Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

14.06.2017 року представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному нерухомому майні шляхом отримання грошової компенсації вартості часток, в якій просить постановити рішення, яким призначити судову експертизу з метою визначення ринкової вартості належних [PERSON] часток у нерухомому майні, а саме: 1/2 частки будинку №21 по вул. 8 березня у с. Крехів Жовківського району Львівської області та 289/1000 частки квартири [ADDRESS]; за результатами проведеної експертизи стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] ринкову вартість належних їй часток у спільному нерухомому майні у розмірі, що буде вказаний у відповідному експертному висновку; судові витрати, в тому числі судовий збір, витрати на проведення судової експертизи та витрати позивачки на правову допомогу у розмірі 13 000,00 грн. покласти на відповідача. Під час розгляду справи позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги та з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 07.12.2017 року(а.с.137), позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість належної їй 289/1000 частини квартири [ADDRESS] у розмірі 415369,00 гривень (чотириста п'ятнадцять тисяч триста шістдесят девять гривень); позовну вимогу про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості належної [PERSON] 1/2 частини будинку за адресою с. Крехів Жовківського району Львівської області по вул.8-го Березня,21 - залишити без розгляду та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою від 23.01.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному нерухомому майні шляхом отримання грошової компенсації вартості часток в частині позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості належної [PERSON] 1/2 частини будинку за адресою с. Крехів Жовківського району Львівської області по вул.8-го Березня,21 - залишено без розгляду. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач покликається на те, що [PERSON] з 1993 року до 2009 року перебувала у шлюбі з відповідачем - [PERSON]. За час перебування у шлюбі подружжям набуто спільне нерухоме майно. У 2009 році шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. У 2015 році позивачка звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом про поділ майна подружжя. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова у справі №466/7401/14-ц від 18.03.2015р. було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме будинку №21 по вул. 8 березня у с. Крехів Жовківського району Львівської області, а також право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя - 3/10 частки квартири [ADDRESS]. Позивачка оскаржила вказане вище рішення в частині розміру її частки у праві власності на квартиру [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Львівської області у справі №466/7401/14-ц від 20.05.2015р. апеляційну суду було задоволено частково: визнано за [PERSON] право власності на 289/1000 частини квартири [ADDRESS]. Таким чином, станом на сьогоднішній день позивачка володіє на праві спільної часткової власності 1/2 часткою будинку №21 по вул. 8 березня у с. Крехів Жовківського району Львівської області та 289/1000 частини квартири [ADDRESS]. Проте, незважаючи на своє право власності, позивачка не може здійснювати свої правомочності власника вказаних вище об'єктів нерухомості, оскільки у них проживає інший власник - відповідач, через що позивачка не може навіть наблизитися як до квартири так і будинку, не кажучи вже про гіпотетичну можливість проживати у них. Це пов'язано з тим, що її колишній чоловік вкрай агресивно ставиться до неї: в минулому він регулярно завдавав позивачці тілесних ушкоджень, знущався над нею, а при їх зустрічах у суді при поділі спільного майна постійно погрожував їй фізичною розправою. Принагідно зазначає, що після одного з судових засідань позивачка ледь втекла від агресивно налаштованого відповідача. Факти побиття, які є одночасно і одним з аргументів щодо неможливості спільного користування спільним нерухомим майном, підтверджуються відповідними експертними висновками та виписками з медичної картки позивачки, що додаються до позову. Відповідно до ст. 364 Цивільного кодексу України співвласник майна, що є у спільній частковій власності, має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відносно положень цієї статті ЦК представник позивача зазначає наступне. По-перше, в даному випадку спільне використання цього майна неможливе в принципі, оскільки відповідач є неврівноваженою особою і позивачка вважає за небезпечне для свого життя та здоров'я перебувати в одному приміщенні з відповідачем. Більше того, позивачка боїться проживати навіть в одному місті з відповідачем, тому вона була вимушена переїхати на постійне місце проживання до м. Києва. По-друге, неможливо виділити в натурі 289/1000 частки у трикімнатній квартирі на сьомому поверсі багатоповерхового будинку. Що стосується будинку, то його теж очевидно неможливо поділити надвоє, однак особисто переконатися у цьому позивачка не має можливості через те, що у неї немає можливості оглянути будинок на місці, а також не має навіть технічного паспорта на цей будинок. По-третє, в даний час позивачка фактично залишилася без житла та без засобів існування, тому їй необхідні грошові кошти за належні їй частки у вказаному майні, щоб придбати хоча б якесь власне житло. Окремо зазначили, що, хоча відповідач і одноособово користується обома об'єктами нерухомості, він не сплачує позивачці жодних коштів за те, що користується її частками будинку так і у квартирі. Крім того, представник позивача посилається на судову практику Верховного суду України у аналогічних справах, зокрема Постанову ВСУ у справі №6-2925цс15 від 13.01.2016р., де зазначено, що суди при розгляді справ мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння чи користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України тощо. Враховуючи вищевикладене, позивачка змушена звернутися до суду та просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненні до неї. Просить уточнений позов задовольнити в повному обсязі. Відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. В останньому судовому засіданні уточнений позов [PERSON] визнав, в частині понесених судових витрат щодо проведення оцінки майна заперечив, оскільки вони нічим не підтверджені. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне. Сторони по справі колишнє подружжя. Шлюб між ними розірвано 06.08.2009 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова у справі №466/7401/14-ц від 18.03.2015р., визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя - будинку №21 по вул. 8 березня у с. Крехів Жовківського району Львівської області; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя - 3/10 частки квартири [ADDRESS]. [PERSON] оскаржила вказане вище рішення в частині розміру її частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.3). Так, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.05.2015р. апеляційну скаргу представника позивача [PERSON] [PERSON] задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18.03.2015р. в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя - 3/10 частки квартири [ADDRESS] скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 578/1000 частини квартири [ADDRESS]. Виділено у власність [PERSON] 289/1000 частини квартири [ADDRESS]. Виділено у власність [PERSON]. 711/1000 частини квартири [ADDRESS] (а.с.4-5). Таким чином, на підставі вищевказаного рішення позивачка [PERSON] володіє на праві спільної часткової власності 1/2 часткою будинку №21 по вул. 8 березня у с. Крехів Жовківського району Львівської області та 289/1000 частини квартири [ADDRESS]. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №68996019 від 26.09.2016 року [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 289/1000 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 40-41). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], загальна площа квартири складає 68,3 кв.м., житлова площа 39.8 кв.м. (а.с. 49-50). У відповідності до Звіту ПП «Оціночна Компанія «АПЕКС» від 20.10.2017 року про оцінку майна, а саме трикімнатної квартири загальною площею 68,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS], вартість 289/1000 частки обєкта оцінки станом на 20 жовтня 2017 р. складає 415369 (чотириста п'ятнадцять тисяч триста шістдесят девять) гривень (а.с. 90-124). Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. В силу ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 364 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Так, позивачем [PERSON] заявлена вимога про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартість належної їй 289/1000 частини квартири [ADDRESS] у розмірі 415369,00 гривень (чотириста п'ятнадцять тисяч триста шістдесят девять гривень), згідно Звіту ПП «Оціночна Компанія «АПЕКС» від 20.10.2017 року про оцінку майна, а саме трикімнатної квартири №67 загальною площею 68,3 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Варшавська, буд. 66. Відповідно до ч.1 ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. У відповідності до правових висновків Верховного Суду України, що є обов'язковими для судів усіх рівнів, із змісту вказаної норми випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої однієї з обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Вирішуючи спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд виходить з того, що частка позивача в порівнянні з часткою відповідача є незначною, реальний виділ вказаної частки є неможливим, тому припинення її права власності не завдасть істотної шкоди. Отже, враховуючи той факт, що спільне володіння і користування майном між сторонами неможливе, тому наявні підстави, передбачені ст. 365 Цивільного кодексу України, для припинення права власності позивача на частку за рішенням суду. Судом також встановлено, що спільне користування майном є неможливим, так як сторони не можуть досягти такої згоди, а розподіл квартири, з врахуванням належних сторонам часток технічно неможливий. Суд надає віри здобутим доказам, оскільки вони нічим не спростовані і не викликають сумніву в своїй об'єктивності та грунтуються на законі. Як встановлено судом, частка позивача у спільній власності є незначною, не може бути виділена у натурі, а спільне володіння і користування таким майном є неможливим. Припинення права особи на частку у спільному майні як одна із підстав припинення права власності, узгоджується також із положеннями ч. 1 ст. 346 ЦК України, яка встановлює перелік підстав припинення права власності, що не є вичерпним, а частиною 2 вказаної статті передбачено можливість припинення права власності і в інших випадках, встановлених законом (наприклад у випадку, передбаченому ст. 365 ЦК України). Як роз'яснюється у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно у натурі чи спільно користуватись ним. Визначена у Звіті ПП «Оціночна Компанія «АПЕКС» від 20.10.2017 року про оцінку майна, а саме трикімнатної квартири загальною площею 68,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS], вартість 289/1000 частки в розмірі 415369грн. підлягає виплаті [PERSON], а тому суд приходить до висновку, що право позивача на частину належної її частки слід припинити, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] вартість належної їй 289/1000 частини квартири [ADDRESS] у розмірі 415369,00 гривень (чотириста п'ятнадцять тисяч триста шістдесят девять гривень), та припинивши право власності [PERSON] на 289/1000 частини квартири [ADDRESS]. Таке припинення права власності, на думку суду, не завдасть істотної шкоди відповідачу. Крім того, статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідач [PERSON] в останньому судовому засіданні визнав уточнений позов [PERSON] На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення. Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачем при зверненні з уточненою заявою до суду. У звязку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 500,00 грн. судового збору. Щодо стягнення в користь позивачки з відповідача судових витрат, які понесені [PERSON] при проведенні оцінки майна, то такі стороною письмовими доказами не підтверджені, а тому до задоволенні не підлягають.

Outcome: approved