів на утримання сина, як і не доведено, що відповідачка витрачає отримані від позивача в якості аліментів кошти всупереч інтересам дитини, а саме: не забезпечує потреб дитини у харчуванні, одязі, в охороні здоров`я, отриманні освіти, тощо. Так само, як і не надано доказів того, що дитина перебуває повністю на його утриманні. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виходячи зі змісту частини 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Законодавець передбачив, що той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини, як визначено нормою частини 2 статті 179 Сімейного кодексу України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Отже, витрачання аліментів за цільовим призначенням означає, що той із батьків (або інші особа, відповідно до ст. 179 СК України), на ім`я якого вони виплачуються, зобов`язаний спрямовувати їх на забезпечення потреб дитини у харчування, одязі, в охороні здоров`я, отриманні освіти та на створення гідних умов життя дитині. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Оцінивши подані докази, суд приходить до висновку, що сплачувані позивачем на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , використовуються за цільовим призначенням, спрямовуються на забезпечення потреб дитини у харчуванні, одязі, в охороні здоров`я, отриманні освіти та на створення гідних умов життя дітей, а тому підстав для задоволення позову суд не вбачає і в задоволенні слід відмовити. Виключного переліку того, на що повинні витрачатися грошові кошти законом не встановлено, але вони повинні бути спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, таких як харчування, лікування, гігієна, одяг, придбання речей необхідних для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Вказаною нормою права, встановлений фундаментальний принцип права фізичної особи, за яким, вона не може бути примушена робити те, що не передбачено законом. В законодавстві України відсутня норма, яка зобов`язувала б отримувача аліментів щомісячно надавати платнику повну інформацію з підтверджуючими документами, про їх витрачання.

Outcome: dismissed