Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

12 січня 2016 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до Глобинського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, в якому прохають: визнати за ними в рівних частках за набувальною давністю право власності на нерухоме майно: житловий будинок літ. «А» площа 77, 90 кв. м, прибудова літ. «а» площею 14, 60 кв. м,ганок літ. «аг» бетонний, загальна площа 71, 8 кв. м., житлова площа 44, 3 кв. м, сарай літ. «Б» площею 32. 60 кв. м, погріб під частиною будівлі літ. «Бп» площею 19, 80 кв. м, сарай літ. «б» площею 4, 50 кв. м, убиральня літ «В» площею 1 кв. м, вимощення літ. «і» - бетонне, колонка питна літ. «К» - металопластикові труби, огорожа літ. №1 - дощата, які розташовані на неприватизованій земельній ділянці 0, 08 га за адресою: вул. Пролетарська, 7, с. Іванове Селище Глобинського району Полтавської області; припинити право власності на вказане майно за відповідачкою. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2014 року позов [PERSON] до Івановоселищенської сільської ради Глобинського району Полтавської області, треті особи: відділ Держземагенства у Глобинському районі Полтавської області, реєстраційної служби Глобинського РУЮ Полтавської області, Глобинської держаної нотаріальної контори Полтавської області, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом задоволено, визнано за [PERSON], [INFO], уродженкою [INFO], в порядку спадкування за заповітом після померлої 14.09.2002 року [PERSON] право власності на нерухоме майно: житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: вул. Пролетарська, 7, с. Іванове Селище Глобинського району Полтавської області. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 10 грудня 2015 року зазначене судове рішення залишено без змін. У житловому будинку, що знаходиться за адресою: вул. Пролетарська, 7, с. Іванове Селище позивачі проживають з 2003 року, що підтверджується відповіддю виконавчого комітету Івановоселищенської сільської ради Глобинського району від 22.10.2015 року № 306. Вважають, що вказаним будинком вони заволоділи добросовісно, володіли ним відкрито та безперервно понад 10 років, а тому мають право набути право власності на вказаний житловий будинок за правилами набувальної давності. У 2003 році [PERSON] повідомила, що вона є єдиним спадкоємцем на майно своєї померлої матері, оскільки остання залишили заповіт на її користь. Також повідомила, що будинок їй не потрібний і вона хоче продати його позивачам за 5000 грн., на що останні погодилися. Сплативши [PERSON] вказану суму у 2003 році позивачі були впевнені, що на це майно не претендують інші особи, а тому не безпідставно розраховували стати власниками цього житлового будинку, в якому почали відкрито та безперервно проживати, постійно дбали про його належний технічний стан, регулярно здійснювали у ньому поточний ремонт, замінили вікна, вхідні та внутрішні двері, встановили нову огорожу та питну колонку, господарські будівлі біля житлового будинку постійновикористовувалися для тримання домашньої худоби та птиці.Крім позивачів у будинку з 2011 року постійно проживає [PERSON], [INFO], іншого житла у позивачів немає. Відповідач [PERSON] понад десять років не вчиняла ніяких дій, повязаних з оспорюванням права позивачів на житловий будинок, не заперечувала добросовісність їх володіння, не зверталася до нотаріуса з заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Договорів найму (оренди) житлового будинку та ніяких домовленостей щодо строковості проживання між сторонами не було. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові та просила їх задовольнити, пояснила, що у 2003 році вона хотіла придбати будинок для своєї сімї, [PERSON] запропонувала придбати будинок, який вона отримала у спадок від своєї матері, за 5000 грн. у розстрочку, всі домовленості щодо купівлі продажу будинку були в усній формі, [PERSON] дозволила їй заселитися та проживати в будинку. На протязі року вона виплатила [PERSON] 5000 грн., заселилася в будинок, оскільки вважала його своїм, почала робити ремонт, сплачувала комунальні послуги. Через 12 років, у вересні 2014 року [PERSON] прийшла і сказала виселятися, почала погрожувати, до цього ніяких претензій та зауважень щодо проживання у будинку з її боку не було. Пояснила, що договір на електропостачання та особовий рахунок були оформлені на померлу [PERSON] й нею не переоформлялися на своє імя, в той же час вона була замовником технічного проекту по газопостачанню до будинку. Позивач вказала, що їй було відомо, що будинок належить по заповіту [PERSON], проте, чи оформила остання спадщину їй не було відомо. [PERSON] обіцяла оформити документи на будинок на себе, а потім передати їх позивачу. Вона розуміла, що проживає в будинку без правоустановчих документів, років 5 тому зверталася до [PERSON], щоб оформити документи, але остання сказала їй проживати, оскільки ніхто її не виганяє. Вважає, що вселилася в будинок законно, оскільки виплатила [PERSON] кошти за нього та купила його за усною домовленістю з [PERSON] До 2003 року проживала в будинку своїх батьків, який на даний час зруйнований, приписана з 1995 року й до цього часу залишається в тому ж будинку, в спірному будинку не прописувалася, бо їй це не було потрібно, ні в які органи задля оформлення права власності на спірний будинок не зверталася. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав, зазначених у ньому, просила його задовольнити, пояснила, що в будинок за адресою: вул. Пролетарська, 7 в с. Іванове Селище вони з матірю вселилися в жовтні 2003 року добросовісно, виплативши кошти за будинок, ніяких письмових домовленостей між сторонами не було. Зазначила , що по досягненні повноліття, коли вона оформила паспорт, в звязку з необхідністю прописки, вони з [PERSON] пішли в сільську раду й остання дала згоду на її прописку за адресою: вул. Пролетарська, 7 с. Іванове Селище, проте з невідомих причин, у паспорті стоїть відмітка про її прописку за адресою: вул. Пролетарська, 8 с. Іванове Селище. [PERSON] на протязі з 2003 року по 2014 рік постійно приходила в гості, не заперечувала проти проживання позивачів в будинку за адресою: вул. Пролетарська, 7 с. Іванове Селище, не заперечувала проти того, щоб вони робили ремонти. Вони були впевнені, що на вказаний будинок ніхто не претендує та що вони є власниками будинку. При заселенні в будинок [PERSON] ніяких документів їм не передавала, обіцяла їх пізніше оформити і передати. Ними постійно сплачувалися рахунки за електроенергію, хоча рахунок був відкритий ще на померлу [PERSON], [PERSON] замовляла від свого імені робочий проект по газифікації будинку. Зазначила, що вона десь за два місяці до одруження перейшла жити до свого чоловіка в с. Великі Кринки, а коли дитині [PERSON] виповнилося десь 3 місяці, в 2011 році, вона повернулася проживати до матері. Син [PERSON] залишився прописаний в с. В.Кринки у дідуся. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні прохав позов задовольнити з підстав, зазначених у ньому, посилаючись на добросовісність, відкритість та безперервність володіння [PERSON] спірним житловим будинком за адресою: вул. Пролетарська, 7 в с. Іванове Селище. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, була належним чином повідомлена про час та місце судового засідання, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, з участю її представника [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, пояснив, що оскільки [PERSON] не мала коштів на оформлення спадщини, до складу якої входить спірний житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: вул. Пролетарська, 7 в с. Іванове Селище, вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини й до моменту оформлення спадщини дозволила [PERSON] з дочкою [PERSON] проживати у спірному будинку. Позивач [PERSON] з дочкою [PERSON] проживали у будинку, сплачували комунальні послуги, здійснювали поточний ремонт будинку, проти якого не заперечувала [PERSON] Дозволу на реєстрацію позивачів у будинку [PERSON] не давала, у вказаному будинку ніхто не зареєстрований. [PERSON] постійно виявляла інтерес до свого майна, під час відвідин позивачів бачила, що майно знаходиться в належному стані. Позивачі знали, що вказаний будинок їм не належить, оскільки в своїх поясненням вказували на те, що нагадували [PERSON] про необхідність оформлення документів та укладення угоди про продаж вказаного будинку позивачам. Представник третьої особи Івановоселищенської сільської ради в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, направив до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що десь в 2003-2004 роках навесні вона була присутня, коли [PERSON] передавала [PERSON] кошти в сумі 500 грн. «за хату», при цьому [PERSON] у зошиті відмічала скільки коштів вона уже віддала [PERSON] Їй також відомо, що між [PERSON] та [PERSON] була домовленість щодо купівлі будинку за адресою: Пролетарська, 7 в с. Іванове Селище за 5000 грн., [PERSON] спішила здійснити остаточний розрахунок за будинок, щоб розпочати ремонт. Суд, заслухавши пояснення позивачів, представників сторін та свідка по вказаній справі, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~Згідно ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. \~Згідно ч.2\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. \~Згідно ч. 1\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном\~протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як розяснено в п.9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Із змісту\~ст. 344 ЦК України\~та розяснень зазначеної вище Постанови Пленуму ВССУ випливає, що право власності на чуже майно набувається за набувальною давністю лише за сукупності всіх цих обставин. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язкуз цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Зазначений правовий висновок знайшов своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуте право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику відмовлено. Як встановлено в судовому засіданні, позивачі [PERSON], [PERSON] та її син [PERSON], після смерті власника [PERSON], з 2003 року проживали в житловому будинку за адресою: вул. Пролетарська, 7 в с. Іванове Селище Глобинського району Полтавської області, що підтверджується довідкою сільської ради № 431 від 21.12.2015 року. По сільській раді договір найму житлового будинку за вказаною адресою не реєструвався. Згідно довідки Івановоселищенської сільської ради Глобинського району Полтавської області № 389 від 23.09.2015 року, у вказаному будинку на даний час ніхто не зареєстрований. Після смерті [PERSON], в порядку спадкування за заповітом, спадщину у встановлений законом строк прийняла [PERSON]. Згідно рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2014 року ( яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10.12.2015 року та набрало законної сили) визнано за [PERSON], [INFO], в порядку спадкування за заповітом після померлої 14.09.2012 року [PERSON], право власності на нерухоме майно: житловий будинок літ. «А» площа 77, 90 кв. м, прибудова літ. «а» площею 14, 60 кв. м,ганок літ. «аг» бетонний, загальна площа 71, 8 кв. м., житлова площа 44, 3 кв. м, сарай літ. «Б» площею 32. 60 кв. м, погріб під частиною будівлі літ. «Бп» площею 19, 80 кв. м, сарай літ. «б» площею 4, 50 кв. м, убиральня літ «В» площею 1 кв. м, вимощення літ. «і» - бетонне, колонка питна літ. «К» - металопластикові труби, огорожа літ. №1 - дощата, які розташовані на неприватизованій земельній ділянці 0, 08 га за адресою: вул. Пролетарська, 7, с. Іванове Селище Глобинського району Полтавської області. Право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями за [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.05.2015 року за номером 9612010. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони вселилися у вказаний житловий будинок з усної згоди [PERSON], їм було відомо, що спірний житловий будинок в порядку спадкування за заповітом належав [PERSON], але вони вважали, що вони придбали вказаний житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: вул. Пролетарська, 7 в с. Іванове Селище у [PERSON] на підставі усного договору купівлі-продажу, що суперечить вимогам\~статті 657 ЦК України,згідно якої договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації ( ст. 227 ЦК УРСР також передбачала письмову нотаріальну форму договору купівлі продажу нерухомого майна). Позивач [PERSON] також пояснила суду, що вона зверталася до [PERSON] з вимогою про оформлення документів на будинок з господарськими будівлями за позивачами. Відповідно до вимог ст. 547 ЦК України 1963 року, який діяв на момент прийняття спадщини [PERSON], прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Тобто, в судовому засіданні встановлено, що позивачам на момент вселення у 2003 році було відомо, що будинок з господарськими будівлями за адресою: вул. Пролетарська, 7 в с. Іванове Селище належить в порядку спадкування [PERSON] За таких обставин, [PERSON] та [PERSON] могли і повинні були знати, що володіють чужою річчю та про відсутність у них підстав для набуття права власності на житловий будинок, який належав [PERSON] З огляду на зазначене, суд не може визнати володіння [PERSON] і [PERSON] спірним житловим будинком добросовісним. Сам по собі факт вселення та проживання позивачів в цьому будинку не свідчить про добросовісність заволодіння ним. Крім того, як пояснили позивачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні, вони не зверталися до територіальної громади або будь-яких інших фізичних або юридичних осіб з приводу заволодіння будинковолодінням за адресою: вул.. Пролетарська, 7 в с. Іванове Селище та повідомленням про його наявність, проживали у вказаному будинку без реєстрації, договір на електропостачання від свого імені не укладали, а лише [PERSON] замовила від свого імені технічний паспорт для газопостачання, що свідчить про відсутність відкритого їх володіння будинком. Оплата позивачами [PERSON] та [PERSON] вартості житлово-комунальних послуг по будинку від імені померлої [PERSON] та проведення ремонтних робіт не є обставинами, з якими закон повязує можливість набуття права власності за набувальною давністю. Твердження позивачів про те, що відповідач [PERSON] з 2003 року не проживає у спірному будинку, та на протязі з 2003 по 2014 року не виявляла жодного інтересу до будинку, не предявляла претензій позивачам щодо їх проживання у будинку, не свідчать про те, що остання відмовилася від свого права на вказаний будинок. Посилання представником позивача [PERSON] на ст. 1297 ЦК України, якою \~встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, як на підставу того, що [PERSON] не виявила бажання оформити своє право на спірний будинок є безпідставним, оскільки нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Крім того, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм\~ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема\~ЦК УРСР. Крім того, в судовому засіданні з пояснень позивача [PERSON] було встановлено, що вона в 2011 році одружилася та переїхала проживати до свого чоловіка в с. Великі Кринки, де проживала близько 1 року, що свідчить про відсутність безперервності її проживання в будинку за адресою: вул. Пролетарська, 7 с. Іванове Селище. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1\~ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Спірний будинок з господарськими будівлями будучи спадковою масою після померлої [PERSON] був прийнятий її дочкою [PERSON], прийнявши спадщину відповідач від неї не відмовлялась, та оформила спадщину у встановленому законом порядку, зареєструвавши своє право власності на будинок. Спірне майно з часу заселення позивачів мало конкретного власника, сам факт користування позивачами майном зі згоди власника не дає підстав для визнання за користувачами права власності за набувальною давністю. Крім оплати позивачами коштів за надані комунальні послуги, від імені померлої [PERSON] та здійснення ремонтних робіт, інших відомостей, які б свідчили про відкритість та безперервність користування позивачами будинком матеріли справи не містять. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.\~Однак, в суді позивачами не доведено переконливими доказами те, що вони добросовісно заволоділи чужим майном спірним будинком, \~тобто не знали і не могли знати про те, що вони володіють чужою річчю та не мали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна,\~і продовжують відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі\~ст. 334 ЦК України\~можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 360-7 ЦПК України\~висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої\~статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання за позивачами права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: вул. Пролетарська, 7 в с. Іванове Селище за набувальною давністю. Оскільки позовна вимога про припинення права власності [PERSON] на вказане майно є похідною від позовної вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, то і в її задоволенні необхідно відмовити. \~\~На підставі викладеного та

Outcome: dismissed