Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

14 лютого 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно спадкодавця, в якому він просив визнати за ним право власності на 11/18 частин житлового будинку з відповідними господарчими спорудами та побудовами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , яке видане відділом реєстрації актів громадянського стану Красноармійського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 451. Після його смерті залишилось спадкове майно, що складається з житлового будинку загальною площею 38,2 кв.м., житлова площа 28,9 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] Земельна ділянка не приватизована. Зазначений житловий будинок належав [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти, посвідченого 15 грудня 1955 року нотаріусом Красноармійської нотаріальної контори за реєстром № 12385. Земельна ділянка для будівництва була виділена на підставі рішення № 31 Красноармійської міської ради від 12 жовтня 1955 року. На час відкриття спадщини після померлого [PERSON] спадкоємцями першої черги були дружина померлого [PERSON] , дочка [PERSON] (відповідачка у справі), та син [PERSON] (позивач). Інших спадкоємців першої черги не було. Крім того, батько за життя склав заповіт на ім`я відповідачки [PERSON] . Позивачу відомо, що спадщину після померлого батька прийняла його дочка [PERSON] та дружина спадкодавця [PERSON] (мати позивача). Мати на час смерті батька відповідно до Цивільного кодексу України в редакції 1963 року мала право на обов`язкову долю у спадщині після смерті свого чоловіка. Обов`язкова доля відповідно до ст. 535 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини становила 1\\3 частини від тієї частки, яку міг отримати спадкоємець за законом. Таким чином, частка, на яку мала право [PERSON] становить: 1/2 : 3 = 1/6 (розмір частки кожного спадкоємця за законом) 1/6 х 2/3 = 2/18 = 1/9 (розмір обов`язкової частки у спадщині) Ѕ частка від спільного майна подружжя + 1/9 (розмір обов`язкової частки у спадщині) = 11/18 (розмір частки, яа належала матері на час її смерті). Свідоцтво про право на спадщину його мати за життя не отримала, померла вона [INFO] . За життя мати склала заповіт, відповідно до якого все, що буде належати їй на дань смерті, вона заповідала позивачу [PERSON] Спадщину після смерті матері позивач прийняв, подавши до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк. Доступу до будинку позивач не має, не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи на спадковий житловий будинок. 04 квітня 2014 року приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Богатовою І.О. видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо отримання свідоцтва про право на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. В зв`язку з цим позивач вимушений звернутись з зазначеним позовом до суду. 14 лютого 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 15 лютого 2019 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, надано відповідачу 15-денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження та призначено по справі підготовче засідання. У приватного нотаріуса Красноармійського міського нотаріального округу Богатової І.О. була витребувана копія спадкової справи після смерті [PERSON] . 26 березня 2019 року відповідач [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні, застосувати строк позовної давності, оскільки постановою нотаріуса позивачу ще 04 квітня 2014 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо отримання свідоцтва про право на спадщину. Крім того, відповідач посилався на те, що спадкодавець за життя не набув права власності на житловий будинок, оскільки [PERSON] не мала права на спадкове майно після смерті [PERSON] , в зв`язку з тим, що сам [PERSON] не мав права власності на житловий будинок [ADDRESS] , так як будинок не був зареєстрований, що підтверджується відповіддю Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» від 27.06.2013 року за № 347 (а.с. 103-105). Ухвалою суду від 11 березня 2019 року було зобов`язано державного нотаріуса Першої покровської нотаріальної контори Шиленко С.В. надати суду копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 29 березня 2019 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Покровську міську раду Донецької області. Ухвалою суду від 22 квітня 2019 року підготовче судове засідання було закрито, призначено справу до розгляду по суті на 21 травня 2019 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] позовні вимоги та доводи, викладені в обґрунтування позовних вимог, підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, підтримала доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Покровської міської ради Донецької області в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, справу просив вирішити на розсуд суду (а.с. 115). Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується їхніми свідоцтвами про народження (а.с. 13-14). [INFO] помер батько сторін [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , яке видане відділом реєстрації актів громадянського стану Красноармійського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 451 (а.с. 10). За свого життя [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений нотаріально 25 серпня 1999 року, відповідно до якого все належне йому майно, яке буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, в тому числі 1\\2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходяться в [ADDRESS] , він заповідав [PERSON] (а.с. 23). На час відкриття спадщини після померлого [PERSON] спадкоємцями першої черги були його дружина померлого [PERSON] , відповідачка [PERSON] та позивач [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги не було. Спадщину після померлого батька прийняла його дочка відповідачка [PERSON] , подавши у встановленому порядку заяву до нотаріуса (а.с. 94) та дружина спадкодавця [PERSON] , яка також подала відповідну заяву до нотаріуса, в якій просила видати свідоцтво про право власності на жилий будинок згідно ст. 22 КпШтС, оскільки має право на 1\\2 частину зазначеного будинку, та свідоцтво про право на обов`язкову долю після смерті чоловіка (а.с. 102). Була відкрита спадкова справа за № 330 від 19.06.2002 року (а.с. 92-102). Мати на час смерті батька відповідно до Цивільного кодексу України в редакції 1963 року мала право на обов`язкову долю у спадщині після смерті свого чоловіка. Обов`язкова доля відповідно до ст. 535 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини становила 1\\3 частини від тієї частки, яку міг отримати спадкоємець за законом. Таким чином, частка, а яку мала право [PERSON] становить: 1/2 : 3 = 1/6 (розмір частки кожного спадкоємця за законом) 1/6 х 2/3 = 2/18 = 1/9 (розмір обов`язкової частки у спадщині) Ѕ частка від спільного майна подружжя + 1/9 (розмір обов`язкової частки у спадщині) = 11/18 (розмір частки, яка належала матері на час її смерті). Свідоцтво про право на спадщину його мати [PERSON] за життя не отримала, померла вона [INFO] . що підтверджується копією свідоцтва про смерть, яке видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську реєстраційної служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області (а.с. 11). Відповідач [PERSON] також не отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті батька. 01.07.2013 року за № /02-14 державним нотаріусом Першої красноармійської державної нотаріальної контори Шиленко С.В. їй була надана відповідь про те, що, розглянувши документи, які надані нею для оформлення спадщини після смерті батька [PERSON] , а саме: свідоцтва про смерть, свідоцтва про народження, Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку, посвідчений Красноармійською державною нотаріальною конторою 15.12.1955 року, зареєстрований у реєстрі за № 12385 на жилий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що є спадковим майном, але Договір не зареєстровано в БТІ, було роз`яснено необхідність звернутися до державного реєстратора міста Красноармійська для реєстрації правовстановлюючого документу, а саме Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку та отримати Витяг з Державного реєстру прав на жилий будинок (а.с. 107). Як пояснила в судовому засіданні відповідач [PERSON] , вона не зверталась до державного реєстратора, оскільки у неї був брат - позивач у справі, на теперішній час у неї відсутній оригінал Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку, посвідчений Красноармійською державною нотаріальною конторою 15.12.1955 року, зареєстрований у реєстрі за № 12385, на жилий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] За життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все, що буде належати їй на дань смерті, вона заповідала позивачу [PERSON] (а.с. 22). Спадщину після смерті матері позивач прийняв, подавши до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк (а.с. 37). Доступу до будинку позивач не має, не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи на спадковий житловий будинок. 04 квітня 2014 року приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Богатовою І.О. видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо отримання свідоцтва про право на спадщину (а.с. 80). За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок (сам будинок загальною площею 38,2 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., сені, погріб) був збудований у 1957 році, літня кухня, тамбур, сарай, огорожа, ворота, відмостка - в 1972 році, що підтверджується копією технічного паспорта (а.с. 18-19). З копію технічного паспорта вбачається, що він був складений 24.04.1964 року, зміни були внесені 28.10.2002 року (зворотна сторона а.с. 19). У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Лише пізніше, 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. В листі Державної реєстраційної служби від 12.03.2013 року №95-06-15-13 «Щодо державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 1992 року» визначено, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Як встановлено судом, на підставі Договору про надання про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку, посвідченого Красноармійською державною нотаріальною конторою 15.12.1955 року, зареєстрованого у реєстрі за № 12385, [PERSON] був надана земельна ділянка для будівництв жилого будинку за адресою: [ADDRESS] (на теперішній час: [ADDRESS] (а.с. 20-21). 12.12.2002 року на запит адвоката Красноармійське бюро технічної інвентарізації повідомило, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , але правовстановлюючі документи на домоволодіння в бюро не зареєстровані (а.с. 106). 01.04.2019 року за № 433/01-02 на запит адвоката начальник Комунального підприємства «Бюро технічної інвентарізації» також повідомило, що до 1 січня 2013 року будинок [ADDRESS] в КП «БТІ» не зареєстрований. До відповіді надані копія генерального плану, поетажний план; копія журналу внутрішніх розмірів житлового будинку, які були складені 21.04.1964 року, зміни були внесені 25.10.2022 року (а.с. 116-118). Відповідно до наданих документів власником будинку зазначений [PERSON] , загальна площа житлового будинку - 38,2 кв.м., житлова площа 28,9 кв.м. На підставі вищенаведеного житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та спорудами вважається прийнятим в експлуатацію і відповідно є об`єктом завершеного будівництва з моменту його будівництва, тобто будинок вважається таким, що завершений будівництвом і зданий до експлуатації ще за життя [PERSON] і він набув на нього право власності як на об`єкт завершеного будівництва. Спадкодавець не зареєстрував право власності на будинок за життя, проте факт належності будинку спадкодавцю є доведеним. Крім того, заява відповідача про застосування строку позовної давності з огляду на те, що Постановою нотаріуса 04 квітня 2014 року було відмовлено у вчиненні тораріальної дії щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, [PERSON] зазначену постанову не оскаржував, позов до суду подав лише 14.02.2019 року, задоволенню не підлягає. Позивачем не пропущений строк звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, оскільки він своєчасно протягом встановленого ст. 1270 ЦК України шестимісячного строку подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини (а.с. 37). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, отже позовні вимоги позивача ґрунтуються на вимогах закону, приймаючи до уваги викладене та те, що іншим шляхом права позивача на спадкове майно захистити неможливо, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved