Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

14 вересня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , мотивуючи його тим, що з 24 грудня 1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . З грудня 2012 року вона ( [PERSON] ) та [PERSON] проживали в [ADDRESS] . Починаючи з грудня 2016 року [PERSON] хворів та в 2017 році у нього діагностували рак стравоходу, у зв`язку із чим останньому була зроблена операція, застосовувалися поліхіміотерапія та наркотичні засоби. З березня 2018 року [PERSON] не міг самостійно ходити, потребував постійно догляду та отримував медичні препарати, що містили наркотичні засоби зі знеболюючим ефектом. [INFO] [PERSON] помер. Перед смертю [PERSON] , а саме [INFO] , до нього приїздила його сестра [PERSON] , з якої раніше він мало спілкувався та знаходився у неприязних стосунках. 5 квітня 2018 року [PERSON] , заволодівши документами [PERSON] , звернулася до секретаря сільської ради та привела останню додому, щоб вона посвідчила заповіт [PERSON] на її ( [PERSON] ) користь. Вона ( [PERSON] ) заздалегідь не була обізнана про прихід секретаря сільської ради, не знала про мету такого приходу та перебуваючи в стані стресу та страху за те, що її чоловік знаходиться при смерті, не надала цій події жодного значення, тим більше не розуміла намір [PERSON] спонукати [PERSON] на вчинення юридично значимих дій. У день посвідчення заповіту вона ( [PERSON] ) доглядала за чоловіком та знаходилась біля нього. [PERSON] самостійно не виявляв бажання зробити заповіт, не міг ходити та вже неясно говорив тому, що знаходився в безпорадному тяжко хворобливому стані. Вона ( [PERSON] ) знаходилася поряд та бачила, що оформлення усіх документів було здійснено в присутності [PERSON] , секретаря сільської ради Лободи Л.М., які підіймали [PERSON] з ліжка та підписували всі документи беручи його руку в свою руку, оскільки він сам не в змозі був це зробити. Жодного тексту вголос не було зачитано. Таким чином, 5 квітня 2018 року [PERSON] у присутності своєї сестри [PERSON] та під її тиском зробив заповідальне розпорядження, яке було посвідчене секретарем Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області Лободою Лідією Миколаївною та зареєстроване в реєстрі за № 8, відповідно до якого [PERSON] земельну ділянку площею 5,8737 га, кадастровий номер 7423886000:02:001:0351, що розташована на території Степовохутірської сільської ради Носівського району, заповів [PERSON] , а житловий будинок [ADDRESS] з надвірними будівлями та присадибну ділянку за цією ж адресою - їй ( [PERSON] ). 25 квітня 2018 року вона ( [PERSON] ), як спадкоємець першої черги за законом, звернулася до приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Дмитренко Віти Михайлівни з відповідними документами та подала заяву про прийняття спадщини за законом. На час заведення спадкової справи після померлого [PERSON] нотаріусом у Спадковому реєстрі заповітів не було виявлено. Вона ( [PERSON] ) вважає заповіт [PERSON] недійсним, оскільки він був складений з порушенням вимог цивільного законодавства щодо його посвідчення, підписання та таємниці вчинення нотаріальних дій, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, оскільки підпис [PERSON] фактично зроблений з прикладанням руки [PERSON] . Цей заповіт був зареєстрований в Спадковому реєстрі з порушенням порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України, що є порушенням вимог передбачених ст. 1247 ЦК України та як наслідок має місце недійсність такого заповіту. [PERSON] просила суд: - визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] , посвідчений 5 квітня 2018 року секретарем Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області Лободою Лідією Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 8; - стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. та на правову допомогу у розмірі 20 300 грн. [INFO] [PERSON] померла, у зв`язку із чим ухвалою суду від 5 вересня 2019 року провадження у справі було зупинено до залучення до участі у справі правонаступника. 14 листопада 2019 року судом було постановлено ухвалу, якою поновлено провадження та залучено до участі у справі [PERSON] , як правонаступника [PERSON] . 22 червня 2021 року судом було постановлено ухвалу, якою відкладено розгляд справи для виклику в судове засідання [PERSON] та [PERSON] для надання ними особистих пояснень, визнавши їх явку до суду обов`язковою. У судове засідання позивач та його представник - адвокат Брагар А.А. не з`явилися, представник подав до суду додаткові пояснення, зміст яких є аналогічним змісту позову, та заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі та участі позивача. У судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги не визнали повністю, просили відмовити у задоволенні позову у зв`язку із його безпідставністю. Вона ( [PERSON] ) спілкувалася з братом до його смерті та перебувала у нормальних відносинах. Заповіт підписаний особисто [PERSON] , підстави стверджувати про те, що були інші порушення при його посвідченні, відсутні. Земельна ділянка, яку [PERSON] заповів їй ( [PERSON] ), належала їх матері. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності позивача та його представника за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Вислухавши пояснення відповідача, її представника, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 21). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Частинами 1 та 2 ст. 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Статтею 1248 ЦК України встановлено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). З матеріалів справи (зворот а.с. 22) вбачається, що 5 квітня 2018 року [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений секретарем Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області Лободою Лідією Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 8, яким [PERSON] : належну йому земельну ділянку площею 5,8737 га, кадастровий номер 7423886000:02:001:0351, заповів [PERSON] ; належний йому житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та присадибну земельну ділянку за цією ж адресою, заповів [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Дмитренко В.М. після смерті [PERSON] зведена спадкова справа № 23/2018, із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 54-69). Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 9 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18), нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем та його представником не надано доказів та не доведено існування підстав, визначених ст. 1257 ЦК України, для визнання заповіту недійсним, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача. За таких обставин суд вважає, що оспорюваний заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Доводи позивача та його представника про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, оскільки підпис [PERSON] фактично зроблений з прикладанням руки [PERSON] , є необґрунтованими та такими, що спростовуються доказами по справі, зокрема висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 23451/23452/20-32 від 8 жовтня 2020 року (а.с. 172-180), відповідно до якого підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» у заповіті від 5 квітня 2018 року виконаний самим [PERSON] , будь-які збиваючі фактори, які б вплинули на виконавця підпису від імені [PERSON] у графі «Підпис» зазначеного заповіту - відсутні. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Доводи позивача та його представника щодо недійсності оспорюваного заповіту через його несвоєчасне внесення до Спадкового реєстру є необґрунтованими, виходячи з наступного. Пунктом 1.10 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, передбачено, що відомості про посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування заповітів та інформація про їх скасування, зміну або видачу дубліката підлягають обов`язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року № 491 «Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі». Пунктами 5, 8, 10, 14 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі передбачено, що реєстраторами Спадкового реєстру щодо заповітів, посвідчених посадовими особами органів місцевого самоврядування; заповітів і спадкових договорів, посвідчених консульськими установами України; заповітів, посвідчених (складених та/або прийнятих на зберігання) і зареєстрованих в іноземних державах згідно з Конвенцією ( 994_678 ), запити про реєстрацію яких в Україні на прохання заповідача подані Мін`юсту, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів є Держінформ`юст та його філії. Посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання Держінформ`юсту або його філіям заяв про реєстрацію. Заяви про реєстрацію подаються (надсилаються) Реєстратору в день вчинення відповідної нотаріальної дії. Реєстратор здійснює державну реєстрацію посвідчених заповітів і спадкових договорів, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів у Спадковому реєстрі: у день вчинення відповідної нотаріальної дії; протягом п`яти робочих днів після зміни місця зберігання заповіту, спадкового договору; протягом двох робочих днів після надходження на зберігання заповітів від осіб, що зазначені в ст. 1252 ЦК України і ч. 1 ст. 40 Закону України «Про нотаріат»; в день отримання заяви про реєстрацію, у тому числі, архівних заповітів. Відповідно до п. 1.3.2. Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 липня 2011 року № 1810/5, Державне підприємство «Національні інформаційні системи» та його регіональні філії є реєстраторами Спадкового реєстру щодо заповітів, посвідчених посадовими особами органів місцевого самоврядування. З матеріалів справи (а.с. 60) вбачається, що заповіт [PERSON] , посвідчений 5 квітня 2018 року, було зареєстровано у Спадковому реєстрі 26 квітня 2018 року реєстратором Чернігівської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи». Таким чином, державна реєстрація заповіту проведена та не скасована на даний час. Реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі не залежить від волі спадкодавця, а є технічною дією, від якої не залежить зміст заповіту і дата його посвідчення. Чинні вимоги закону не встановлюють порушення термінів внесення інформації до Спадкового реєстру, у зв`язку з чим не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 січня 2019 року в справі № 301/2702/16-ц (провадження № 61-26329св18) та від 8 травня 2019 року в справі № 343/2271/16-ц (провадження №61-32св19). Таким чином, сам факт несвоєчасної реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі не може слугувати підставою для визнання його недійсним. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, та зважаючи на те, що позивачем і його представником не доведено існування обставин, викладених у позовній заяві, не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування однозначного існування викладених у позові обставин, які б відповідали фактичним обставинам справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову про визнання заповіту недійсним слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. У силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача не підлягають стягненню з відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed