Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

13 березня 2019 року [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після смерті [INFO] [PERSON], відкрилася спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай), розміром 1,71 умовних кадастрових гектари, розташованої на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що [PERSON] належала земельна ділянка, площею 9,8239 га, розташована на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області, кадастровий номер [NUMBER], відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серії [NUMBER], зареєстрованого 24 грудня 2003 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності. Після смерті [PERSON], державним нотаріусом Дружківської державної нотаріальної контори [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Проте, згодом з'ясувалося, що після смерті [PERSON] залишилась невитребувана частина земельної частки (паю), право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай), серії [NUMBER], який зареєстровано 20 січня 2001 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по ВАТ «Племінний завод «Степок» за №603. Залишок невитребуваного права на земельну частку (пай), згідно зі «Схемою поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) ВАТ «Племінний завод «Степок» Барвінківського району Харківської області» становить: багаторічні насадження - 0,01 умовних кадастрових гектари; сіножаті - 0,06 умовних кадастрових гектари; пасовища - 1,64 умовних кадастрових гектари. Разом з тим, державний нотаріус Дружківської державної нотаріальної контори відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на невитребувану частину земельної частки (паю), у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на неї. Позивач посилаючись на те, що отримати іншим шляхом правовстановлюючі документи на майно, а також оформити спадщину не має можливості, просив позов задовольнити. В судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. На задоволенні позову наполягає. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. В заявах зазначили, що обставини викладені в позові відповідають дійсності, у зв'язку з чим проти задоволення позовних вимог не заперечують. Згідно ч.1.4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. На підставі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO], що підтверджується фотокопією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], виданим Дружківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ( а. с. 16). Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є чоловіком померлої [PERSON], а отже спадкоємцем першої черги за законом, відповідно до ст. 1261 ЦК України. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження пояснення позивача стосовно того, що державний нотаріус Дружківської державної нотаріальної контори відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на невитребувану частина земельної частки (паю), право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай), серії [NUMBER], який зареєстровано 20 січня 2001 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по ВАТ «Племінний завод «Степок» за №603, оскільки у [PERSON] відсутній правовстановлюючий документ на вказане майно, що вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 лютого 2019 року №182/02-31 (а.с.23). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають: громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Як передбачено ч. 2 ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Згідно зі ст. 1268 ЦК України, прийнята спадщина визначається належною спадкодавцеві з моменту відкриття спадщини. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З листа заступника начальника Відділу у Барвінківському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 633/102-18 від 09 жовтня 2018 року вбачається, що [PERSON] належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ВАТ «Племінний завод «Степок», розміром 10,49 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай), серії [NUMBER], зареєстрованого 20 січня 2001 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №603, на підставі якого [PERSON] було видано державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серії [NUMBER], зареєстрованого 24 грудня 2003 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності. Проте, залишилась невитребувана частина земельної частки (паю), яка згідно зі «Схемою поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) ВАТ «Племінний завод «Степок» Барвінківського району Харківської області» становить: багаторічні насадження - 0,01 умовних кадастрових гектари; сіножаті - 0,06 умовних кадастрових гектари; пасовища - 1,64 умовних кадастрових гектари (а.с.18). Таким чином, судом достовірно встановлено, що після смерті [PERSON] залишилась невитребувана частина земельної частки (паю), окремий правовстановлюючий документ на невитребувану частину земельної частки (паю) відсутній, але вказане майно все рівно є предметом спадкування, в зв'язку з чим право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім того, відповідно до роз'яснення Міністерства юстиції України від 21.02.2005 року за № 19/32-319 - у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника повинно вирішуватись в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Представником відповідача позов визнано, заперечень він не має. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: approved