Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

14 січня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с. 2-3). 26 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, поданою та підписаною його представником за довіреністю [PERSON], до [PERSON] про поділ майна подружжя (а.с. 106-107). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2017 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано їх в одне провадження (а.с. 134). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2017 року за заявою позивача за первісним позовом [PERSON], подану нею позовну заяву до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя -залишено без розгляду (а.с. 186). Зустрічний позов [PERSON] обґрунтував тим, що [PERSON] подала до суду 05.07.2016 року про збільшення позовних вимог відносно майна : електрогенератора вартістю 5000 грн., масажного крісла вартістю 44 892 грн., морозильної камери «Індезіт» вартістю 6000 грн., телевізора «Самсунг» вартістю 20000 грн., електродрилі вартістю 1000 грн., яке було вивезено колишньою дружиною з дому, факт перевезення цього майна підтверджується поясненнями свідка [PERSON], який допомагав [PERSON] вивозити вказане мано. Тому , з посилкою на ст.ст. 60,70 СК України, оскільки [PERSON] визнає наявність таких речей у своєму позові, які фактично знаходяться у неї , просить стягнути з [PERSON] грошову компенсацію 1/2 вартості спільно нажитого майна, а саме: електрогенератора вартістю 5000 грн., масажного крісла вартістю 44 892 грн., морозильної камери «Індезіт» вартістю 6000 грн., телевізора «Самсунг» вартістю 20000 грн., електродрилі вартістю 1000 грн., на загальну суму 38 446 грн. В судове засідання 12.12.2017 року сторони за зустрічним позовом не з*явилися по невідомим причинам. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] за довіреністю [PERSON] на електронну адресу суду надіслав заяву з проханням проводити розгляд справи без їхньої участі, в заяві також зазначив, що позовні вимоги за зустрічним позовом підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] за угодою про надання правової допомоги [PERSON] також попередньо подав суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі його довірительки. Свою позицію з приводу задоволення зустрічного позову в заяві не висловив. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності нез'явившихся сторін і їх представників та у відповідності до норм ч. 2 ст. 197 ЦПК України - без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх у сукупності, суд вважає , що позов є необґрунтованим та таким, що підлягає відмові у задоволені виходячи з такого. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. В письмовій заяві [PERSON], з приводу справи щодо поділу майна подружжя між його тещою [PERSON] та його тестем [PERSON], посвідченій 13 січня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], він зазначив, що в квітні 2016 року [PERSON]попросила його перевезти речі (масажне крісло, морозильна камера індезіт, телевізор Самсунг х 32,) до нього додому в гараж по [ADDRESS], тому що планувала робити ремонт в літній кухні, що він і зробив.09 липня 2016 року [PERSON] попросила його, речі (масажне крісло, морозильна камера «індезіт», телевізор Самсунг х32,), забрати з його гаража і завезти в м. Калинівку по вул. Грушевського (точної адреси не пам'ятає), що він і зробив (а.с. 130). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права, суд виходить з наступного: Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що предметом зустрічного позову є наступне майно: електрогенератор вартістю 5000 грн., масажне крісло вартістю 44 892 грн., морозильна камера «Індезіт» вартістю 6000 грн. та телевізор «Самсунг» вартістю 20000 грн. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] зазначає, що перелічене ним майно, на 1/2 компенсації вартості якого він претендує, а саме в розмірі 38 446 грн., є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбане ним та його колишньою дружиною [PERSON] в період шлюбу. Частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 1 до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто . Частиною 7 статті 57 СК України визначено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частиною 1 статті 183 ЦК України визначено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Частиною 2 статті 71 СК України визначено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з ч. 3 ст. 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Відповідно до ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно до положень , в п. 27 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» , вбачається, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК ( 1618-15 )) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК ( 1618-15 ). Не можуть бути використані як показання свідків їх письмові пояснення, тому у відповідних випадках (наприклад, якщо пояснення таких осіб мають значення для справи і допитати їх неможливо) вони приймаються судом як письмові докази (стаття 64 ЦПК ( 1618-15 )). Оскільки безпосередньо громадянин [PERSON] не допитувався у якості свідка щодо обставин справи, оскільки такого клопотання до суду від [PERSON] та його представника [PERSON] не поступало, суд прийняв цю заяву як письмовий доказ по даній справі у сукупності із іншими письмовими доказами. Аналізував надані письмові докази у їх сукупності , суд вважає , що позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що майно, а саме: електрогенератор, масажне крісло, морозильна камера «Індезіт» та телевізор «Самсунг» були придбані в період шлюбу, оскільки відповідно до положень ст. 57 СК України дане майно могло бути придбане відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] за кошти, які належать їй особисто, чи набуте нею на підставі договорів дарування або в порядку спадкування; не надано доказів на підтвердження вартості цього майна . А наявні в матеріалах справи ксерокопія фотокарток роздрукованих на принтері крісла, холодильника та телевізора ( а.с. 64-65 ) не є належним письмовим доказом того, що це майно купувалося сторонами у період шлюбу та за яку ціну. Виходячи з вищезазначеного , суд дійшов висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом є необґрунтованими, тому в задоволенні позову слід відмовити. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати до стягнення з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом не підлягають.

Outcome: dismissed