Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

14 травня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Уточнивши позовні вимоги, просила: встановити факт сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 1990 року по лютий 2013 року; визнати обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку для їх обслуговування, розташовані за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Куцуруб, вул. Пілієва, 25, автомобіль «Chevrolet Aveo», державний номер [NUMBER], прихожу, шафу, кухонний куток та кухню, комод, тумбу, меблевий гарнітур, диван, холодильник, газову плиту, пральну машин, бойлер, меблеву стінку, мякий куток, столик журнальний, ліжко, диван, котел газовий, стіл-тумбу, холодильну камеру, кухонний комбайн, соковижималку, пилосос «Samsung», мясорубку електричну, хлібопіч, ПКУ-дробівку, тример, бензопилу, мотоблок та причіп до нього, причіп до автомобіля, генератор, компютер, телевізор «Samsung»; відступити від рівності часток спільної сумісної власності подружжя; виділити позивачці 2/3 усього майна, а саме: 2/3 житлового будинку, 2/3 земельної ділянки, 2/3 автомобіля [PERSON], генератор, компютер, диван, телевізор «Samsung», меблеву стінку, шафу, диван, комод, прихожу, холодильну камеру, пральну машину, газову плиту, мотоблок та причіп до нього, столик журнальний, кухонний комбайн. В обґрунтування вимог позивачка зазначила, що з 1990 року вона почала проживати однією сімєю з [PERSON] без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилися діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З 2004 року сторони почали разом їздити на заробітки до Росії, на зароблені кошти купили житловий будинок та автомобіль, зробили ремонт, купили меблі та побутову техніку. Востаннє позивачка поїхала на заробітки у лютому 2013 року, а відповідач залишився вдома. Коли позивачка повернулася, він відмовився впускати її у будинок, а також відмовився ділити спільно набуте майно, у звязку із чим [PERSON] звернулася з позовом до суду. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивачка пояснила, що з 1990 по 2013 роки вона проживала з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу. З 2004 по 2009 роки вони разом із дітьми [PERSON] (син позивачки) та [PERSON] (син відповідача) їздили на заробітки до Росії. З 2009 року відповідач став залишатися вдома, працевлаштувався, а відповідачка їздила разом із дітьми. З 2010 по 2012 роки вона залишалася вдома, оскільки була вагітною, потім народила спільну з відповідачем доньку [PERSON] та доглядала її. З 1990 року вони всі проживали разом: спочатку в с. Благодатне Очаківського району, з 2001 року в с. Нова Іванівка Очаківського району, а у 2008 році переїхали у власний будинок №25 по вул. Пілієва в с. Куцуруб Очаківського району. Вказаний будинок [PERSON] та [PERSON] придбали на сумісно зароблені кошти, оскільки до фактичних шлюбних відносин нерухомості ні у кого зі сторін не було. Відповідач під час розгляду справи позов не визнав та пояснив, що вони деякий час проживали разом, однак не постійно, оскільки позивачка їздила до Росії. Відповідач пояснив, що з 1995 року стосунки між ним та позивачкою значно погіршилися, вони перестали проживати однією сімєю, хоча і проживали в одному будинку. У 2010 році у них народилася донька, а у 2012 році вони перестали проживати разом. У 2014 році відповідач одружився з іншою жінкою [PERSON]. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що частину спірного майна він продав, так як йому потрібні були гроші, автомобіль переоформлений на третю особу. Відповідач також не погодився із визначеною позивачкою вартістю майна, яка, на його думку, є завищеною. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 1990 року по лютий 2013 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю, проте шлюб не зареєстрували. Вказані обставини підтверджуються довідками, виданими Рівненською та Куцурубською сільськими радами Очаківського району Миколаївської області, а також показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. Так, з довідки, виданої Рівненською сільською радою Очаківського району Миколаївської області №161/04.04. від 05 травня 2015 року, вбачається, що згідно погосподарських книг №8 рахунок №588 за 1991-1995 роки та №5 рахунок №432 за 1996-2000 роки [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], дійсно проживали разом в с. Благодатне, виховували дітей [PERSON]І, [INFO], [PERSON], [INFO], та вели спільне підсобне господарство (а.с. 14). За змістом довідки, виданої Куцурубською сільською радою Очаківського району Миколаївської області №4790 від 07 травня 2015 року, [PERSON] дійсно проживала з лютого 2008 року по лютий 2013 року в селі Куцуруб, вул. Пілієва, 25, разом зі співмешканцем [PERSON] (а.с. 15). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є рідною сестрою відповідача, дала показання, що з 1990 року сторони проживали однією сімєю і про те, що вони розірвали свої шлюбні відносини, їй стало відомо лише у 2015 році. Востаннє вони бачилися в серпні 2011 року. Свідку відомо, що сторони їздили до Росії, разом там працювали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що у 2008 році вона продавала будинок [PERSON] та [PERSON] Останні оглядали його разом, про ціну домовлялися також сумісно. Після того, як договір був укладений, сторони вселилися до будинку, а свідок ще не виїхала. Приблизно тиждень вони прожили в будинку всі разом. Тоді свідок бачила, що [PERSON] та [PERSON] живуть однією сімєю, поводяться як подружжя. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з родиною [PERSON] та [PERSON] вона познайомилася у 2011 році, коли її запросили на святкування Нового року як майбутню невістку. Сторони проживали разом. Через деякий час [PERSON] разом зі старшим сином поїхала на заробітки до Росії, щоб придбати житло сину. Спірний житловий будинок складається з чотирьох кімнат. Меблі та побутова техніка, які є предметом спору, свідок особисто бачила у будинку. Бойлер та генератор були придбані за кошти свідка та її чоловіка. Генератор є їх особистою власністю, яку вони мають намір забрати з будинку. Свідок [PERSON] показала, що 09 липня 2011 року вона познайомилася з родиною [PERSON] та [PERSON] Того дня вона прийшла до будинку в с. Куцуруб Очаківського району як мати їй майбутньої невістки. Зі слів зятя та доньки свідку відомо, що сторони їздили на заробітки до Росії. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання, що з 2008 року він разом із дружиною вселився до будинку, в якому проживав [PERSON] На той час [PERSON] у будинку не було. Вона приїжджала на деякий час з Росії, а потім знову відїжджала. Крім того, сторони не заперечують, що від фактичних шлюбних відносин мають дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Вказані обставини також підтверджуються свідоцтвами про народження [PERSON] та [PERSON], копії яких долучено до матеріалів справи (а.с. 12, 13). Той факт, що сторони вели спільне господарство та проживали однією сімєю підтверджується також довіреністю, виданою [PERSON] [PERSON] на розпорядження вкладом у ВАТ «Ощадбанк» (а.с. 69). Суд критично ставиться до довідки, виданої Куцурубською сільською радою Очаківського району Миколаївської області про те, що з 2008 року по січень 2012 року [PERSON] проживала [INFO] (а.с. 58) та довідки, виданої Нечаянською сільською радою Миколаївського району Миколаївської області, про те, що з 01 січня 2001 року по 11 січня 2010 року [PERSON] проживала [INFO] в. с. Іванівка Миколаївського району Миколаївської області (а.с. 72), оскільки надані відповідачем довідки за змістом суперечать одна одній. Крім того, суд звертає увагу, що довідка, видана Куцурубською сільською радою, складена зі слів відповідача і не спростовує змісту інших довідок, виданих Куцурубською сільською радою, за змістом яких позивачка проживала в спірному будинку і після 11 січня 2012 року (а.с.15, 16). Розглядаючи в порядку позовного провадження вимогу про встановлення факту проживання однією сімєю, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦПК України, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються судом в порядку окремого провадження, крім випадків, коли з них вбачається спір про право (ч. 6 ст. 235 ЦПК України). У п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року розяснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Разом із тим, для розгляду в порядку окремого провадження не може бути прийнята заява про встановлення факту родинних відносин, якщо заявник порушує справу з метою підтвердити в наступному своє право на жиле приміщення або на обмін жилого приміщення. У п. 42 Рішення «Бочан проти України» (остаточне з 05 лютого 2015 року) Європейським Судом з Прав Людини розяснено, що «…для того, щоб цивільний аспект п. 1 ст. 6 Конвенції був застосовним, має існувати спір щодо «права». Спір має бути дійсним та серйозним, він може стосуватися не лише фактичної наявності права, але й меж і способу його здійснення; і насамкінець, результат провадження має бути безпосередньо вирішальним для зазначеного права». Враховуючи викладене, а також ту обставину, що відповідач заперечує проти встановлення судом факту проживання сторін однією сімєю, тобто між сторонами дійсно існує спір, вирішення якого необхідне позивачці для реалізації її прав власника щодо частини спільно набутого майна, суд дійшов висновку про розгляд заявлених вимог в порядку позовного провадження. Задовольняючи вимогу про встановлення факту проживання однією сімєю, суд виходить з того, що факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] в період з 1990 року по лютий 2013 року доведений позивачкою, підтверджений письмовими доказами та показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами щодо поділу сумісно набутого майна, суд враховує наступне. За положеннями\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 70 СК України\~передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Разом із тим, між подружжям у порядку ст. ст.\~60,\~70,\~74 СК України\~ділиться те майно, набуте під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, яке є наявним у натурі та перебуває у власності чоловіка та жінки. Для встановлення таких обставин з'ясовується час набуття та джерело отримання коштів на придбання майна, що є об'єктом поділу. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року розяснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. В судовому засіданні встановлено, і сторони не заперечують, що у 2008 році [PERSON] придбав житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Куцуруб, вул. Пілієва, 25. В підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію договору купівлі-продажу, укладеного 14 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за №197 (а.с. 73). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що сторони оглядали будинок разом і разом вселилися в нього після придбання. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що жодна зі сторін до придбання цього будинку нерухомості не мала, а будинок придбаний в період сумісного проживання [PERSON] та [PERSON], суд дійшов висновку, що спірний будинок із земельною ділянкою є обєктом права спільної сумісної власності сторін. Судом також встановлено, що у 2008 році [PERSON] та [PERSON] придбали автомобіль «Chevrolet Aveo», 2008 року випуску. В підтвердження цього факту суду надано копію рахунку-фактури (а.с. 125). В судовому засіданні відповідач пояснив, що вказаний автомобіль він продав у 2014 році, однак офіційно переоформив у 2015 році. 25 серпня 2015 року в судовому засіданні відповідач пояснив, що отримані за автомобіль кошти він направив бійцям, що знаходяться в зоні АТО. В судовому засіданні, яке відбулося 15 вересня 2015 року, відповідач пояснив, що грошів від продажу автомобіля витратив на курси масажу, після чого відзначив, що автомобіль був відданий за борги. З довідки, виданої центром надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Очаків, Очаківського, Березанського та Миколаївського районів УДАІ УМВС України в Миколаївській області вбачається, що станом на 1 вересня 2015 року автомобіль «Chevrolet Aveo», державний номер [NUMBER], зареєстрований за фізичною особою [PERSON], дата реєстрації 27 червня 2015 року (а.с. 86). У п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року розяснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Враховуючи ту обставину, що відповідач здійснив відчуження автомобіля без погодження з позивачкою, використав гроші не в інтересах сімї, суд дійшов висновку, що вартість автомобіля має бути врахована при поділі сумісно набутого сторонами майна. Визначаючи таку вартість, суд виходить з наступного. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що оцінює автомобіль в 15 000 гривень. Так, [PERSON] послався на те, що автомобіль був у дорожньо-транспортних пригодах, внаслідок чого його вартість значно зменшилася. Разом із тим, співробітників ДАІ відповідач на місця пригод не викликав, а тому надати підтверджуючі документи не може. В судовому засіданні відповідач пояснив, що вказаний автомобіль був проданий ним за ціною, яку він бажає зберегти у таємниці. Позивачка факт пошкодження автомобіля заперечувала, пояснила, що жодного разу автомобіль у ДТП не був. Представник позивачки надав до суду інформацію про вартість аналогічного за комплектацією автомобіля. Так, найменша ціна, за якою його можна придбати, становить 141\~020 гривень (а.с. 87). Заперечуючи проти визначення ціни на підставі рахунку-фактури, тобто у розмірі 65\~650 гривень (а.с. 125), представник зазначив, що ціни на транспортні засоби привязані до курсу долара, який з 2008 року суттєво виріс. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, в судовому засіданні сторонам було розяснено зміст ст.60 ЦПК України, зокрема, про те, що обовязок доказування покладений на них в рівній мірі. Європейський Суд з прав Людини у п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» (остаточне з 13 квітня 2011 року) зазначив, що «…процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом.». Враховуючи викладене, а також той факт, що відповідач свого обовязку доказування не виконав, не надав жодних доказів на обґрунтування своїх заперечень проти вартості автомобіля, визначеної позивачкою, автомобіль продав за ціною, яку суду відмовився називати, суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, вважає ціну автомобіля в розмірі 141\~020 гривень такою, що обґрунтована позивачем та не спростована відповідачем. При визначенні переліку майна, що є обєктом права спільної сумісної власності сторін, суд виходить з такого. В судовому засіданні встановлено, і відповідач не заперечував, що усе майно, визначене в позовній заяві, за виключенням шафи вартістю 1100 гривень, пилососу Samsung вартістю 900 гривень, газової плити вартістю 2\~300 гривень та журнального столика, вартість якого визначена позивачкою в розмірі 2000 гривень, дійсно були придбані та знаходяться у будинку. Відповідач не заперечував того факту, що він проживає в спірному будинку та користується наявним в ньому майном. Оскільки факт придбання шафи вартістю 1100 гривень, пилососу Samsung вартістю 900 гривень в судовому засіданні не доведений, суд відмовляє в задоволенні позову в частині вимог про визнання зазначених предметів спільно набутим майном. Крім того, надані відповідачем докази, зокрема, товарні чеки та гарантійні талони, свідчать про те, що електрогенератор, хлібопічка «DELFA», бойлер VMN 50 (заводський номер 141022169) та подрібнювач кормів ИКАР-01 були придбані у 2014 році (а.с. 62-66). Так як в лютому 2013 року [PERSON] та [PERSON] перестали проживати однією сімєю, суд дійшов висновку про те, що на вказане вище майно також не поширюється режим спільної сумісної власності. Разом із тим, в судовому засіданні встановлено, що в період проживання в будинку [PERSON] сторони користувалися газовою плитою та журнальним столиком. Вказані обставини підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] Вона також пояснила, що плита виглядала новою, столик був у гарному стані. В підтвердження вартості предметів, що були придбані в період сумісного проживання з відповідачем, [PERSON] надала інформацію з інтернет сайтів, на яких можна придбати аналогічний товар. Позивачка також пояснила, що майно фактично перебуває в користуванні відповідача, який проживає в будинку, а тому всі гарантійні документи та чеки також зберігаються у [PERSON]. Заперечуючи проти вартості майна, визначеної позивачкою, відповідач власних розрахунків, доказів вартості предметів та опис цих виробів не надав. Враховуючи той факт що відповідач фактично користується спірним майном, має можливість визначити вартість предметів, проте свого обвязку доказування не виконав, суд враховує вартість майна, визначену позивачкою. Визначаючи частки сторін в праві спільної сумісної власності, суд виходить з такого. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11). Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що при поділі майна суд має враховувати інтереси неповнолітніх дітей, для чого встановлює відповідні обставини. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Судом встановлено і сторони не заперечують, що неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає з позивачкою. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухваленим 28 липня 2015 року, задоволено позов [PERSON], стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] в розмірі однієї чверті заробітку відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 01 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 120). 25 серпня 2015 року на підставі вказаного рішення видано виконавчий лист (а.с. 121), а 07 вересня 2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 124). Як вбачається з довідки, виданої відділом державної виконавчої служби Очаківського міськрайонного управління, за період з 01 липня по 15 вересня 2015 року аліменти [PERSON] на користь [PERSON] не сплачував (а.с. 122). Крім того, судом встановлено, що 27 червня 2015 року, тобто після отримання 11 червня 2015 року копії ухвали про відкриття провадження у цивільній справі про поділ спільно набутого майна (а.с. 39, 45), [PERSON] продав належний йому та позивачці на праві спільної сумісної власності автомобіль «Chevrolet Aveo», державний номер [NUMBER]. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що продаж автомобіля з позивачкою він не узгоджував, кошти витратив на власний розсуд. Враховуючи той факт, що малолітня [PERSON] проживає з позивачкою, відповідач добровільно рішення суду про сплату аліментів не виконує та, крім того, вжив заходів щодо приховування спільно набутого майна у вигляді автомобіля, усвідомлюючи, що він був придбаний в період спільного проживання сторін, а відчужений після припинення фактичних шлюбних відносин, суд дійшов висновку про наявність підстав для відступлення від рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності та визнання за позивачкою права власності на 2/3 частки майна. Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд звертає увагу на таке. Позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Так, закріплення в законі часових обмежень щодо звернення до суду, забезпечує передбачуваність правових норм та визначеність правовідносин, що виникли між сторонами. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Судом встановлено, що сторони проживали однією сімєю до лютого 2013 року, а тому строк позовної давності спливає в лютому 2016 року. Оскільки строк позовної давності позивачкою не пропущений, підстав для відмови в позові відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України не вбачається. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при подачі позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 3645 (три тисячі шістсот сорок пять) гривень, що підтверджується прибутково-касовим ордером №54642382 від 12 травня 2015 року, доданим до матеріалів справи (а.с.1). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи ту обставину, що позов підлягає частковому задоволенню, а також клопотання позивачки про стягнення з відповідача половини суми судового збору, спечного при подачі позову, суд стягує з відповідача ? суми судового збору, тобто 1\~822 грн 50 коп.. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial