Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

14 травня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 25755 грн 25 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила, що 07 травня 2018 року [PERSON] отримав від позивача у позику грошові кошти у сумі 21000 грн. На підтвердження укладеного договору позики, відповідач власноручно написав в присутності двох свідків та передав розписку від 07.05.2018 року. Відповідач зобов`язався повернути позивачу позику у строк до 01 січня 2019 року. Проте, у встановлений строк відповідач позику не повернув та не виконав прийняті на себе зобов`язання за договором позики, прострочивши його виконання. Таким чином, станом на 14 травня 2019 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за договором позики у розмірі 25755 грн 25 коп., яка складається з основної суми боргу - 21000 грн, інфляційних нарахувань на суму боргу - 722 грн 97 коп., трьох процентів річних від простроченої суми - 229 грн 56 коп., процентів за користування позикою, що визначені на рівні облікової ставки Національного Банку України - 3802 грн 72 коп. В судове засідання позивач не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала повністю, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до розписки, складеної та підписаною [PERSON] 07 травня 2018 року, ним отримано від [PERSON] грошові кошти в розмірі 21000 грн, які він зобов`язався повернути позикодавцю у строк до 01 січня 2019 року (а.с.7). Відповідач не виконав умови договору належним чином. Приймаючи рішення по суті заявленого позову, суд керується положеннями ч. 1 ст.1046 ЦК України, згідно з якою, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 21000 грн згідно розписки від 07 травня 2018 року. У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк повернення коштів. Позивач обов`язки за умовами договору виконала, надавши кошти відповідачеві, останній зобов`язався за договором повернути грошові кошти до 01 січня 2019. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну повернення коштів за договором зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За умовами договору сторони не погоджували сплату відсотків від суми позики, яку надано до 01 січня 2019 року включно. Відтак, у межах строку позики до 01 січня 2019 року позивач має право на отримання процентів від суми позики визначений на рівні облікової ставки Національного банку України.Починаючи з 02 січня 2019 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені Законом проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку повернення коштів чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана вище позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (Провадження № 14-10 цс 18). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача проценти за користування позикою лише за період з 07 травня 2018 року по 01 січня 2019 року, що виходячи з суми поточної заборгованості у розмірі 21000 грн, облікової ставки НБУ та кількості днів прострочення за період кредитування, становить 2421 гривню 04 коп., яка розраховується наступним чином: сума заборгованості * на кількість днів користування позикою * на облікову процентну ставку НБУ / 100 % / 365 днів: - за період з 07.05.2018 року по 12.07.2018 року (66 днів, ставка НБУ 17 %) - 645 грн 53 коп.; - за період з 13.07.2018 року по 06.09.2018 року (56 днів, ставка НБУ 17,5 %) - 563 грн 84 коп.; за період з 07.09.2018 року по 01.01.2019 року (117 днів, ставка НБУ 18 %) - 1211 грн 67 коп. Інфляційні нарахування на суму боргу у період з 02 січня 2019 року по 30 квітня 2019 року складають 722 грн 97 коп., а три проценти річних від простроченої суми у період з 02 січня 2019 року по 14 травня 2019 року складають 229 грн 56 коп., що вірно розраховано позивачем згідно розрахнку, доданого до позову. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме з відповідача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 24144 грн 01 коп. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial