Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

13 лютого 2015 року позивач [PERSON] акціонерне товариство [PERSON] банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.12.2005 року, в сумі 57495 грн. 96 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 574 грн. 96 коп. В судовому засіданні представник позивача надійшла позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач заперечував проти задоволення позову та просив застосувати строки позовної давності. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне задовольнити заяву про застосування строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 28 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, в звязку з чим станом на 11 січня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 57495 грн. 96 коп. При укладенні кредитного договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах. Який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Встановлено, що відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. При цьому автоматично пролонгується не термін дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки, а лише дії умов щодо надання банківських послуг, які регулюють відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговуванням карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг. Відповідно до заяви позивальника, яка є складовою частиною кредитного договору, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної картки. Заява позичальника про припинення дії договору в матеріалах справи відсутня, а тому відбулась його пролонгація зі збереженням тих умов, на яких було його укладено, зокрема щодо умов про порядок пролонгації договору, які також залишаються чинними. Судом встановлено, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.07.2011 року, з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 48157,32 грн. [PERSON] з липня 2011 року перестав сплачувати кошти на зазначену картку, в звязку з чим у нього почалась накопичуватися заборгованість, яка, згідно розрахунків позивача, станом на 11 січня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 102439,19 грн., яка складається з наступного: - 25000 грн. заборгованість за кредитом; - 77439,19 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 48157,32 грн., яка була задоволена рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.07.2011 року з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», - різниця становить 54281,87грн. А також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 2714,09 грн. штраф (процента складова). Всього позивач просить стягнути з відповідача 57495,96 грн. та судові витрати. Зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач ще в 2011 році дізнався про порушення своїх прав. Відповідно до п. 9.1 «Умов та правил надання банківських послуг» утримувач картки поручає банку зупинити або припинити дію картки, або відмовити у її продовженні, заміні чи видачі нової картки, якщо утримувач картки допустив більше одного разу прострочку погашення мінімального обовязкового платежу. Крім того, п. 9.6 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачає, що при ненадходженні грошових коштів протягом 3 місяців з моменту закінчення терміну дії картки банк стягує комісію за обслуговування карткового рахунку, якщо залишок менше комісії, то розмір комісії встановлюється в розмірі залишкових коштів на картці. При нульовому залишку коштів по неактивному рахунку останній закривається. Відповідно до п. 3.1.3 «Правил користування платіжною карткою» при закінченні терміну дії відповідної картки подовжується на новий термін, якщо раніше не надійшла заява про закриття розрахунку, а також при умові наявності грошових коштів на рахунку та при виконанні інших умов продовження, передбачених договором. Таким чином, вбачається, що відповідач порушив умови договору, не сплачував платежі, а банк в свою чергу не виконав умови договору, якими передбачено, що в разі якщо утримувач картки більше одного разу допустив прострочку погашення мінімального обовязкового платежу, то утримувач картки поручає банку зупинити або припинити дію картки, відмовити в її подовженні, заміні або видачі. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 4 статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Верховний суд України в постановах від 19.03.2014 року та від 11.03.2015 року встановив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Також Верховний суд України в постанові від 06.11.2013 року вказав, що уразі неналежного виконання позичальником зобовязань перед кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач ще в 2011 році дізнався про порушення своїх прав, не виконав умови п. 9.1 «Умов та правил надання банківських послуг», тому заява відповідача про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed