Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

13.09.2013 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість в сумі 105966,77 грн. та понесений ними судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] працював у ТОВ «АПК Докучаєвські чорноземи» з 01.05.2009 року по 14.07.2010 року. Згідно з заявами [PERSON], йому було надано товариством, безстрокові грошові позички, а саме 01.09.2009 року - 2780 грн., 06.11.2009 року -13000 грн., 17.06.2011 року - 16329,79 грн., 20.06.2011 року - 5213 грн., 19.07.2011 року - 8716,98 грн., 11.06.2012 року - 64737 грн. В період з 01.09.2009 року по 21.10.2010 року, [PERSON] повернув позику на загальну суму 4810 грн. Решта позики до цього часу повернута не була, тому позивач звернувся до суду з позовом. 30.12.2013 року позовні вимоги було збільшено. Позивач просить суд стягнути суму заборгованості з урахуванням 3% річних, що становить 111272,84 грн. Збільшення позовних вимог було прийнято судом. До матеріалів справи долучено уточнений розрахунок ціни позову. В судовому засіданні представник позивача підтримує змінені позовні вимоги у повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечує, при цьому 18.11.2013 року ним було долучено до матеріалів справи договір про переведення боргу від 04.07.2013 року. Відповідач зазначив, що відповідно до умов цього договору, на даний час проводиться стягнення заборгованості по договорах позики з [PERSON] Відповідач визнав договори позики, що містяться в матеріалах справи (а.с. 7-11) і не заперечує, що йому були передані зазначені в заявах кошти. Відповідач також не заперечує факт повернення товариству частини позики, у розмірі 4810 грн., як це зазначено в позові. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Обґрунтовуючи позов позивач послався на те, що на підставі заяв [PERSON], ними було надано останньому безвідсоткову грошову позику на загальну суму 110776,77 грн. До матеріалів справи долучено заяви [PERSON] відповідно до яких він просив ТОВ «АПК Докучаєвські чорноземи» надати йому позику. Так,згідно заяви від 11.06.2012 року, [PERSON] просив товариство надати позику у розмірі 64737 грн., шляхом перерахування коштів на вказані ним реквізити. Кінцевий строк повернення позики та порядок повернення позики, в заяві не зазначений. (а.с. 7-8) Згідно заяви від 02.11.2009 року, [PERSON] просив товариство надати йому позику у розмірі 13000 грн., з відшкодуванням із заробітної плати. Кінцевий строк повернення позики в заяві не зазначений. (а.с. 9) Згідно заяви від 17.06.2011 року, [PERSON] просив товариство надати йому позику у розмірі 30260 грн., перерахувавши кошти на вказані ним реквізити. Згідно заяви [PERSON] зобов'язався повернути позику протягом трьох років. (а.с. 10-11) Всі три заяви були погоджені керівництвом товариства, на підставі чого суд приходить до висновку, що пропозиція [PERSON] укласти договори позики - була прийнята. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідач в судовому засіданні не заперечує, що отримав кошти згідно вищевказаних заяв, тому договори позики є укладеними відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК. Частиною 1 ст. 1047 ЦК встановлено обов'язкову письмову форму для даної категорії договорів. Частина 2 ст. 1047 ЦК, допускає, як форму договору, розписку чи інший документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми. Враховуючи вищезазначені обставини, таким документом в даних правовідносинах є узгоджені сторонами заяви. Позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 105966,77 грн., посилаючись на те, що загальна сума позики згідно договорів становить 110776,77 грн., а частину позики у розмірі 4810 грн. відповідач повернув. В матеріалах справи відсутні належні докази того, що позика у розмірі 4810 грн. була повернута [PERSON], проте дана обставина визнана сторонами в судовому засіданні, тому суд вважає її доведеною на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК. Разом з тим, позивачем не було доведено в судовому засіданні, що загальна сума позики становила 110776,77 грн. Раніше досліджені заяви, свідчать про надання відповідачу позики на загальну суму 107997 грн., з них 13000 грн. за договором від 02.11.2009 року, 30260 грн. за договором від 17.06.2011 року та 64737 грн. за договором від 11.06.2012 року. (а.с. 7-11) Враховуючи, що частину позики у розмірі 4810 грн. було повернуто, загальна сума коштів, що залишилась становить 103187 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як уже було встановлено в судовому засіданні, узгоджені сторонами заяви не містять кінцевого строку повернення позичених коштів. Заявою від 02.11.2009 року визначено, що позика відшкодовується із заробітної плати, проте заява не містить уточнення щодо суми такого відшкодування та його періодичності, тому суд не може застосувати положення ч. 2 ст. 1050 ЦК, щодо даних правовідносин і виходить з положень ч. 2 ст. 1049 ЦК. Встановлюючи обов'язок позичальника повернути позику протягом 30 днів з дня пред'явлення відповідної вимоги позикодавця, Законом не визначено форму такої вимоги. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач звертався до відповідача з вимогою повернути позику в позасудовому порядку, проте дослідивши матеріали справи та вищевказані норми Закону, суд приходить до наступних висновків. Договори позики було укладено у 2009, 2011 та 2012 роках. Загальна сума позики по договорах становить 107997 грн. Станом на 13.09.2013 року (дата звернення до суду) позичальником було повернуто лише 4810 грн., що становить менше 5% від суми позики. Крім того, після укладення договору від 02.11.2009 року, згідно якого [PERSON] просив здійснювати відрахування позики з його заробітної плати, останнього було звільнено з роботи за угодою сторін (а.с. 5). Зазначені обставини свідчать про безвідповідальне ставлення [PERSON] до свого обов'язку повернути позику. Тому суд вбачає часткове порушення прав позикодавця, який не отримує того, на що розраховував при укладенні договорів, оскільки взяті на себе зобов'язання відповідач виконує неналежно. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право, в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Враховуючи вищенаведене, позивач мав право звернутися до суду, вважаючи своє право порушеним. Сам по собі позов є вимогою про стягнення коштів за договорами позики. З моменту пред'явлення позову (13.09.2013 року) до часу винесення рішення, передбачений статтею 1049 ЦК України строк - минув. Протягом часу розгляду справи в суді, відповідач не повернув позику за жодним із договорів, навіть частково, хоча вимога про повернення позичених коштів є очевидною. Отже від виконання договору в добровільному порядку відповідач ухиляється. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе визнати, що з моменту подачі позову, відповідач мав можливість задовольнити вимогу позикодавця про повернення позики, висловлену шляхом подачі позову до суду. Тому, у разі наявності законних підстав для стягнення позики, позов може бути задоволено. В судовому засіданні відповідач посилається на договір про переведення боргу укладений між ним, [PERSON] та позивачем, в особі генерального директора Кибки А.А., відповідно до якого сума позики має бути стягнута з [PERSON] (а.с. 25-26) Позивач такий договір не визнає з посиланням на статут товариства, відповідно до якого Кибка А.А. не має права на підписання договорів, розмір яких перевищує 50000 грн., без погодження та затвердження такого договору Радою Засновників товариства. (а.с. 37) Представником позивача в судовому засіданні надано довідку, згідно якої товариство не перебуває в договірних відносинах з [PERSON] В судовому засіданні досліджено статут ТОВ «АПК Докучаєвські Чорноземи». (а.с. 38-48) Згідно з положеннями пункту 5.8.2 Статуту, генеральний директор обмежений у вирішенні питань, що відносяться до компетенції зборів учасників та ради засновників товариства (а.с. 43). Пунктом 5.7.4 Статуту визначено, що рада засновників погоджує дії Генерального директора з питань вчинення правочинів на суму, що перевищує 50000 грн. (а.с. 43). Статут було затверджено 12.07.2012 року (а.с. 38), а договір переведення укладено 04.07.2013 року (а.с. 25), тобто після затвердження статуту в даній редакції. Таким чином, посилання позивача є обґрунтованим, проте договір містить печать підприємства та підпис генерального директора і на даний час не був визнаний недійсним. Позивач вимогу про визнання договору недійсним не ставить. Разом з тим, договір є неналежним доказом по справі, оскільки не містить відомостей про те на підставі яких договорів було здійснено переведення боргу. Договір містить лише загальне положення про переведення боргу [PERSON] на [PERSON] на підставі основного договору. Розмір боргу, відповідно до договору переведення, становить 105966,77 грн. і не співпадає з розміром позики встановленим судом. Крім того, сторонами по справі було укладено три різні договори позики, а не один, як зазначено в договорі переведення. (а.с. 25-26) Отже, факт переведення боргу за договорами від 02.11.2009 року, 11.06.2012 року та 17.06.2011 року, в судовому засіданні доведений не був. Суд також звертає увагу на те, що договір переведення містить виправлення в реквізитах сторін, які не застережені належним чином, а також має не заповнені поля. Враховуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для стягнення боргу за договорами позики від 02.11.2009 року, 11.06.2012 року та 17.06.2011 року з [PERSON] Борг має бути стягнуто в межах встановлених судом сум, а саме у розмірі 103187 грн. Позивач також просить суд стягнути з відповідача 3% річних, в порядку ст. 625 ЦК. Дане збільшення позовних вимог, було прийнято судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Стаття 625 має назву «Відповідальність за порушення грошового зобов'язання.» і міститься в розділі «Правові наслідки порушення зобов'язання. Відповідальність за порушення зобов'язання». Як уже було встановлено в судовому засіданні, договорами позики укладеними між сторонами, не було визначено кінцевий строк повернення позики чи обов'язок позичальника повернути позику частинами. Обов'язок повернути позику протягом 30 днів, виник у відповідача лише з моменту пред'явлення вимоги позикодавця, тобто з моменту подачі позову. Таким чином, позичальником не було порушено строки повернення позики і підстави для стягнення сум передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, які є платою за користування чужими коштами понад встановлений строк, - відсутні. Відносини сторін, щодо стягнення плати за користування позиченими коштами (проценти), врегульовано ст. 1048 ЦК. Проте у своєму позові, позивач називає позику «безвідсотковою» і відповідну вимогу не ставить. На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову в частині стягнення 3% річних, слід відмовити. При подачі позову, позивачем було сплачено судовий збір, відповідно до ціни позову. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, згідно з положеннями ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1031,87 грн.

Outcome: partial