Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

14 червня 2019 року з вищевказаною позовною заявою до Миргородського міськрайонного суду звернувся [PERSON] . На підтвердження позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником будинковолодіння [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована [PERSON] , бувша дружина позивача, яка не є співвласником вказаного будинковолодіння та не проживає в ньому понад шість років. На даний час наявність реєстрації відповідача в будинку обмежує права позивача, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 червня 2019 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, заперечень проти заочного розгляду справи не висловив. Додатково зазначив, що відповідача необхідно визнати втратившою право на користування житловим приміщенням з 23 жовтня 2015 року, тобто з дня розірвання шлюбу, оскільки це є останній день, коли відповідач перебувала у приміщенні будинку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився без пояснення причини неявки, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, відзиву не подано (а.с. 34). Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання у судове засідання не з`явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, не подав відзив, а позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] є одноособовим власником Ѕ частини будинковолодіння [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу № НМ-306 від 06 травня 2001 року (а.с.5) та копією рішення від 15 квітня 2003 року місцевого Миргородського міського суду Полтавської області (а.с.6), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.16). Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї на матеріальну допомогу від 09 січня 2019 року встановлено, що в будинку [ADDRESS] [PERSON] - [PERSON] проживає один (а.с.8), крім того актом підтвердження фактичного місця проживання особи на території міста Миргорода встановлено, що [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] та не проживає за даною адресою з 25 березня 2003 року (а.с.10). Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає у будинку протягом шести останніх років, то вона, відповідно до ст. 72 ЖК України, втратила право на користування вищевказаним житловим приміщенням. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном , на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі, а тому [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право на користування приміщенням будинковолодіння [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, при подачі позову до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, а рішенням суду позовні вимоги задоволено повністю, тому судові витрати в розмірі 768,40 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved