Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

13.05.2013 року позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому вказала, що в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «Гарантія» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Під час розгляду справи їй стало відомо, що 27 грудня 2010 року вона була звільнена з посади головного бухгалтера товариства з обмеженою відповідальністю «Гарантія» у зв'язку із прогулом без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Тому просить об'єднати справу про поновлення на роботі і стягненню заробітної плати за час вимушеного прогулу та справу про зміну причин звільнення, відмінити наказ про звільнення від 27 грудня 2010 року. Визнати запис у трудовій книжці недійсним та зробити інший, підготувати новий наказ, яким звільнити головного бухгалтера [PERSON] за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України). В ході судового розгляду позивач уточнила свої позовні вимоги, в яких просить визнати дату та формулювання причин звільнення головного бухгалтера [PERSON] неправомірними. Відмінити наказ № 72 від 27.12.2010 року. Визнати запис № 33 у трудовій книжці недійсним. Змінити дату та формулювання причин звільнення позивача на звільнення за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) 07 грудня 2010 року та підготувати відповідний наказ. Зробити новий запис у трудовій книжці. Стягнути з ТОВ «Гарантія» моральну шкоду у розмірі 9000 грн. В судовому засіданні позивачка просила задовольнити її вимоги в повному обсязі. Вважає, що відповідач безпідставно її звільнив за прогул, оскільки таких вона не допускала, а тому його твердження не обґрунтовані. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Факт відсутності на робочому місці головного бухгалтера підтверджуються складеними актами. Позовні вимоги необґрунтовані, оскільки звільнення позивача було здійснено на законних підставах згідно чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають правове значення для розгляду справи і вирішення спору по сутті, суд приходить до наступного. Так судом встановлено, що згідно наказу № 64 від 9 вересня 2008 року [PERSON] була прийнята до ТОВ «Гарантія» на посаду головного бухгалтера з виконанням обов'язків діловода, веденням трудових книжок підприємства та з наданням права другого підпису на платіжно-фінансових документах, з окладом згідно штатного розкладу. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2013 року, яке набрало законної сили встановлено, що на підприємстві в період з 24 листопада по 16 грудня 2010 року працівниками відповідача складалися акти про відсутність на робочому місці протягом всього дня головного бухгалтера [PERSON], у зв'язку з чим наказом № 72 від 27 грудня 2010 року останню було звільнено із займаної посади за вчинення прогулу. Згідно ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. У відповідності ч. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Наявність певних доказів виконання робочих обов'язків [PERSON] (подання 07.12.2010 року звітності до податкової інспекції) та пред'явлення листка непрацездатності з 02.12.2010 по 06.12.2010 року не може бути підставою для визнання її звільнення незаконним, оскільки вони стосувались лише декількох з 16 днів прогулу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у п. 24 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року, прогулом визнається відсутність працівника на роботі без поважних причин як протягом цілого робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня (наприклад у разі самовільного використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи спеціального навчального закладу). Поважними вважаються причини, при яких відсутня вина працівника, тобто такі, які не залежать від самого працівника, зокрема перебування працівника в стані непрацездатності, наявність стихійного або побутового лиха, біди, надзвичайна пригода. У законодавстві про працю немає вичерпного переліку причин, які вважаються поважними, тому поважність причини визначає власник або уповноважений ним орган з урахуванням обставин кожного конкретного випадку. У разі виникнення трудового спору правильність визначення поважності причини встановлює орган, який розглядає трудовий спір. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що у адміністрації товариства, були наявні всі підстави для звільнення позивача з роботи за вчинення прогулу. Тому суд вбачає недоцільним змінювати формулювання причин звільнення. Щодо звільнення позивача за згодою сторін та за власним бажанням в судовому засіданні [PERSON] не доведено та не надано доказів незаконності підстав звільнення останньої за вчинення прогулів. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову за його безпідставністю та недоведеністю порушення прав позивача з боку відповідача. У зв'язку з тим, що суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про зміну формулювань причин звільнення, [PERSON] також слід відмовити й у задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 9000 грн., оскільки суперечать матеріалам справи та вимогам законодавства. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed