Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

12 травня 2020 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», Банк), в якому просила суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] депозит в сумі 22750 доларів США з відсотками в сумі 16395,89 доларів США та штрафними санкціями на суму 240044,64 грн, з якої пеня становить 183225,30 грн та 56819,34 грн як 3% річних. В обґрунтування позову, представник позивача указувала на те, що 08 жовтня 2012 року позивач уклала з відповідачем договір №SAMDN80000729497020 вклад «Універсальний», згідно з яким позивач внесла на депозитний рахунок № [NUMBER] кошти в сумі 22750 доларів США з нарахуванням відсотків в розмірі 9,5% річних. 24 квітня 2020 року позивач подала заяву про розірвання депозитного договору, однак відповідач кошти не повернув. Ухвалою судді від 14 травня 2020 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02 червня 2020 року від представника позивача надійшла заява із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, просила розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 23 червня 2020 року від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вказаний депозитний договір є припиненим, оскільки за договором банківського вкладу №SAMDN80000729497020 від 08 жовтня 2012 року 11 жовтня 2013 року було здійснено переказ грошових коштів на інший депозитний рахунок № [NUMBER] , договір №SAMDN80000738552637. Тому підстави для задоволення позову відсутні. 20 липня 2020 року представник позивача подала клопотання про витребування доказів, в якому просила витребувати від АТ КБ «Приватбанк» інформацію по всім діючим депозитним договорам, укладених між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк»; виписки по всім рахункам діючих договорів, укладених між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк»; інформацію про суму залишку на рахунках по діючих договорах, які відкриті на ім`я [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк». Ухвалою суду від 29 липня 2020 року постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29 липня 2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів - задоволено Витребувано у АТ КБ «Приватбанк» інформацію по всім діючим депозитним договорам, укладених між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк»; виписки по всім рахункам діючих договорів, укладених між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк»; інформацію про суму залишку на рахунках по діючих договорах, які відкриті на ім`я [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк». 28 жовтня 2020 року від АТ КБ «Приватбанк» надійшов лист про те, що 17 листопада 2014 року АТ КБ «Приватбанк» та товариство з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «Фінілон» уклали договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору, відповідно до умов якого було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон» в тому числі і за депозитними договорами клієнта [PERSON] №SAMDNWFD0070086850900, №SAMDN80000738552637, № SAMDN85000739392992, тому ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником. 01 грудня 2020 року від представника позивача надійшло клопотання про збільшення позовних вимог, в якому вона вказувала на те, що відповідач надав копію довідки про переведення коштів 11 жовтня 2013 року та наявності коштів [PERSON] за договором банківського вкладу №SAMDN80000738552637 від 11 жовтня 2013 року на загальну суму 27012,91 доларів США, що підтверджує і сама позивач. У зв`язку з чим, є необхідність уточнити позовні вимоги відповідно до статті 49 ЦК України, а саме здійснити перерахунок відсотків за договором, пені та 3% річних та інфляції відповідно до договору №SAMDN80000738552637 «Стандарт» від 11 жовтня 2013 року. Так, відсотки за укладеним депозитним договором з 11 жовтня 2013 року до 30 листопада 2020 року (дати подання клопотання про збільшення позовних вимог) складають 11 271,04 доларів США = 27012,91 доларів США: 100 х 6,5% річних х 2363 дні : 365 днів. За неналежне виконання грошових зобов`язань з відповідача підлягає стягненню пеня за період з 30 листопада 2019 року до 30 листопада 2020 року в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та визначається в гривневому еквіваленті від суми депозиту та розраховується за формулою: [Пеня] = [Сума боргу [769006,22 грн] х 2 х [Ставка пені%]/100%/365 днів х [Кількість днів 366] та складає 133 221,07 грн. Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України за неналежне виконання зобов`язання з відповідача підлягає стягненню 3% річних в період з 15 травня 2014 року (у зв`язку з прийняттям відповідно до Протоколу правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 15 травня 2014 року рішення про припинення діяльності всіх відокремлених підрозділів АТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим) до 30 листопада 2020 року (дата подання клопотання про збільшення позовних вимог). Таким чином, 3% річних розраховується за формулою: Сума боргу (769006,22 грн) х Процентна ставка /100%/365 дні х Кількість днів (2392 дні) та становить 151 067,67 грн. Крім того, представник позивача зазначала, що підставою позову є відмова банку повернути грошові кошти, що належать [PERSON] , предметом позову є грошові кошти. Тому предмет та підстави позову є незмінними. 29 грудня 2020 року від представника відповідача надійшли заперечення щодо клопотання про збільшення позовних вимог, в яких зазначено про те, що заявлені вимоги про стягнення з Банку грошових коштів вже за іншим депозитним договором є зміною підстав позову, оскільки позивач змінює фактичні обставини справи. Таким чином, подана заява не може бути прийнята судом, оскільки подана з пропущенням строку на подання такої заяви. Крім того, просив відмовити у долученні до матеріалів справи копії договору №SAMDN80000738552637 із платіжним дорученням, оскільки він не був поданий у встановлений процесуальним законом строк та відповідно був у розпорядженні позивача. Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року у якості третьої особи у справі залучено ТОВ ФК «Фінілон». 09 лютого 2021 року від представника позивача надійшли пояснення, в яких зазначено про те, що відповідач є загальнонаціональним банком та укладання договору з ТОВ ФК «Фінілон» не може вплинути на та обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнту. Крім того, позивач не надав згоди на переведення боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, тому відсутні підстави вважати, що переведення боргу відбулось за згодою позивача. 09 лютого 2021 року від представника позивача надійшла заява про зміну підстави позову, в якій зазначено про те, що у зв`язку з тим, що відповідач надав інформацію про переведення коштів та укладення нового договору № SAMDN80000738552637 від 11 жовтня 2013 року, що також підтверджує позивач, наявні підстави для зміни підстави позиву та здійснення перерахунку відсотків за договором, пені та 3% річних. На підставі викладеного, представник позивача просила змінити підставу позовних вимог, стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] збитки на суму тіла депозиту в розмірі 22 750доларів США з відсотками за договором в сумі 11 271,04 доларів США та штрафних санкцій, а саме: пеню в сумі 133 221,07 грн та 15 1067,67 грн як три проценти річних. 18 лютого 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено про те, що АТ КБ «Приватбанк» не несе зобов`язань за оскаржуваним договором, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за даним договором банківського вкладу, тому належним відповідачем в даній справі є саме ТОВ ФК «Фінілон». Крім того, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до Банку із вимогою про повернення коштів за договором банківського вкладу, тому у банку не виник обов`язок повернути грошові кошти, у зв`язку з чим порушення прав позивача відсутнє. Щодо стягнення пені, то слід зазначити, що застосування неустойки можливо лише на підставі договору або закону. Однак, позивач заявила вимогу про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що не ґрунтується на вимогах закону та договору, позовна заява не містить жодного нормативного обґрунтування можливості стягнення пені у вказаному розмірі. Що стосується стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України за період з 11 жовтня 2013 року до 30 листопада 2020 року, то вказаний строк виходить за межі загальної позовної давності. 25 лютого 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій указано на те, що позивач неодноразово зверталась до банку з проханням розірвати договір. 26 червня 2020 року позивач направив банку чергову заяву про розірвання всіх діючих депозитних договорів та повернення коштів й нарахованих відсотків. Крім того, стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ передбачено Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» в редакції від 11 липня 2013 року №543/96-ВР. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 27012,91 доларів США, 11271,04 доларів США процентів, 133221,07 грн пені та 151067,67 грн як 3% річних. Ухвалою суду від 18 березня 2021 року підготовче провадження закінчено та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши думку сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд установив, що 11 березня 2013 року сторони уклали договір №SAMDN80000738552637, вклад «Стандарт», за яким позивач передала кошти в сумі 27012,91 доларів США строком на 182 дні до 11 квітня 2014 року за умовами автоматичної пролонгації на кожні 6 місяців та процентною ставкою за користування банківським вкладом у розмірі 6.5% річних. Позивачу було відкрито особовий рахунок, на який підлягали зарахуванню вклад та проценти за вкладом. Після закінчення строку вкладу, 24 квітня 2020 року позивач письмово звернувся до відповідача із вимогами про розірвання договору, повернення суми вкладу та нарахованих процентів. Однак АТ КБ «Приватбанк» кошти за депозитом не повернув. 17 листопада 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» переводить на ТОВ «ФК «Фінілон» борг в об`ємі та на умовах, що існують в момент договору на підставі згоди кредиторів, отриманого ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті ПАТ КБ «Приватбанк», що є невід`ємною частиною до цього договору. Відповідно до частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За правилами статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Відповідно достатті 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку, слід дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача суми вкладу. Згідно з частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Частинами 5, 6 статті 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Таким чином, повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 28 січня 2015 року в справі № 6-247цс14. Встановлено, що 24 квітня 2020 року позивач звернувся до банку із заявою про повернення банківського вкладу та сплати процентів, чим засвідчила свій намір припинити дію договору. У зв`язку з цим банк був зобов`язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору. Проте, АТ КБ «Приватбанк» кошти не повернув, чим порушив свої грошові зобов`язання. Таким чином, виходячи із розрахунку, наданого позивачем сума процентів за договором складає 11271,04 доларів США = 27012,91 : 100 х 6,5 % х 2363 днів : 365. Що стосується посилань позивача на стягнення пені в сумі 133 221,07 грн, то слід зазначити наступне. Відповідно до статті 546, частини першої статті 548 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. За змістом частин 1, 3 статті 549, частини 2 статті 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнуталише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року в справі №904/4156/18. Умовами укладеного сторонами Договору передбачено, що у разі порушення сторонами умов договору порушник несе відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Ураховуючи те, що чинне законодавство не встановлює розмір штрафних санкцій (пеню) за порушення умов договору банківського вкладу в розмірі подвійної ставки НБУ, тому зазначені вимоги позивача є безпідставними. Посилання позивача на положення Закону України № 543/96-ВР від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» як на правову підставу для стягнення пені є помилковим, оскільки за змістом преамбули, цей Законрегулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Зазначений висновок відповідає висновку, викладеному в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 26 лютого 2020 року № 201/15035/15-ц. Щодо стягнення 151067,67 грн як трьох процентів річних, то зазначені вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду із позовом про стягнення з відповідача 151067,67 грн як 3% річних, позивач зазначала, що сума 3% річних за неналежне виконання зобов`язання розраховується за період з 15 травня 2014 року (у зв`язку з прийняттям відповідно до Протоколу правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 15 травня 2014 року рішення про припинення діяльності всіх відокремлених підрозділів АТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим) до 30 листопада 2020 року (дата подання клопотання про збільшення позовних вимог). Разом з тим, позивач не вказала підстав стягнення з відповідача 3% річних за період з 15 травня 2014 року до 30 листопада 2020 року, в той час як умовами укладеного між сторонами договору від 11 жовтня 2013 року №SAMDN80000738552637 передбачено, що вклад продовжується кожні 6 місяців у разі відсутності заяви вкладника про розірвання договору. Ураховуючи те, що позивач подала заяву про розірвання договору банківського вкладу 24 квітня 2020 року, тому відсутні підстави для висновку про зобов`язання відповідача сплатити три проценти річних від простроченої суми за період з 15 травня 2014 року до 30 листопада 2020 року. Що стосується посилань відповідача на те, що АТ КБ «Приватбанк» не несе зобов`язань за спірним договором, оскільки уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу, то слід зазначити наступне. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (стаття 521 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Таким чином, посилання відповідача про відсутність заперечень позивача щодо переведення боргу та взагалі можливості укладення договору переведення боргу у такий спосіб суперечить вимогам чинного законодавства. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (п.35). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (п.36). Враховуючи, що суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в розмірі 80, 5 % від заявлених позивачем, то з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 8460, 55 грн, оскільки позивач звільнений від оплати судового збору. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial