Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

13.01.2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просить: - встановити факт її проживання із [PERSON], однією сім'єю без реєстрації шлюбу з жовтня 1993р. по березень 2002 року; - розподілити між ними сумісно набуте майно, визнавши за нею право власності на ? ідеальну частину житлової квартири [ADDRESS]. Позивач мотивував свій позов тим, що з травня 1991 року вона та відповідач проживали разом, однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Від сумісного проживання [INFO]. в них народився син - [PERSON]. В 1993 році відповідач отримав квартиру [ADDRESS] загальною площею 20,6 кв.м, яку 15.03.1995р приватизував. Під час спільного проживання у вказаній квартирі було проведено переобладнання та добудована кімната, проведено ремонт. Квартира збільшилась за площею та вартістю. З 2002 року у неї з відповідачем була усна домовленість про те, що відповідач не сплачує аліменти, а вона проживає у вказаній квартирі. Позивач в судовому засіданні свій позов підтримала та просила його задовольнити. Пояснила, що не проживає з відповідачем у шлюбних відносинах у вказаній квартирі з березня 2002 року, він проживає окремо. Шлюб не реєстрували так як їх це влаштовувало. Після 2002 року вона провела газ, проводить ремонти. Про порушення своїх прав їй стало відомо тільки в грудні 2013 року. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, вважає, що строк звернення до суду не пропущено. Відповідач в судове засідання не з'явився, позов не визнав, подав письмову заяву та просив відмовити в його задоволенні застосувавши строк позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав просив відмовити в його задоволенні застосувавши строк позовної давності. В подальшому в судовому засіданні просив застосувати строк позовної давності до першої позовної вимоги, так як строк вимоги закінчився в 2005 році, а по другій вимозі просив відмовити в задоволенні позову в зв'язку з його безпідставністю. Вказує, що право власності відповідача порушене бути не може. Позивач повинен був ставити питання про відшкодування частини витрат на будівництво, переобладнання та ремонт житла. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що є сусідами сторін. До 2002 року сторони проживали спільно, вели спільне господарство, зробили прибудову до квартири, проводили ремонт. Після 2002 року відповідач проживає окремо, а позивач проживає у вказаній квартирі з сином, утримує будинок, провела газ. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, судом встановлено, що позивач з 13.07.1988 року зареєстрована [ADDRESS]. За спірною адресою- [ADDRESS] вона зареєстрована не була. Відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 03.04.1995р., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], загальною площею 20,09 кв.м. Листом від 20.12.2013 року відповідач вимагає від позивача звільнити до 25.01.2014р. його квартиру. 07.04.1995р. [PERSON] уклав з КВЖРЕП № 3 м.Коростеня договір про участь на утримання будинку та прибудинкової території. [INFO] року усторін народився син - [PERSON]. 31.03.2006 року [PERSON] уклала з ВАТ «Житомиргаз» договір про надання послуг з газопостачання. Згідно довідки голови вуличних комітетів позивач проживала разом з відповідачем у вказаній квартирі з 1993 року по 2002 рік. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Судом встановлено, що перебіг позовної давності розпочався після березня 2002 року, який в подальшому не зупинявся і не переривався та закінчився в березні 2005 року. Позивачем подано позов до суду після спливу трьох років. Пояснення позивача про те, що вона дізналась про порушення її права тільки в грудні 2013 року є безпідставні, так як і сама позивач вказує, відповідач і всі свідки по справі підтверджують той факт, що сторони не проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2002 року. Висунення в грудні 2013 року вимоги про звільнення квартири не говорить про порушення її права встановити факт її проживання із [PERSON], однією сім'єю без реєстрації шлюбу з жовтня 1993р. по березень 2002 року, а є предметом інших правовідносин. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Таким чином суд приходить до висновку про те, що за вимогою про встановлення факту проживання позивача із [PERSON], однією сім'єю без реєстрації шлюбу з жовтня 1993р. по березень 2002 року необхідно відмовити. Вирішуючи питання щодо другої позовної вимоги про розподіл сумісно набутого майна та визнання за позивачем права власності на ? ідеальну частину квартири суд приходить до слідуючого. Згідно ст.57 ч.1 п.4 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до закону. Відповідач набув майно не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, а факт проживання позивача із відповідачем, однією сім'єю без реєстрації шлюбу, позивачем не доведено. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. За таких обставин, позивач не має права ділити чуже майно. Питання про відшкодування витрат на здійснені добуви, реконструкцію і ремонт позивач не ставив. Таким чином, суд прийшов до висновку про необхідність у відмові в задоволенні позову.

Outcome: dismissed