Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

13 лютого 2015 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом до відповідачів з вимогами: усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] прав власника квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], по розпорядженню та користуванню своїм майном; визнати відповідачів особами, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Посилалися на те, що квартира була продана відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] позивачеві [PERSON] за договором купівлі-продажу від 7 червня 2002 року, у зв'язку з чим продавці втратили право користування нею, однак з квартири не виписались і залишаються зареєстрованими в ній, чим обмежуються його права власника. Внаслідок цього на їх адресу надходить адресована відповідачам кореспонденція від банків та телефонні дзвінки з цього приводу. На адресу зареєстрованого в установленому порядку місця проживання відповідачі були надіслані судові повістки про виклик у судове засідання, які були повернуті до суду з відміткою пошти про те, що вони за цією адресою не проживають. Згідно правила ч. 5 ст. 74 ЦПК України у такому випадку вважається, що судовий виклик вручений їм належним чином. Беручи до уваги наявність умов, передбачених ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів. В судовому засіданні позивачі [PERSON] і [PERSON] пояснили, що перебуваючи у шлюбі, у 2002 році купили зазначену квартиру, оформивши договір купівлі-продажу на [PERSON]. Сім'я попередніх власників виїхала з квартири, забравши всі свої речі. Домовленості про те, що вони будуть залишатися зареєстрованими в квартирі не було. З час купівлі квартири вони та їх син постійно в ній проживають. У минулому році на їх адресу почали надходити листи від банків, а також телефонні дзвінки з питань повернення кредиту попередніми власниками квартири. У зв'язку з цим вони звернутися до комунального підприємства і з'ясували, що відповідачі після продажу квартири не виписалися і по цей час значаться зареєстрованими в квартирі, що спонукало їх звернутися до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подавши заяву, у якій просив справу розглянути за його відсутності та заяву, у якій повідомив, що перебуває на роботі і не може з'явитися до суду. Суд встановив, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 7 червня 2002 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області, зареєстровано з реєстрі за № 3178, [PERSON], [PERSON], [PERSON], 1987 року народження, який діє за згодою свого батька [PERSON], які мешкають в [ADDRESS], з однієї сторони (Продавці) та [PERSON], що проживає в [ADDRESS], з другої сторони (Покупець) уклали договір про те, що Продавці продали, а Покупець купив квартиру номер тридцять один, що знаходиться в будинку номер шість Вільнюського кварталу м. Славутича Київської області (п. 1). Покупець набуває право власності на квартиру з моменту підписання цього договору за умови його нотаріального посвідчення (п. 6). Пункт 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями сторонам роз'яснено (п. 9). Згідно реєстраційного напису на договорі 18 червня 2002 року квартира зареєстрована Славутицьким міським бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON] та записана в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 277/31 (а.с.14). Згідно технічного паспорту на квартиру, вказана квартира посімейного, спільного заселення, розташована на 1 поверсі 5 поверхового будинку та складається з трьох кімнат (а.с.15-16). Між споживачем [PERSON] та ВАТ ЕК «Чернігівобленерго» укладено договір про користування електричною енергією від 13.11.2003 р. (а.с.17-18, 19, 20-22). Між комунальним підприємством «Управління житлово-комунального господарства» та [PERSON] укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 10 лютого 2015 року (а.с.23). Між комунальним підприємством «Житлово-комунальний центр» і [PERSON] укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 10 лютого 2015 року (а.с.24). З копії особового рахунку [PERSON] видно, що нарахування оплати за житлово-комунальні послуги проводиться щомісячно на 3 мешканців, заборгованість станом на 01.02.2015 р. становить 1237,74 грн. (а.с.25). Згідно довідки ф. 3 про місце проживання і реєстрацію від 4 лютого 2015 року, виданої комунальним підприємством «Житлово-комунальний центр», у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано місце постійного проживання, крім [PERSON], [PERSON] та [PERSON], - позивачів по справі, також [PERSON], [PERSON] та [PERSON], - відповідачів по справі (а.с. 26). Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення (ч. 3). Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч. 4). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 346 цього Кодексу України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Беручи до уваги, що право користування майном є похідним від права власності на нього, то припинення права власності відповідачів на спірну квартиру за договором її купівлі-продажу припинило також їх право користування квартирою з моменту переходу до позивача [PERSON] права власності на неї за договором, яким іншого не передбачено. Оскільки між ними у подальшому не було також укладено договору найму (оренди) спірної квартири, то відповідачів необхідно визнати такими, що втратили право користування спірною квартирою у зв'язку з її відчуженням позивачеві [PERSON] за договором купівлі-продажу. Відповідно до абз. 3 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення, зокрема, права користування житловим приміщенням, є однією з підстав для зняття з реєстрації місця проживання особи. Відповідно до положень глави 29 Цивільного кодексу України право захисту права власності належить власнику. Як встановлено судом, власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу є позивач [PERSON], який використовує її для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї, - позивачів по справі. Встановлення права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру як таку, що була придбана під час шлюбу, виходить за межі предмету позову у цій справі. У судовому засіданні також встановлено, що після відчуження квартири відповідачі з неї виселились та забрали всі свої речі і будь-яких перешкод у здійсненні позивачем [PERSON] свого права власності на квартиру не створюють. Наявність реєстрації відповідачів у спірній квартирі та надходження кореспонденції і телефонних дзвінків від банків на їх ім'я не є перешкодами у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у розумінні ст.. 391 ЦК України. Виходячи з цього, вимога про усунення перешкод у здійсненні позивачем [PERSON] прав власника квартири щодо користування та розпорядження нею є безпідставною і задоволенню не підлягає. Беручи до уваги викладене, позов необхідно задовольнити частково, визнавши відповідачів особами, які втратили право користування спірною квартирою у зв'язку з її відчуженням позивачеві [PERSON] за його позовом та відмовити у задоволенні іншої його частини. Згідно правила ст.. 88 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати відшкодовуються позивачеві у відповідній частині.

Outcome: partial