Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

13 травня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, до [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 21 березня 2011 року відповідач з території фермерського господарства «Добробут» в с. Баланове Очаківського району Миколаївської області викрав сім металевих труб марки Ф-430, що належали їй на праві приватної власності, чим спричинив майнову шкоду на загальну суму 21\~318 грн. Постановою Очаківського міськрайонного суду від 27 вересня 2011 року відповідача було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році». Вказаною постановою не було вирішено питання про відшкодування відповідачем майнової шкоди, завданої злочином, однак розяснено право звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства. Посилаючись на викладене, просила поновити їй строк звернення до суду із цим позовом та стягнути з відповідача на її користь 21 318 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої злочином. 19 листопада 2015 року, до початку розгляду справи по суті, позивачка подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача 38\~760 грн в рахунок вказаної вище шкоди. Позивачка в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги у повному обсязі, пояснивши, що досудовим слідством та судом під час розгляду кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] було невірно встановлено розмір майнової шкоди, завданої злочином, оскільки відповідачем насправді було викрадено десять металевих труб в кількості 60 погонних метрів вартістю 38\~760 грн. Відповідач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 9 ст. 74 ЦПК України, через оголошення у пресі, до суду не зявився, про причини своєї неявки не повідомив. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як вбачається з копії постанови Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 вересня 2011 року (а. с. 6), відповідача [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році». Вказаною вище постановою суду встановлено, що [PERSON] 21 березня 2011 року в період часу з 07 год. 00 хв. до 11 год. 00 хв., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, знаходячись на неохоронюваній території фермерського господарства «Добробут», розташованого поблизу с. Баланове Очаківського району Миколаївської області, шляхом вільного доступу, таємно викрав сім металевих труб марки Ф-430, загальною довжиною 33 метри, вартістю 646 грн за один метр, на загальну суму 21\~318 грн, що належать голові фермерського господарства [PERSON], після чого з місця події зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 21\~318 грн. Згідно зі ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду, обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою. Разом із тим, звільнення особи від кримінальної відповідальності не є її виправданням, відповідно до розяснень, що містяться у листі Верховного Суду України від 01 лютого 2004 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулюють закриття кримінальних справ». Крім того, статтею 14 Закону України «Про амністію в 2011 році» передбачено, що амністія не звільняє від обовязку відшкодувати заподіяну злочином шкоду. Отже, постановою суду встановлено, що своїми умисними діями [PERSON] спричинив [PERSON] матеріальні збитки на загальну суму 21\~318 грн. Судом не можуть бути взяті до уваги твердження позивачки щодо заподіяння їй майнової шкоди у більшому розмірі, ніж зазначено у постанові, оскільки спростовуються оглянутими в судовому засіданні матеріалами кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Як вбачається із заяви потерпілої [PERSON] на імя дільничного інспектора (а. с. 45), з фермерського господарства «Добробут» було викрадено саме сім металевих труб. Розмір заподіяної позивачці шкоди також підтверджується власноручно складеним нею цивільним позовом (а. с. 46), в якому вона просить стягнути з [PERSON] саме 21\~318 грн. Крім того, суд констатує, що постанова Очаківського міськрайонного суду від 27 вересня 2011 року позивачкою не оскаржувалась, а її посилання на хворобливий стан через прийняття лікарських препаратів у цей період не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а тому, на думку суду, є припущеннями. Проаналізувавши досліджені у судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, оскільки між неправомірними діями відповідача і шкодою, заподіяною позивачці, є безпосередній причинно-наслідковий звязок, і ці обставини повністю доведені у судовому засіданні належними та допустимими доказами. Вирішуючи питання щодо поновлення позивачці строку звернення до суду, суд виходить з такого. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, предявлений у кримінальному процесі, час від дня предявлення позову до набрання законної сили рішенням суду, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилась, є меншою ніж шість місяців, вона продовжується до шести місяців. Вказана вище постанова суду набрала законної сили 05 жовтня 2011 року. Отже, період з 06 жовтня 2014 року до 06 квітня 2015 року не зараховується до строку позовної давності відповідно до положень ч. 2 ст. 256 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 73 ЦПК України за клопотанням сторони суд може поновити встановлений законом процесуальний строк за наявності поважних причин його пропуску. Позивачка звернулася до суду 13 травня 2015 року. Враховуючи те, що [PERSON] надано суду докази на підтвердження того, що вона є інвалідом ІІ групи, часто хворіє та перебуває на лікуванні (а. с. 43-44), а також те, що нею пропущено лише місяць строку звернення до суду, той факт, що іншого шляху захистити свої права в позивачки немає, суд вважає, що строк звернення до суду останній підлягає поновленню. Крім цього, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп., від сплати якого при зверненні до суду із цим позовом позивачка звільнена. На підставі викладеного,

Outcome: partial