Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

12 квітня 2021 року позивач звернувся до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до Дніпровської митниці Держмитслужби, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 20 березня 2019 року він подав до Дніпропетровської митниці ДФС (правонаступником якої є відповідач Дніпровська митниця Держмитслужби) митну декларацію №\~UA110150/2019/214934 для митного оформлення в режимі імпорту придбаного в Литві автомобіля «Nissan Note» 2006 року випуску кузов №\~ [NUMBER] , при цьому ним була зазначена митна вартість 1\~300 євро. 20\~березня 2019 року Дніпропетровською митницею ДФС було прийнято рішення про коригування митної вартості №\~UA110150/2019/200064/1, якою скоригована митна вартість до 3\~669 євро. У зв`язку з цим, позивачем було подано нову митну декларацію №\~UA110150/2019/215135 та доплачено 23\~384 грн. 05 коп. для випуску автомобіля у вільний обіг. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30\~жовтня 2019 року в адміністративній справі №\~160/8378/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2020 року, було визнано протиправним та скасоване рішення Дніпропетровської митниці ДФС. №\~UA110150/2019/200064/1. В подальшому, 10 квітня 2020 року позивачу було повернуто надміру сплачені митні платежі в розмірі 23\~384 грн. 05 коп. У зв`язку з цим позивач просить стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 59\~570 грн. 74 коп. з розрахунку один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць порушення його прав. Такий розмір був визначений позивачем на підставі ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при цьому він також посилається на порушення права на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод (а.с. а.с. 1 2). 14 квітня 2021 року ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська відкрито провадження у справі та на згідно п.\~1 ч. 6 ст.\~19 ЦПК України підставі п.\~1 ч.\~1 ст.\~274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом представників сторін (а.с. а.с. 27 28). 05 травня 2021 року через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від Дніпровської митниці Держмитслужби України надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Свої заперечення відповідач обґрунтовував тим, що митне оформлення відбувалось відповідно до чинного митного законодавства, при цьому позивач скористався своїм правом на подання додаткових документів та звернувся до суду. На підставі рішення суду позивачу було повернуто надміру сплачені ним платежі. Посилання позивача на практику Європейського Суду з прав людини є помилковим. Ні факт заподіяння моральної шкоди, ні її розмір позивачем не доведений (а.с. а.с. 32 36). 12 травня 2021 року через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від позивача надійшла відповідь на відзив Дніпровської митниці Держмитслужби. В ньому позивач зазначає, що факт порушення митницею закону є доведеним судовим рішенням, що набрало законної сили рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду. Незаконність дій відповідача примусили позивача витрачати час та гроші, займатись пошуком юристів та вчинення необхідних процесуальних дій. Також на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог зроблено посилання судову практику (а.с. 43). В судове засідання 12 травня 2021 року з`явилась представники позивача та відповідача Дніпровської митниці Держмитслужби. Розгляд справи було відкладено на 26 травня 2021 року за клопотанням представника відповідача (а.с. а.с. 50 51). 19 травня 2021 р. через канцелярію суду від відповідача Дніпровської митниці Держмитслужби надійшли заперечення проти відповіді на відзив, в яких відповідач вказував, що практика коригування митної вартості є звичайною для митних органів, посилання позивача на судову практику не можуть бути взяті до уваги, оскільки обставини справ є різними. Також відповідач звертав увагу суду не недоведеність позивачем розміру заподіяної моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та можливою шкодою для позивача. (а.с.\~а.с. 55 56). В судовому засіданні 26 травня 2021 року за участю представників позивача та відповідача Дніпровської митниці Держмитслужби було долучено додаткові документи до справи, відмовлено у задоволенні клопотань про витребування додаткових доказів та допит свідка. За клопотанням відповідача було відкладено розгляд справи на 14 червня 201 року (а.с. а.с. 73 74). В судовому засіданні 14 червня 2021 року за участю представників позивача та відповідача Дніпровської митниці Держмитслужби було проведено розгляд справи по суті. Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з мотивів, зазначених в позовній заяві та відповіді на відзив відповідача. Представник відповідача Дніпровської митниці Держмитслужби проти задоволення позову заперечувала з мотивів, зазначених у раніше поданих відповідачем документах. Від відповідача Дніпровської митниці Держмитслужби також надійшли письмові пояснення, в яких відповідач звертав увагу суду, що на спірні правовідносини між сторонами не поширюється дія Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просив врахувати, що згідно практика Європейського Суду з прав людини визнання порушення права особи саме по собі може бути для неї справедливої сатисфакцією. Відповідач Державна казначейська служба України в жодне судове засідання не з`явився, відзив не надав, про причини неявки не повідомив, повідомлявся про час і місце розгляду справи належним чином шляхом направлення на його адресу ухвали суду поштою (а.с.\~31) та повісток електронною поштою (а.с. а.с. 54, 76). Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. При встановленні фактичних обставин справи суд на підставі ч.\~2 ст.\~82 ЦПК України враховує обставини, встановлені рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30\~жовтня 2019 року в адміністративній справі №\~160/8378/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2020 року (а.с. а.с. 12 16, 19 22). 20 березня 2019 року позивач подав до Дніпропетровської митниці ДФС (правонаступником якої є відповідач Дніпровська митниця Держмитслужби) митну декларацію №\~UA110150/2019/214934 для митного оформлення в режимі імпорту придбаного в Литві автомобіля «Nissan Note» 2006 року випуску кузов №\~ [NUMBER] . У вказаній митній декларації була зазначена митна вартість автомобіля 1\~300 євро (а.с. 4). 20\~березня 2019 року Дніпропетровською митницею ДФС було прийнято рішення про коригування митної вартості №\~UA110150/2019/200064/1, якою скоригована митна вартість до 3\~669 євро (а.с. 3). У зв`язку з цим, позивачем було подано нову митну декларацію №\~UA110150/2019/215135 та доплачено 23\~384 грн. 05 коп. для випуску автомобіля у вільний обіг. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30\~жовтня 2019 року в адміністративній справі №\~160/8378/19, було визнано протиправним та скасоване рішення Дніпропетровської митниці ДФС. №\~UA110150/2019/200064/1 (а.с. а.с. 12 16). Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2020 року було залишене без змін рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30\~жовтня 2019\~року в адміністративній справі №\~160/8378/19 (а.с. а.с. 19 22). На підставі заяви позивача від 20 березня 2020 року платіжним дорученням №\~268 від 10 квітня 2020 року позивачу було повернуто надміру сплачені митні платежі в розмірі 23\~384 грн. 05 коп. (а.с.\~а.с. 23, 24). Оцінюючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Згідно ст.\~56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. ч.\~1, 2 ст.\~1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до\~п.\~п.\~1,\~2\~ч.\~1\~ст.\~1\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» в\~порядку,\~визначеному цим\~законом підлягає\~відшкодуванню шкода,\~завдана громадянинові\~внаслідок: незаконного\~засудження,\~незаконного повідомлення\~про підозру\~у вчиненні\~кримінального правопорушення,\~незаконного взяття\~і тримання\~під вартою,\~незаконного проведення\~в ході\~кримінального провадження\~обшуку,\~виїмки,\~незаконного накладення\~арешту на\~майно,\~незаконного відсторонення\~від роботи\~(посади)\~та інших\~процесуальних дій,\~що обмежують\~права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Згідно ч.\~1 ст.\~2 цього закону право на відшкодування шкоди виникає у разі: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 11) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до ч.\~2 цієї статті право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у\~статті 1\~цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 11) частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Згідно п.\~5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в\~статті 1\~цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода. Судом встановлено, що правовідносини між позивачем виникли з приводу коригування митної вартості товару та його подальшого оскарження в судовому порядку. Обставини, визначені ст.\~2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні, тому вказаний закон не поширюється на спірні правовідносини. Згідно ч.\~1 ст.\~23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.\~2 ч.\~2 ст.\~23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до абз.\~2 ч.\~3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст.\~81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди і взагалі не визначено у позовній заяві у чому вона полягає, а лише зроблений розрахунок на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який не регулює спірні відносини. Суд також відзначає, що у разі понесення позивачем витрат на правову допомогу про захисті його прав в адміністративному суді про розгляді справи №\~160/8378/19, він мав право на їх відшкодування в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України. Щодо посилань позивача на право мирного володіння його майном, визначеного ст.\~1 Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, то вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказана норма не передбачає відшкодування моральної шкоди. При цьому положення ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод можуть бути застосовані лише Європейським Судом з прав людини і не є самостійною підставою для ухвалення рішень національними судами про стягнення компенсацій. При таких обставинах, позовні вимоги задоволенню не\~підлягають з мотивів їх недоведеності. У зв`язку з повною відмовою в позові на підставі ст.\~141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору, від сплати якого позивачка звільнена, підлягають віднесенню на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed