Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

12 жовтня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 березня 2013 року, що набрало законної сили 10 квітня 2013 року, шлюб між сторонами розірваний, стягнуто аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. За час перебування у шлюбі подружжям було придбано квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу з нею залишився проживати син. Відповідач не забезпечує достатній фізичний, духовний розвиток та лікування дитини, має значну заборгованість зі сплати аліментів. Оскільки добровільно поділити вказане майно відповідач не бажає, тому позивач просить визнати за нею право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS]. 11 грудня 2015 року [PERSON] до початку розгляду судом справи по суті звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Мотивуючи вимоги за зустрічною позовною заявою, вказує, що за час шлюбу подружжя набуло наступне майно: квартиру [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0817 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: урочище «За цвинтарем» село Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області, та земельну ділянку площею 0,1063 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: урочище «За цвинтарем» село Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області. За таких обставин просить поділити майно наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0817 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: урочище «За цвинтарем» село Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області, 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1063 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: урочище «За цвинтарем» село Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0817 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: урочище «За цвинтарем» село Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області, 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1063 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: урочище «За цвинтарем» село Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області. У судовому засіданні позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом та її представник позовні вимоги первісної позовної заяви підтримали у повному обсязі, заперечували проти задоволення зустрічного позову, пояснили, що земельна ділянка площею 0,1063 га для ведення особистого селянського господарства була набута в порядку реалізації права на приватизацію землі, тому є особистою приватною власністю. Просили визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS], 3/4 частини земельної ділянки площею 0,0817 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: урочище «За цвинтарем» село Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області, визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS], 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0817 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: урочище «За цвинтарем» село Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області, в решті позовних вимог за зустрічним позовом відмовити. У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом заперечував проти відступу від рівності часток, пояснивши, що заборгованість по аліментам стягується в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», просив задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 березня 2013 року, що набрало законної сили 10 квітня 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], залишено на виховання з матірю, стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 500,00 грн. щомісячно, але не менш ніж 30 % від встановленого мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, стягнення аліментів розпочато з 19.05.2012 року (а.с. 7-8). 18 грудня 2014 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с. 10). 06 серпня 2010 року між [PERSON], продавцем, та [PERSON], покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 12-13, 40). [PERSON] надана згода на купівлю на умовах та за ціною і на підписання договору купівлі-продажу квартири (а.с. 14-16). 31 липня 2008року між [PERSON], продавцем, та [PERSON], покупцем, був укладений договір земельної ділянки площею 0,0817 га за кадастровим номером 2625887801:01:002:0375 для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: урочище «За цвинтарем» село Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с. 41). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 15 червня 2007 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1063 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: урочище «За цвинтарем» село Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с. 42). Рішенням Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 21 липня 2006 року передано [PERSON] безплатно у власність земельну ділянку площею 0,1063 га (а.с. 45, 58). Кошти на рахунку [PERSON] відсутні (а.с. 46, 60, 69, 77). 07 липня 2015 року постановою Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження №48017560 з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів (а.с. 17). Згідно довідки-розрахунку Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції від 09.10.2015 року, заборгованість зі сплати аліментів з 19.05.2012 року станом на 01.10.2015 року становить 20\~209,68 грн. (а.с. 18). З довідки-розрахунку Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції від 03.11.2015 року, заборгованість зі сплати аліментів з 19.05.2012 року станом на 01.11.2015 року становить 20\~709,68 грн. (а.с. 25). Заборгованість зі сплати аліментів станом з 19.05.2012 року на 01.12.2015 року становить 21\~209,68 грн. (а.с. 33). Відповідно до інформації про виконавче провадження, 07 липня 2015 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, 30 липня 2015 року постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.61-62). Заборгованість зі сплати аліментів з 19.05.2012 року станом на 01.02.2016 року становить 22\~208,68 грн. (а.с. 67-68, 75-76). Заборгованість зі сплати аліментів з 19.05.2012 року станом на 01.03.2016 року становить 22\~708,68 грн. (а.с. 79-80). [PERSON] 09.03.2016 року сплачені на рахунок [PERSON] аліменти на суму 5\~000,00 грн. (а.с. 81). Відповідно до ст. 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторінта свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, передбачено, що кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається зі змісту ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1-2 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності з положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Згідно з ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ст. 70 Сімейного кодексу України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем шлюбний контракт не укладений, будь-якої домовленості щодо поділу майна немає. У судовому засіданні не надано доказів у підтвердження того, що відповідач за первісним позовом не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, що він приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його не в інтересах сім'ї, чи будь-яким іншим способом діяв не в інтересах сім'ї. Натомість, як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, відповідач за первісним позовом дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, не приховував, не знищив та не\~\~пошкодив спільне майно, не витратив його на шкоду інтересам сім'ї. Посилання позивача за первісним позовом на те, що з нею залишився проживати син, не є підставою для відступу від засад рівності часток подружжя. Позивач за первісним позовом також в обґрунтування своїх вимог вказує, що відповідач не виконує зобов'язання зі сплати аліментів. Судом встановлено, що виконавчий лист про стягнення аліментів був предявлений до Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції 03 липня 2015 року, постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята 07 липня 2015 року. Таким чином, позивач за первісним позовом протягом більше двох років з моменту набрання законної сили рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 березня 2013 року про стягнення аліментів на утримання дитини не пред'являла до виконавчої служби для виконання виконавчий лист. Крім того, представник відповідача за первісним позовом зазначив, що жодні виконавчі дії щодо стягнення аліментів державним виконавцем не вчинялися. Дане твердження позивачем за первісним позовом та її представником у судовому засіданні не спростовано. Також позивач за первісним позовом у судовому засіданні підтвердила те, що ніколи не працювала та фактично проживала з відповідачем до жовтня 2014 року. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для відступу від рівності часток, зокрема на підтвердження того, що розмір аліментів, який призначений на утримання дитини і який позивач [PERSON] одержує, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, суду не надано. Крім того, відповідачем здійснена сплата аліментів 09 березня 2016 року у сумі 5\~000,00 грн. Враховуючи вказані обставини, суд не вбачає підстав для відступу від засад рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна сторін. За таких підстав частки подружжя у спільному сумісному майні є рівними, тобто по 1/2 частині. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS]та спірна земельна ділянка площею 0,0817 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: урочище «За цвинтарем» село Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області, є об'єктом права спільної сумісної власності, а частки сторін рівними, тому квартира та вказана земельна ділянка підлягає поділу між позивачем та відповідачем кожному по 1/2 частині. Щодо земельної ділянки площею 0,1063 га, що знаходиться за адресою: урочище «За цвинтарем» село Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області, то суд виходить з наступного. У судовому засіданні встановлено, що позивач за первісним позовом набула право власності на дану земельну ділянку в порядку приватизації для ведення особистого селянського господарства. Згідно із п. 5 ч. 1\~ст. 57 Сімейного кодексу України (в редакції\~Закону України від 17.05.2012 року № 4766-VI), яка набрала чинності з 13.06.2012 року і діє по даний час), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Частиною 1\~статті 61 Сімейного кодексу України\~встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Законом України від 01.11.2011 року № 2913-\~VI\~статтю 61 Сімейного кодексу України\~доповнено частиною п'ятою такого змісту: «Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації». Законом від 17.05.2012 року № 4766-VI\~частину 5\~статті 61 Сімейного кодексу України\~виключено, частину 1\~статті 57 Сімейного кодексу України\~доповнено вищевказаним пунктом 5, яким приватизовані земельні ділянки віднесено до особистої приватної власності дружини, чоловіка. Згідно із частинами 1-2 статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Таким чином, підстави для визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки, наданої позивачу в порядку приватизації для ведення особистого селянського господарства, відсутні, оскільки ні на час набуття права позивачем, ні на даний час законом не передбачено віднесення приватизованих земельних ділянок до такого режиму власності. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 15 лютого 2012 року у справі № 6-98цс11, від 06 лютого 2013 року у справі № 6-175цс12, що відповідно до вимог ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.\~ Отже, твердження позивача за первісним позовом та її представника про статус спірної земельної ділянки площею 0,1063 га як особистої приватної власності подружжя знайшли своє повне і об'єктивне підтвердження. У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя підлягають частковому задоволенню, також слід задовольнити частково позовні вимоги зазустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити частково. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 57, 60, 61, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial