Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

14 липня 2016 року до суду надійшла заява [PERSON], від імені та в інтересах якої діє представник адвокат [PERSON], про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи матері заявниці [PERSON], посилаючись на те, що заявниця зареєстрована за адресою: [INFO]. Мати заявниці - [PERSON], [INFO], померла 26 вересня 2015 року у м. Макіївка Донецької області та була похована у м. Донецьку, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Заявниці було видано лікарське свідоцтво про смерть матері з довідкою про причину смерті, на підставі чого вона одержала свідоцтво про смерть останньої, при цьому у зв*язку з тим, що вищевказані документи видані закладом охорони здоров*я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області заявниці відмовлено, тому підтвердити смерть своєї матері у встановленому законом порядку вона позбавлена можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для заявниці юридичне значення просить встановити факт смерті особи в певний час. Заявниця, її представник в судове засідання не з*явилися, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, заяву підтримують. Представник заінтересованої особи [PERSON] районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. З*ясувавши позицію заявниці та її представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Заявниця [PERSON] (а.с. 7-8) народилася 15 липня 1969 року, згідно копії сторінки паспорту зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с. 8). Як вбачається з копії свідоцтва про народження І-АВ № 157334 (а.с. 14) батьком заявниці є [PERSON], матір*ю [PERSON]. Мати заявниці [PERSON] ([PERSON], [PERSON]) [PERSON], [INFO], яка та згідно копій свідоцтв про розірвання шлюбу (а.с. 16-17) 27 жовтня 1978 року розлучилася з [PERSON], та 25 травня 1987 року розірвала шлюб із [PERSON], 04 липня 1987 року уклала шлюб із [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про шлюб V-НО № 293210 (а.с. 15), у зв*язку з чим змінила прізвище на «Волкова». [PERSON] померла 26 вересня 2015 року у м. Макіївка Донецької області. При цьому, свідоцтво про смерть [PERSON] (а.с. 12), видане реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, є недійсним та не створює юридичних наслідків, про що розяснено [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Судом оглянуто довідку про причину смерті № 994 Міського патологоанатомічним бюро м. Макіївки від 28 вересня 2015 року із зазначенням причини смерті [PERSON] - «ішемічний інфаркт лівої півкулі головного мозку на фоні церебрального атеросклерозу та гіпертонічної хвороби» (а.с. 11), а також копію свідоцтва про захоронення [PERSON] на кладовищі Щегловка в м. Донецьк від 29 вересня 2015 року (а.с. 18). Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Костянтинівському району [PERSON] міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 12 липня 2016 року за вих. № 353/03.2-85 (а.с. 13) представнику заявниці, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 07 липня 2016р. (а.с. 19-20) [PERSON], відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини з причини не пред*явлення документа, що підтверджує народження дитини, який відповідає формі, визначеній діючим законодавством України. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров*я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідено до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті [PERSON], 26 вересня 2015 року, що мало місце у м. Макіївка Донецької області, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявниці та іншим шляхом встановити цей факт неможливо, у проведенні державної реєстрації факту смерті за наявними у заявниці документами [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовлено (а.с. 13). Тому, суд, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, вважає за необхідне задовольнити заяву та встановити факт смерті [PERSON], [INFO] у с. Нова Прага Олександрійського району Кіровоградської області, громадянки України, зареєстрованої згідно даних паспорту за адресою: м. Донецьк, вул. Чапаєва, 4-77, - у м. Макіївка Донецької області 26 вересня 2015 року.

Outcome: approved