Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

12 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що на одному з сайтів мережі Інтернет дізнався про існування фірми ПП «Європейський. Інвестиційний. Альянс». В ході телефонної розмови із представником вказаного підприємства останній повідомив позивачеві, що фірма може надати допомогу в придбанні автомобіля «Chevrolet Aveo», 2012 року випуску. При цьому позивач повинен здійснити передоплату у розмірі 20% вартості автомобіля, а залишок суми буде оформлено у вигляді кредиту строком на пять років зі сплатою 3% річних. Погодившись на вказану пропозицію, 16 жовтня 2015 року він разом із дружиною прибув до Херсонської філії ПП «Європейський. Інвестиційний. Альянс». У приміщенні офісу представник-консультант [PERSON] надала розрахунковий рахунок для внесення суми передоплати, на якій він відразу ж через відділення найближчого банку вніс 35 000 грн. Після цього було оформлено договір № 5001004, під час ознайомлення з умовами якого позивач зауважив, що в договорі не вказано марку автомобіля та час його отримання, однак консультант запевнила, що автомобіль буде доставлено йому протягом тижня. Після цього [PERSON] надала позивачеві для підписання договір добровільного страхування від нещасного випадку з ПАТ «Страхова компанія «Мир». Незважаючи на намагання позивача дізнатися, чому під час укладення договору відсутній представник страхової компанії, консультант [PERSON], посилаючись на брак часу, попросила його якнайшвидше залишити офіс. Лише повертаючись додому, він уважно ознайомився зі змістом укладених ним договорів і дізнався, що 35\~000 грн насправді були сплачені ним не в якості передоплати автомобіля, а за добровільне страхування від нещасного випадку. Не дивлячись на неодноразові письмові звернення до відповідачів про повернення сплачених ним коштів, відповіді він не отримав, як не отримав й автомобіля за умовами договору. Посилаючись на викладене, а також на Закон України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсними договори від 16 жовтня 2015 року № 5001004, укладений між ним та ПП «Європейський. Інвестиційний. Альянс», та № НВ № 01050, укладений з ПАТ «Страхова компанія «Мир», стягнути з відповідачів 35 000 грн як незаконно отриманих внаслідок укладення цих договорів, а також 2\~342 грн в рахунок матеріальних витрат, повязаних із укладенням спірних договорів. В судовому позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Представники відповідача до суду не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від відповідача ПАТ «Страхова компанія «Мир» до суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких відповідач зазначив, що договір страхування за формою та змістом цілком відповідає вимогам ст. 982 ЦК України та ст. 16 Закону України «Про страхування». З письмовим текстом договору страхування позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис, який він не оспорює і над яким окремо вказано, що саме він з умовами договору та правилами страхування ознайомлений. Крім того, договір страхування припинив свою дію 15 листопада 2015 року. Незважаючи на те, що позивач вимагає визнати договір страхування недійсним з дня його укладання, саме застосування ст. 216 ЦК України обумовлює те, що навіть в цьому випадку, страховик повинен повернути позивачеві страхову премію, а позивач повинен відшкодувати відповідачу вартість надання страхової послуги (страхового зобовязання) у повному обсязі, якою він користувався до 15 листопада 2015 року, що в свою чергу, додатково свідчить про необґрунтованість частини вимоги позивача стосовно повернення 35 000 грн, без відповідного власного відшкодування відповідачу. Просив вважати всі вимоги позивача необґрунтованими, розглянути справу без участі його представника та відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Крім того, до суду надійшли письмові заперечення проти позову за підписом директора ТОВ «Європейський промислово-інвестиційний альянс» [PERSON]. Суд констатує, що згідно з витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а. с. 94-96), ТОВ «Європейський промислово-інвестиційний альянс» та ПП «Європейський. Інвестиційний. Альянс», хоча й розташовані за однією адресою, є окремими юридичними особами, між якими відсутній юридичний звязок, а відтак вказані заперечення не можуть бути взяті судом до уваги. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. 16 жовтня 2015 року між ПП «Європейський. Інвестиційний. Альянс» в особі продавця-консультанта [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір №5001004, метою якого згідно з розділом 1.1 є отримання клієнтом бажаного товару, а саме за дорученням клієнта відповідач зобовязався вчинити від імені клієнта певні юридичні дії, спрямовані на придбання бажаного товару, зазначеного в акті відомостей клієнта до даного договору. Розділом 12 встановлено, що компанія гарантує виконати доручення придбати на користь клієнта товар за умовами даного договору та акту до нього (а. с. 15-19). Як вбачається з вказаного акту, що є невідємною частиною спірного договору (а. с. 20), позивач доручив ПП «Європейський. Інвестиційний. Альянс» здійснити дії щодо придбання автомобіля вартістю 130 000 грн, розстрочивши виплату цієї суми на 60 платежів. Одночасно з вищезазначеним договором, в тому ж офісі, 16 жовтня 2015 року між ПАТ «Страхова компанія «Мир» та позивачем [PERSON] було укладено договір добровільного страхування від нещасного випадку № НВ 01050 (а. с. 21-22). Згідно з п. 2.6 цього договору страхувальник [PERSON] зобовязується одноразово сплатити страховику страхову премію, що складає 35\~000 грн, яку на вимогу консультанта позивачем було сплачено при укладені договору страхування, що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 23). При сплаті страхової премії позивачем додатково було сплачено комісію банку в розмірі 210 грн (а. с. 24). Консультант [PERSON] запевнила позивача, що сплачені ним кошти є 20% передоплати вартості автомобіля. Викладені вище обставини підтвердила допитана в якості свідка дружина позивача [PERSON]. Спірні договори набули чинності з моменту їх підписання [PERSON] та представником відповідачів. Як вбачається з матеріалів справи, обєктом страхування згідно з вищезазначеним договором є життя і здоровя страхувальника позивача. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування», страхування від нещасних випадків є окремим видом добровільного страхування і не відноситься до страхування життя. Отже, договір добровільного страхування від нещасних випадків № НВ № 01050 від 16 жовтня 2015 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Страхова компанія «Мир», не відповідає вимогам ст. 982 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] виконав всі зобовязання як за договором № 5001004, так і за договором добровільного страхування від нещасних випадків № НВ № 01050, натомість відповідач ПП «Європейський. Інвестиційний. Альянс» не виконав жодних зобовязань за вказаними договорами. Пунктом 6.2 договору № 5001004 визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання, порушення взятих по даному договору зобовязань, сторони несуть відповідальність один перед одним згідно умов даного договору, додатків та актів до нього, а також у відповідності до вимог норм чинного законодавства України. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Як вбачається з п. 7.1 договору № 5001004, клієнт має право розірвати договір до отримання товару, та повернути кошти відповідно цього розділу. Разом із тим, по теперішній час зобовязання за вказаним договором відповідачем ПП «Європейський. Інвестиційний. Альянс» не виконано. Також суд приходить до переконання, що окремою підставою для визнання договору недійсним є його суперечність вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статтею 4 якого визначено, що до фінансових послуг віднесено, зокрема, залучення фінансових активів із зобовязанням наступного їх повернення. Судом встановлено, що спірним договором було передбачено залучення фінансових коштів учасників групи з зобовязанням наступної оплати товару або наданням відповідної суми у позику. Таким чином вказана діяльність може бути кваліфікована Законом як фінансова послуга. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги можуть надавати лише фінансові установи. ПП «Європейський. Інвестиційний. Альянс» не внесено до Державного реєстру фінансових установ, який веде Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а. с. 93), а тому не є фінансовою установою і не вправі здійснювати діяльність з залучення коштів фізичних осіб з зобовязанням наступного їх повернення. Незважаючи на це, за умовами спірного договору, право на отримання товару залежить від внесення коштів іншими клієнтами, а розподіл фонду відокремленої бази, на якому знаходяться суми клієнтських внесків, проходить по пірамідальній схемі, тобто отримання товару одним із учасників клієнтської бази можливе лише в разі накопичення достатніх фінансових ресурсів шляхом залучення коштів інших учасників клієнтської бази без інвестування товариством власних коштів. В подальшому учасник системи, який отримав товар, продовжує сплачувати внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам системи. Крім того, процедура прийняття рішення про надання права на отримання автомобіля є непрозорою, а інформація про фонд бази, кількість клієнтів, що формують фонд бази та розмір сплачених клієнтами внесків, які мають право на отримання автомобіля, є недоступною учасникам клієнтської бази і не може бути перевірена. Також спірний договір № 5001004 не містить строків та (або) термінів отримання клієнтом автомобіля та не передбачає будь-яких гарантій отримання клієнтом автомобіля навіть у разі повної оплати його вартості. Отже, вказаний вид нечесної підприємницької практики вводить споживача в оману та містить ознаки пірамідальної схеми, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Наведене вище, на думку суду, є підставою для визнання умов оспорюваних договорів недійсними на підставі п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме надання можливості виконавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від виконавця у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Разом із тим, при розірванні договору для самого відповідача жодних негативних наслідків не передбачено. Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч. 2, п. 3 ч. 3 вказаного Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обовязків споживача, у той час як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. За змістом ст. 19 цього закону, забороняється нечесна підприємницька практика, яка спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, таких як її наявність, перевага, небезпека, склад, методи використання, очікувані результати споживання. Отже судом встановлено, що при укладенні договорів позивачеві [PERSON] була надана нечітка, неправильна інформація стосовно їх умов, а тому дії ПП «Європейський. Інвестиційний. Альянс» та ПАТ «Страхова компанія «Мир» підпадають під ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», частиною 6 якого встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Статтею 216 ЦК України встановлено, що у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, що є правовим підґрунтям вимоги позивача щодо повернення внесеної початкової суми на банківський рахунок. За таких обставин суд погоджується з твердженням позивача [PERSON] про те, що спірні договори слід визнати недійсними із застосуванням наслідків недійсності договору, а тому його вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи вимогу позивача щодо відшкодування йому матеріальних витрат, повязаних із укладенням спірних договорів, слід виходити з такого. Як зазначено в ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до копій квитків (а. с. 65) вартість проїзду позивача для укладення спірних договорів складає 196 грн, комісія банку при сплаті страхової премії становить 210 грн, оплата поштових відправлень в процесі листування позивача з відповідачами складає 52 грн (а. с. 62-63). Отже суд вважає доведеним, що матеріальні витрати позивача, повязані з укладенням спірних договорів, складають 458 грн. Між тим допустимих доказів на підтвердження інших витрат позивач суду не надав. Документи, надані на підтвердження вартості витрат його дружини, суд до уваги не бере, оскільки вказана особа не є стороною у справі. Таким чином, суд вважає вимоги позивача в частині відшкодування майнових витрат такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на його користь з відповідача ПП «Європейський. Інвестиційний. Альянс» 458 грн.. Проаналізувавши сукупність доказів, наданих сторонами, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 487 грн 20 коп., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією. На підставі викладеного,

Outcome: partial