Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

12 червня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], вказуючи на те, що з 27 лютого 1998 року перебуває з останньою у зареєстрованому шлюбі, однак спільне життя з нею не склалося через відсутність взаєморозуміння, у зв'язку з чим вони протягом останніх трьох років разом не проживають та спільного господарства не ведуть, від так їх сімґя не може бути збережена. Позивач [PERSON] до суду не з'явився, надавши представництво своїх інтересів в суді адвокату [PERSON], категорично наполягав на розірванні шлюбу, а від так примирення з відповідачем виключав / а. с. 2, 14, 16 - 17 /. Представник позивача - адвокат [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про підтримання позову свого довірителя та розгляд справи у її відсутність / а.с. 23 /. У судове засідання не з'явилася і відповідач [PERSON], яка подала до суду власноручно написану заяву про визнання позову та розгляд справи у її відсутність / а.с. 22/. Перевіривши фактичні обставини справи, наявними в ній належними і допустимими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, суд з урахуванням того, що визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Так, сторони 27 лютого 1998 року в Бабушкінському відділі РАЦСу м. Москви, Російська Федерація, уклали шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про укладання шлюбу цього ж числа зроблено актовий запис за номером 413 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] / а. с. 12 /. [INFO] від цього шлюбу у сторін народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 09 вересня 1998 року, серія [NUMBER], виданим Бабушкінським відділом РАЦСу м. Москви, Російська Федерація / а. с. 13 /. Як слідує з матеріалів справи, позивач [PERSON] являється громадянином Російської Федерації / а. с. 3 - 9 /, а відповідач [PERSON] - громадянкою України, яка з 28 березня 2014 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] / а. с. 10 /. Згідно ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. За правилами ч. 1 ст. 60 даної норми Закону, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. У відповідності з вимогами ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ст. 112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Враховуючи, що сторони шлюбних стосунків протягом останніх трьох років не підтримують, спільне господарство не ведуть, суд вважає, що спільне подальше життя подружжя в складі однієї сімґї неможливе, оскільки це суперечило б інтересам кожного із них, а також інтересам їх неповнолітньої дитини, а тому приходить до висновку про розірвання шлюбу. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved