Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

14.05.2015 року позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Головне управління по м. Києву та Київській області звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення шкоди, завданої діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному процесі, посилаючись на те, що 13.05.2011 року [PERSON] була призначена на посаду керуючого територіального відокремленого безбалансового відділення № 10026/0657, [PERSON] на посаду начальника відділу бухгалтерського обліку, звітності та контролю ТВБВ та [PERSON] на посаду завідувача касового вузла ТВБВ № 10026/0657. В порушення своїх посадових обовязків, зловживаючи своїм службовим становищем, [PERSON] при сприянні [PERSON] та [PERSON] шляхом вчинення службового підроблення банківських документів, за період з червня по вересень\~\~\~2012 року незаконно винесли з грошового сховища банку грошові кошти на\~\~суму 9 314 586,00 грн. За вказаним фактом щодо [PERSON], [PERSON], [PERSON] за ознаками злочинів статей 366, 191 КК України було порушено кримінальну справу. 28 квітня 2014 року вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області [PERSON], [PERSON], [PERSON] було визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених статями 191 та 366 КК України. Цивільний позов прокурора в інтересах АТ «Ощадбанк» про відшкодування майнової шкоди, заподіяної суспільно небезпечними діяннями в розмірі 9 314 586,00 грн. був задоволений. 10 листопада 2014 року ухвалою Апеляційного суду Київської області зазначений вирок було змінено, а саме: дії [PERSON] були перекваліфіковані з частини 5 статті 27, частини п'ятої статті 191, частини першої статті 366 КК України на частину першу статті 367 КК України України (в редакції від 07 квітня 2014 року). Вирок стосовно цивільного позову скасований і справа направлена в цій частині на новий розгляд в порядку цивільного судочинства. Таким чином, до матеріальної відповідальності винні працівники судом притягнуті не були та нанесена майнова шкода банку так і не відшкодовувалася. Таким чином, оскільки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вчинили злочин при виконанні своїх службових обов'язків, то відповідно до частини третьої статті 134 КЗпП України вони несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини. Враховуючи наведене просили суд стягнути з\~[PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь банку матеріальну шкоду в сумі 9 314 586, 00 грн. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.05.2015 року (суддя Бутенко В.О.) відкрито провадження у справі. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.09.2015 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Головне управління по м. Києву та Київській області залишено без розгляду. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 24.11.2015 року, ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.09.2015 року скасовано, справу направлено до суду для продовження розгляду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.02.2016 року провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м.\~Києву та Київській області до [PERSON] про стягнення шкоди, завданої діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку закрито. Ухвалою колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 29.03.2016 року, ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.02.2016 року, залишено без змін. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду від 17.10.2018 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 29.03.2016 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 20.12.2018 року, ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.02.2016 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.01.2019 року справу прийнято до свого провадження, продовжено розгляд справи у загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання. 12.02.2019 року, через канцелярію суду надійшов від [PERSON] відзив на позовну заяву в якому вона проти позову Банку заперечила, вважає позовні вимоги незаконними, безпідставними та необґрунтовані, в обґрунтування чого зазначила, що ухвалою Апеляційного суду Київської області, встановлено, її протиправні дії не знаходяться у прямому причинному звязку зі збитками в загальному розмірі 9314586 грн., відшкодування яких вимагає позивач. Більш того, завдану матеріальну шкоду заявлену позивачем до стягнення, за рішенням Фастівського суду вже стягнуто з [PERSON] та [PERSON], а тому просить в позові Банку до неї відмовити, застосувавши до даних правовідносин строки позовної давності, встановлені ст. 233 КЗпП України. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.02.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги до [PERSON] про стягнення з неї на користь Банку шкоди в розмірі 9314586 грн. підтримав та просив їх задовольнити, щодо інших відповідачів, зазначив, що ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01.02.2016 року за клопотанням представника позивача провадження у справі за позовом ПАТ «Державний ощадний Банк України» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення шкоди, завданої діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку закрито. В судовому засіданні відповідач та її представник проти позову заперечували та просили в його задоволені відмовити. В обґрунтування своєї позиції Представник зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення з позовом до суду, а також, в діях [PERSON] відсутній прямий причинний зв'язок з настанням шкоди, та вини відповідача і про це було зазначено в рішенні Апеляційного суду де зазначено, що в задоволені позову прокурора в інтересах держави в особі «Державний ощадний банк України» до [PERSON] відмовлено. Матеріальна шкода, яку просить стягнути позивач у взагалі вже стягнуто з інших відповідачів. Крім того, просили застосувати до даних правовідносин строки позовної давності. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справине інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді\~справи судом\~встановлено,\~що вироком\~колегії суддів\~Фастівського міськрайонного\~суду Київської\~області від\~28.04.2014\~року,\~зокрема,\~[PERSON] визнано\~винною у\~вчиненні злочинів,\~передбачених ч.\~5\~ст.\~191\~та ч.\~1\~ст.\~366\~(в\~редакції від\~07.04.2011\~року)\~КК України,\~за якими\~призначено їй\~остаточне покарання\~у виді\~позбавлення волі\~строком на\~девять років\~з позбавленням\~права обіймати\~посади,\~повязанні з\~повною матеріальною\~відповідальністю,\~строком на\~три роки,\~без конфіскації\~майна,\~[PERSON] визнано\~винною у\~вчиненні злочинів,\~передбачених ч.\~5\~ст.\~27,\~ч.\~5\~ст.\~191\~та ч.\~1\~ст.\~366\~(в\~редакції від\~07.04.2011\~року)\~КК України,\~за якими\~призначено їй\~покарання у\~виді позбавлення\~волі строком\~на три\~роки з\~позбавленням права\~обіймати посади,\~повязанні з\~повною матеріальною\~відповідальністю,\~строком на\~три роки,\~без конфіскації\~майна,\~[PERSON] визнано\~винною у\~вчиненні злочинів,\~передбачених ч.\~5\~ст.\~27,\~ч.\~5\~ст.\~191\~та ч.\~1\~ст.\~366\~(в\~редакції від\~07.04.2011\~року)\~КК України,\~за якими\~призначено їй\~покарання у\~виді позбавлення\~волі строком\~на чотири\~роки з\~позбавленням права\~обіймати посади,\~повязанні з\~повною матеріальною\~відповідальністю,\~строком на\~три роки,\~без конфіскації\~майна.\~Цивільний позов\~прокурора в\~інтересах держави\~в особі\~ПАТ Державний\~ощадний банк\~України про\~відшкодування майнової\~шкоди,\~заподіяної суспільно\~небезпечним діянням\~в розмірі\~9314586\~(девять\~мільйонів триста\~чотирнадцять тисяч\~пятсот вісімдесят\~шість)\~грн.\~00\~коп.\~до [PERSON],\~[PERSON]\~та [PERSON]\~-\~задоволено повністю\~та стягнуто\~на користь\~ПАТ Державний\~ощадний банк\~України у\~частках з\~[PERSON] (3/5)\~на суму 5588751\~(пять\~мільйонів пятсот\~вісімдесят вісім\~тисяч сімсот\~пятдесят одну)\~грн.\~60\~коп.,\~[PERSON] (1/5)\~на суму 1862917\~(один\~мільйон вісімсот\~шістдесят дві\~тисячі девятсот\~сімнадцять)\~грн.\~20\~коп.\~та [PERSON]\~(1/5)\~на суму 1862917 (один мільйон вісімсот шістдесят дві тисячі девятсот сімнадцять) грн. 20 коп. Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Київської області від 10.11.2014 року, вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.04.2014 року щодо [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] змінено, зокрема, перекваліфіковано дії [PERSON] з ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України на ч. 1 ст. 367 КК України (в редакції від 07.04.2014 року) на підставі якої призначено їй покарання у виді обмеження волі на 2 (два) роки без позбавлення права обіймати посади з повною матеріальною відповідальністю. На підставі п. «Е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено [PERSON] від призначеного покарання та відмовлено в задоволенні цивільного позову щодо [PERSON]. Цивільний позов щодо [PERSON] та [PERSON] скасовано та направлено справу в цій частині на новий судовий розгляд в той же суд в порядку цивільного судочинства. Частинами 1 та 3 ст. 22 ЦК України, передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. У відповідності до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Трудові обовязки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП). Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний звязок між протиправною і винною дією\~чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий звязок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо,\~\~з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення до матеріальної відповідальності працівника. Підстави та умови, що мають бути встановлені для притягнення працівників до матеріальної відповідальності, узагальнив також Вищий спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові від 11.12.15 р. № 12 Зокрема, у постанові визначено категорії прямої дійсної шкоди, такими є: Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обовязків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода (п. 4 Постанови). ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з даним позовом і підставою свого звернення зазначає ч.3 ст. 134 КЗпП України. Згідно ч.3 ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Пденум Верховного Суду України в своїй Постанові N 14 від 29.12.92 року п.9, п.16 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначив, що судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п.3 ст.134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. Розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Як вбачається з ухвали колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Київської області від 10.11.2014 року, колегією суддів змінено вирок Фастівського міськрайонного суду від 28.04.2014 року та встановлено про недоведеність причетності [PERSON] до вчинення злочину проти власності, який інкримінувався їй органами досудового розслідування, а також те, що її протиправні дії не знаходяться у прямому причинному звязку зі збитками, які зазначені в обвинувальному акті, у звязку з чим у задоволенні цивільного позову щодо [PERSON] відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України було відмовлено. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов»язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.09.2015 року позов старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення в інтересах держави в особі ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON] в порядку ст.ст. 36,128 КПК України про відшкодування шкоди задоволено та стягнуто з [PERSON], [PERSON] як з солідарних боржників шкоду у розмірі 9 314 586 (дев»ять мільйонів триста чотирнадцять тисяч п»ятьсот вісімдесят шість гривень) на користь ПАТ «Державний ощадний банк України». Таким чином, шкоду завдану ПАТ «Державний ощадний банк України» в розмірі 9\~314\~586 грн., стягнуто з [PERSON], [PERSON] як з солідарних боржників. В поданому до суду відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні представник відповідача просить застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює законодавство про працю. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Згідно ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Правова позиція ВСУ у справі № 6-1263цс15 від 2 березня 2016р., яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів «Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України)». З Вироку Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.04.2014 року вбачається, що при дослідженні в судовому засіданні «актом раптової документальної ревізії Територіального відокремленого без балансового відділення №10026/0657» від 03.09.2012 року. Звітом про службове розслідування» від 10.09.2012 року, [PERSON] позапланової документальної ревізії грошових та розрахункових операцій ТВБВ» від 12.10.2012 року та «[PERSON] позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ГУ по м.Києву та Києвської області ВАТ «Державний ощадний банк України» від 19.02.2013 року встановлено нестачу коштів на суму 7700000 грн. та 202000 доларів США. Таким чином, шкоду, заподіяну позивачу було виявлено 03.09.2012 року, 10.09.2012 року, 12.10.2012 року, 19.02.2013 року, однак ВАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з даним позовом лише 14.05.2015 року, тобто з пропуском строку в один рік з дня виявлення заподіяної шкоди. Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. (Правовий\~ Висновок зробив ВСУ у справі №6-1138цс15 від 25.05.2016 року). Відповідно до п. 11 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 «про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього. \~ \~ \~ \~Позивачем при подачі позову так і в ході його розгляду заяв, клопотань щодо поновлення строку позовної давності звернення до суду та доказів щодо поважності причин його пропуску надано не було. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищенаведене, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати на відповідача не покладаються.

Outcome: dismissed