Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

14.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів за неналежне виконання умов договору позики від 07.10.2014 року, а саме: процентів у розмірі 883937,72 грн, трьох процентів річних у розмірі 124931,51 грн, інфляційні втрати у розмірі 1350064,13 грн, пеню у розмірі 1767875,45 грн за період з 16.11.2014 року по 14.12.2016 року. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. Відповідач позов визнав та вважає, що його необхідно розглянути з дотриманням вимог чинного законодавства. Представник третьої особи вважає, що позов задоволенню не підлягає. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 07.10.2014 року позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 2000000 грн, з їх поверненням у строк до 15.11.2014 року і це підтверджується нотаріально посвідченим договором позики. У відповідності до положень ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, що встановлені договором (чи розпискою). Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Як вбачається із ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.2 ст.625 ЦК Уераїни нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6\~червня\~2012\~р. у справі №\~6-49цс12, від 24\~жовтня\~2011\~р. у справі №\~6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17\~жовтня\~2011\~р. у справі 6-42цс11). Оскільки у зазначеному договорі позики від 07.10.2014 року не вказано розміру процентів та не встановлена пеня за порушення зобовязання, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов'язання відповідача настає лише на підставі вимог закону, а саме ст.625 ЦК України. З відповідача на користь позивача необхідно стягнути грошові кошти за неналежне виконання умов договору позики від 07.10.2014 року, а саме: три проценти річних у розмірі 124931,51 грн, інфляційні втрати у розмірі 1350064,13 грн (за період з 16.11.2014 року по 14.12.2016 року) та судовий збір у розмірі 2462,60 грн (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог), а всього 1477458 грн 24 коп.

Outcome: partial