Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

12 жовтня 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Луцька міська рада (далі - третя особа), про встановлення земельного сервітуту та зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником 51/100 частин житлового будинку за адресою [ADDRESS] , а відповідач є власником решти 49/100 частин цього будинку. Крім того, позивач є власником 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером 0710100000:22:073:0020, а відповідач - власником всієї земельної ділянки з кадастровим номером 0710100000:22:073:0020, які слугують для обслуговування їх частин будинку. Позивач зазначає, що відповідач чинить їй перешкоди у належному користуванні та обслуговуванні її частини будинку, а саме для ремонту фундаменту. Вказує, що зверталася до відповідача з проханням встановити земельний сервітут стосовно її ділянки, однак порозуміння вони не дійшли. З наведених вище підстав позивач в остаточній редакції позову просить суд: 1) встановити постійний безоплатний земельний сервітут на земельній ділянці, яка належить [PERSON] , кадастровий номер 0710100000:22:073:0017, що розташована за адресою [ADDRESS] , який включає в себе її паво використовувати земельну ділянку в частині, що необхідна для проходу та проїзду транспортними засобами по вказаній земельній ділянці для забезпечення можливості користування та обслуговування будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] ) зобов`язати відповідача надати дозвіл на залиття фундаменту для укріплення будинку навколо зовнішньої стіни кімнати №2-7. Ухвалою суду від 10 лютого 2021 року провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на залиття фундаменту - закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову в цій частині. Уточнення до позову, які подані 27 січня 2021 року суд до уваги не бере, оскільки вони подані після закриття підготовчого провадження у справі. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач у письмовому відзиві, а також у судовому засіданні, разом зі своїм представником, позовні вимоги заперечили. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач є власником 51/100 частин житлового будинку за адресою [ADDRESS] , а відповідач є власником решти 49/100 частин цього будинку. Крім того, позивач є власником 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером 0710100000:22:073:0020, а відповідач - власником всієї земельної ділянки з кадастровим номером 0710100000:22:073:0020, які слугують для обслуговування їх частин будинку. Ці земельні ділянки є суміжними. Згідно рішення Луцького міського суду Волинської області від 12 березня 2003 року №2-112, між сторонами встановлений фактичний порядок поділу цього будинку в натурі. З матеріалів справи слідує, що між сторонами існує тривалий конфлікт з приводу користування житловим будинком та вищенаведеними земельними ділянками, у зв`язку з чим і були заявлені позовні вимоги. Надаючи свою правову оцінку обґрунтованості позовним вимогам позивача, суд зазначає наступне. В першу чергу суд вважає за необхідним дослідити правомірність вимог про встановлення земельного сервітуту. Частиною першою статті 98 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). У частині четвертій цієї ж статті визначено, що земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. А у частині першій статті 100 ЗК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Із зазначених положень земельного законодавства слідує, що власник земельної ділянки дійсно має право вимагати у встановленні у судовому порядку земельного сервітуту, однак такий сервітут має здійснюватися способом, який найменш обтяжливий для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Крім того, на думку суду, якщо заінтересована особа бажає встановити сервітут на певну частину земельної ділянки, зокрема для проходу чи проїзду, вона повинна, дотриматися ряд передумов, які полягають у наступному. Частиною першою статті 193 ЗК України визначено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Частиною одинадцятою статті 79-1 ЗК України передбачено, що державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру. Ця норма законодавства конкретизована у частинах першій-другій статті 29 Закону України «Про Державний земельний кадастр», які передбачають, що відомості про суборенду, сервітут, які поширюються на частини земельних ділянок, вносяться до Державного земельного кадастру до здійснення державної реєстрації цих прав. Відомості про суборенду, сервітут, які поширюються на частини земельних ділянок, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви правонабувача, сторін (сторони) правочину, за яким виникає право суборенди, сервітуту, або уповноважених ними осіб. Для внесення до Державного земельного кадастру відомостей про межі частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, заявник подає Державному кадастровому реєстратору центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин: заяву за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; документи, на підставі яких виникає відповідне право суборенди, сервітуту, із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюється відповідне речове право; електронний документ, що містить інформацію про зміст документації із землеустрою, яка є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюється відповідне речове право. З аналізу вищенаведених положень законодавства, що регулює порядок ведення Державного земельного кадастру, слідує, що обов`язковою умовою для встановлення сервітуту на частину земельної ділянки, є визначення конкретних меж такого сервітуту у відповідному правовстановлюючому документі - договорі чи рішенні суду. Це означає, що перед тим як вимагати встановлення земельного сервітут на частину земельної ділянки відповідача, позивач повинна розробити відповідну технічну документацію із зазначенням конкретних меж цього сервітуту, або декілька їх варіантів та запропонувати їх суду. Суд має у резолютивній частині рішення чітко вказати межі земельного сервітут, щоб воно могло бути реалізованим шляхом державної реєстрації сервітуту. В іншому випадку суд не має права встановлювати сервітут, адже таке рішення буде абстрактним, не конкретизованим та не буде реально відновлювати порушені цивільні права позивача, адже призведе до не визначеності у питанні державної реєстрації сервітуту, меж, на які він поширюється, з прив`язкою до конкретних географічних координатів на місцевості. Суд зазначає, що спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та таким, що призводить до реального відновлення прав. Обраний позивачем спосіб захисту, хоча, формально, відповідає положенням ч.1 ст.100 ЗК України, але без зазначення конкретних меж сервітуту, він буде не ефективним, оскільки не зможе реально відновити порушені цивільні права позивача. Підстав для встановлення земельного сервітут для всієї земельної ділянки відповідача, без визначення його меж, суд не вбачає, адже це буде невиправданим втручанням у право відповідача на мирне володіння своїм майном, яке захищене статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Такий сервітут буде надмірно обтяжливими для сторони відповідача, бо призведе до неконтрольованого використання всієї земельної ділянки позивачем, що, враховуючи конфлікту ситуацію між сторонами, не призведе до реального вирішення спору. З наведених вище підстав суд дійшов висновку, що вимоги позивача про встановлення земельного сервітуту, які не підкріплені відповідною технічною документацією із зазначенням меж такого сервітуту, є передчасними, та такими, що не підлягають до задоволення. Це не позбавляє право позивача заявити позов з іншим предметом, зокрема про встановлення сервітуту з визначенням його конкретних меж на підставі технічної документації.

Outcome: dismissed