Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

14.12.2017 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми боргу, вказуючи, що 17.12.2003 року позивач позичив [PERSON] 86000 грн., про що було складено розписку, дату повернення позики у розписці вказано не було. Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 06.09.2018 року визнано за відповідачем в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 6,9900 га на території Благодатненської селищної Волноваського району Донецької області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку. Дізнавшись про існування спадкоємців, що прийняли спадщину після смерті боржника, у березні 2018 року він звернувся до відповідача з вимогою повернути борг, але відповіді не отримав. Вважає, що відповідач, як спадкоємець, що прийняв спадщину, має в повернути позивачеві борг, тому звернувся з позовом до суду, у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 86 000 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву слухати справу без його участі, на позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не подав. Суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Перевіривши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд враховує, що за висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. З розписки на а.с. 33 встановлено, що 17.12.2003 року [PERSON] отримав від позивача гроші у тимчасове користування в сумі 86 000 грн. Таким чином, суд вважає доведеним факт укладення між [PERSON] та позивачем 17 грудня 2003 року договору позики. Як зазначив ВС України у постанові від 02.07.2014 року № 6-79 цс 14 стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (ст.ст. 527-545 ЦК). За змістом ст. 526 ЦК належне виконання зобов'язання - це, передусім, виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами. Частина 1 ст. 510 ЦК визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У ч.1 ст. 527 ЦК сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором, або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Як вбачається з копії рішення Волноваського районного суду від 06.09.2016 року за позовом відповідача до [PERSON] про визнання права власності на спадщину за законом ( що набрало законної сили 16.09.2016 року), [PERSON] помер [INFO] року- ця обставина встановлена рішенням суду, тому, відповідно до положень ст.82 ЦПК України, доказуванню не підлягає. ( а.с.5) Статтею 1218 Цивільного кодексу (далі ЦК) України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.2,3 ст.1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. На а.с.6 міститься вимога позивача до відповідача про повернення йому боргу, яка була направлена відповідачу рекомендованим поштовим відправленням у березні 2017 року, яку той отримав особисто 25.03.2017 року- про що свідчить запис у поштовому повідомленні, копія якого міститься на а.с.7. Статею 1282 встановлено: спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи, що правовідносини, що склалися між позивачем та [PERSON] допускають правонаступництво, відповідач є правонаступником боржника [PERSON], який порушив свої зобов*язання за договором позики про повернення боргу, прийняв спадщину, тому суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони є обґрунтованими та ґрунтуються на законі. Відповідач не надав заперечень проти позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 860 грн. судового збору, оскільки заявлені вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved