Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

13.08.15. ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість 485 636,59 грн., а саме: - за кредитом - 390 586,77 грн., по відсотках - 48 861,04 грн., пеня - 46 188,78 грн.; витрати по сплаті судового збору у сумі 3 654,00 грн. Заявлені вимоги обґрунтовують тим, що 16.10.2007 р. між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2402/1007/88-023 згідно якого банк надав кредит у сумі 30 000,00 доларів США. 25.05.12. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», а 15.06.12. між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було відступлено Право вимоги за вказаним кредитним договором. Відповідачка умови кредитного договору належним чином не виконувала, у звязку з чим станом на 10.07.15. мається заборгованість за кредитом у розмірі 17 877,32 долари США, що за курсом НБУ станом на 10.07.15. складає 390 586,77 грн., за відсотками 2 236,39 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.07.15. складає 48 861,04 грн. та нарахована неустойка, яка складається з пені у розмірі 2 434,75 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.07.15. складає 53 194,84 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань 16.10.2007р. АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] уклали Договір Поруки № 2402/1007/88-023/Р-1, та 16.10.2007р. АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] уклали Договір Поруки № 2402/1007/88-023/Р-2. Вимоги позову обґрунтовують умовами кредитного договору, договору поруки та ст.ст. 11, 509, 525, 526, 549, 553,554, 623, 624, 625 ЦК України. 05.10.15. [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 2402/1007/88-023 від 16.10.2007р. та укладені на його основі та виконання договори: Договір поруки № 2402/1007/88-023/Р-1 від 16.10.2007р.; Договір поруки № 2402/1007/88-023/Р-2 від 16.10.2007р., Договір іпотеки від 16.10.2007р.; судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України (а.с.86-89). Свої вимоги мотивують тим, що 16.10.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2402/1007/88-023. До укладеного кредитного договору вносилися зміни, які оформлювалися додатковими угодами. Вважають, що укладений кредитний договір № 2402/1007/88-023 від 16.10.2007р., суперечить нормам ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», Постанові Правління НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10 травня 2007 року № 168, а тому є недійсним, оскільки: - укладений споживачем фінансової послуги під впливом помилки; - містить несправедливі умови; - укладений із застосуванням відповідачем нечесної підприємницької практики; - порушує принцип рівності сторін. В обґрунтування вимог зустрічного позову посилаються на Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.11р., Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст. 4, 15, 16, 203, 215, 229, 230, 236, 509, 533 ЦК України, ст.ст. 4, 11, 15, 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», Постанову Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168. В судовому засіданні представник позивача ПАТ «Альфа-Банк» позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідачка [PERSON] та її представник заявлений позов ПАТ «Альфа-Банк»» не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримують в повному обсязі і просять задовольнити. Заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог ПАТ «Альфа-Банк» щодо стягнення пені за позовною заявою про стягнення заборгованості підтримують. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку (а.с.154-156), надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.157). Крім того, в матеріалах справи від них містяться письмові пояснення, згідно яких просять ухвалити рішення з врахуванням поданої ними заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог у відношенні поручителів (а.с.102,103-106). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору та договорів забезпечення, укладених на його основі та на його виконання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 16.10.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2402/1007/88-023, відповідно до якого банк зобовязується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 30 000,00 доларів США на строк з 16 жовтня 2007 року по 13 жовтня 2017 року (а.с.5-8). Пунктом 1.3 кредитного договору встановлено, що позивальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. 16.10.2007 року між [PERSON], [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено Договір Поруки № 2402/1007/88-023/Р-1 та 16.10.2007 року між [PERSON], [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено Договір Поруки № 2402/1007/88-023/Р-2, згідно п. 1 яких поручителі зобовязуються перед банком відповідати за виконання позичальником всіх своїх зобовязань, у тому числі тих, що виникнуть в майбутньому, передбачених кредитним договором № 2402/1007/88-023 від 16.10.2007 року та будь якими додатковими угодами до нього, у тому числі: повернення Позичальником коштів наданих Банком Позичальнику у вигляді кредиту у сумі 30000 доларів США, строком до 13 жовтня 2017р. включно; оплати позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних у порядку та строки, зазначені в кредитному договорі, сплати комісій, неустойок, відшкодування збитків та інших платежів, у порядку та строки, передбачені Кредитним договором. Сторони з розумінням частини 1 ст. 559 ЦК України домовились, що зміна (у т.ч. збільшення) розмірів та строків Основного зобовязання, забезпеченого порукою за цим Договором, не потребує окремого отримання Позичальником та/або Банком згоди Поручителя, а така згода вважається наданою Поручителем шляхом укладання цього Договору (а.с.26-27, 31). 16.10.2007 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено іпотечний договір, відповідно до якого на забезпечення виконання Основного зобовязання, іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: 14000, [ADDRESS] (а.с.90-93). 13.01.2009 року між ВАТ Сведбанк» та [PERSON] була укладена Додаткова угода № 1 до кредитного договору № 2402/1007/88- 023 від 16.10.2007 р. (а.с.9-10). 17.07.2009 року між ПАТ Сведбанк» та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 2402/1007/88-023 від 16.10.2007 р. (а.с.11-15). 20.11.2009 року між ПАТ Сведбанк» та [PERSON] була укладена Додаткова угода № 3 до кредитного договору № 2402/1007/88- 023 від 16.10.2007 р. (а.с.15 на звороті). 23.11.2009 року між ПАТ Сведбанк» та [PERSON] була укладена Додаткова угода № 4 та додатково угода № 5 до кредитного договору № 2402/1007/88- 023 від 16.10.2007 р. (а.с.16-17). 23.11.2009 року між ПАТ Сведбанк» та [PERSON] була укладена Додаткова угода № 4 до кредитного договору № 2402/1007/88- 023 від 16.10.2007 р. (а.с.16). 23.11.2011р. між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Договору поруки № 2402/1007/88-023/Р-1 від 16.10.2007р. (а.с.28). 23.11.2011р. між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Договору поруки № 2402/1007/88-023/Р-2 від 16.10.2007р. (а.с.32). 25.05.12. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (а.с.112-126). 15.06.12. між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами (а.с.127-134), а 17.07.2012 року між вказаними сторонами було укладено додатковий договір № 1 (а.с.127-135-136). Згідно зазначених договорів ПАТ «Альфа-Банк» було відступлено Право вимоги за кредитним договором № 2402/1007/88-023 від 16.10.2007 року, який було укладено між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ Сведбанк» та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 7, 8 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом. За правилами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу, (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману (ст. 230 ЦК України) у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року. Згідно ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» кошти, це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року із наступними змінами та доповненнями, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На час видачі кредиту терміни та суми кредитів в іноземній валюті законодавством не визначені. За відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку дозволу, тобто генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Таким чином, посилання відповідачів на відсутність у АКБ «ТАС-Комерцбанк» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями є необґрунтованими, оскільки він, отримавши в установленому порядку банківську ліцензію № 38, яка зареєстрована Національним банком України 31.10.1991 року за номером 69 (а.с.108) та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.109-111), який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, в тому числі і надання кредиту [PERSON] Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами, а статтею 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання . Отже, відповідачі зобовязані виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства. При укладенні кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе певні зобовязання, сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти по відношенню до долару США не є незмінним та враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом. Ризик підвищення курсу долару США до гривні несе саме позичальник, тому права відповідачів при укладенні кредитного договору не порушені. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про всі кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на валюто-обмінні операції, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» зазначено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Посилання відповідачів, що при укладенні кредитного договору було порушено положення постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» є безпідставними, оскільки, підписуючи Кредитний договір, [PERSON] підтвердила, що перед укладенням кредитного договору, Банк надав їй в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні Кредитного договору їй була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачам про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, в повному обсязі (п. 10.12 Договору). Підписуючи кредитний договір та договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору, [PERSON] погодилася з його умовами. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] була надана вся необхідна переддоговірна інформація та інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, тобто в повному обсязі. Зі змісту кредитного договору № 2402/1007/88-023, від 16.10.2007 року вбачається, що умови укладеного кредитного договору не суперечать положенням ст.ст. 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на вказане вище, суд вважає, що відповідачі були належним чином обізнані про всі істотні умови Кредитного договору, погодилися з ними, підписавши їх. Звертаючись до банку та укладаючи кредитний договір, усвідомлено обираючи валюту кредитування долари США, та погоджуючись з висловленими банком у кредитному договорі умовами кредитування, у т.ч. і з порядком нарахування процентів, пені, [PERSON] діяла за власним волевиявленням та на власний розсуд розпорядилася своїми цивільними правами. Укладення кредитного договору та отримання [PERSON] кредиту в іноземній валюті на умовах, запропонованих банком та погоджених позивачем, за наявності у АТБ «ТАС-Комерцбанк»» ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, не суперечить вимогам діючого законодавства. Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Заявляючи позов про визнання кредитного договору недійсним, позивачкою не доведено тих обставин, на які вона посилається та не доведено, що при укладанні договору порушено її права, як споживача фінансових послуг. В судовому засіданні [PERSON] не довела, що на час укладення кредитного договору діями банку її було введено в оману, що мало наслідком та спричинило укладення кредитного договору в результаті помилки. Підстави для визнання кредитного договору недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215, 227, 229, 230 ЦК України відсутні. За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Зі справи вбачається, що 17.07.2009 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 2402/1007/88-023 від 16 жовтня 2007 року, згідно якого визначено, що сторони домовилися, що на дату укладення цього Договору заборгованість за кредитом складає 25 000,00 доларів США; розмір простроченої заборгованості за кредитним договором складає 85,12 доларів США. Однак предмет договору залишився незмінним, оскільки розмір початкової суми кредиту визначено у розмірі 30 000,00 доларів США, строк дії по 13 жовтня 2017 року, розмір процентної ставки 11,9 % річних (а.с.11-15), а отже в обсяг відповідальності поручителів не змінився. Крім того, у справі міститься Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Договору поруки № 2402/1007/88-023/Р-1 від 16.10.2007р., який укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк», та Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Договору поруки № 2402/1007/88-023/Р-2 від 16.10.2007р., який укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк», згідно якого сторони погодилися, що поручителі зобовязуються перед банком відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно кредитного договору № 2402/1007/88-023 від 16 жовтня 2007 року у сумі 24 927,61 доларів США (а.с.28,32). Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Як вбачається з п. 18 договорів поруки від 16.10.2007р., які укладені між [PERSON], [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» № 2402/1007/88-023/Р-2, та [PERSON], [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» № 2402/1007/88-023/Р-1, сторони домовилися, що строк позовної давності за будь-якими вимогами банку, що випливають з цього договору, встановлюються тривалістю десять років. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Відповідно до пункту 9 (дострокове повернення кредиту) Договору про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 2402/1007/88-023 від 16 жовтня 2007 року вбачається, що: - п.п. 9.1. визначено: у випадку невиконання Позичальником будь-яких своїх зобовязань за цим Договором та/або умов договору іпотеки, зазначеного в п. 2.1. цього Договору, та/або у випадку порушення Позичальником строків платежів, встановлених п. 3.1., 3.3. цього Договору, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а Позичальник зобовязаний виконати зазначені зобовязання в порядку, передбаченому п. 9.2., 9.3 цього Договору; - п.п. 9.2. визначено: вимога про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, направляється Позичальникові у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту її надіслання Банком за адресою Позичальника, зазначеною в реквізитах цього Договору або адресою, повідомленою Позичальником відповідно до п. 5.5. цього Договору. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцяти денного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається Банку відділенням звязку при відправленні Позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення. Згідно з реєстром поштових відправлень від 03.08.15. ПАТ «Альфа-Банк» направив на адреси відповідачів вимогу про дострокове повернення кредиту, чим змінив строк виконання основного зобовязання за кредитним договором відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України (а.с.37,38,39), дата на квитанції відділення банку зазначена 04.08.2015 року. Отже, виходячи з умов кредитного договору та положень ст. 599 ЦК України, вбачається, що днем настання виконання основного зобовязання є наступний день після спливу наданого банком у вимозі строку для добровільного виконання зобовязання за кредитним договором, а тому банком не пропущений шестимісячний строк звернення до суду до поручителів [PERSON] та [PERSON], а тому їх вимоги не підлягають задоволенню, і в задоволенні зустрічного позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору та договорів забезпечення, укладених на його основі та на його виконання, необхідно відмовити. Відповідачі умови кредитного договору належним чином не виконували, у звязку з чим у них станом на 10.07.15. мається заборгованість за кредитом у розмірі 17 877,32 долари США, що за курсом НБУ станом на 10.07.15. складає 390 586,77 грн., за відсотками 2 236,39 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.07.15. складає 48 861,04 грн.; пеня у розмірі 2 434,75 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.07.15. складає 53 194,84 доларів США. Вказана сума заборгованості підтверджується розрахунком, який міститься в матеріалах справи (а.с.36). Згідно даного розрахунку, розмір пені розраховано у відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, який відповідачами не спростований допустимими доказами, а тому посилання відповідачів про сплив строку позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки є безпідставним. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином, тобто належним виконанням зобовязання з боку відповідачів є повернення кредиту та сплата відсотків за користування ним у строки, в розмірі та валюті, як це було визначено договором. Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законодавством, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» підлягають задоволенню, і, оскільки поручителі надали поруку за різними договорами поруки, необхідно стягнути з [PERSON] солідарно з [PERSON], та з [PERSON] солідарно зі [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 2402/1007/88-023 від 16.10.2007 року у сумі 485 636,59 грн., яка складається з: 390 586,77 грн. заборгованість за кредитом, 48 861,04 грн. - заборгованість по відсотках, 46 188,78 грн. пеня. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у звязку з задоволенням позову з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 3 654,00 грн. по 1218,00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved