Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

13.12.2018 року позивач звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою № 80 по вул. Рокосовського, 62 в м. Чернігові та зняти її з реєстраційного обліку. Позивач подав до суду заяви про розгляд справи без його участі, позов просив задовольнити. Відповідач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала. Третя особа подала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з таких підстав. Судом установлено, згідно довідки про склад сімї № 12836 від 06.12.2018 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (квартиронаймач), [PERSON] (дружина) та [PERSON] (дочка) (а.с.5). Згідно акту від 06.12.2018 відповідач не проживає у [INFO] у звязку з виїздом за кордон (а.с.6). Згідно свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] квартира належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Відповідно до частини другої\~статті 405 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позову, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.\~ З аналізу змісту положень цієї статті слідує висновок про те, що визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням можна лише члена сім'ї власника житла, а не власника або співвласника житла, оскільки в такому випадку власник (співвласник) буде позбавлений права користування об'єктом права власності, яке гарантоване\~статтею 41 Конституції України. У відповідності до ч.2\~ст.317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~встановлено непорушність права власності. Ніхто не\~\~може бути\~\~протиправно позбавлений цього права\~\~чи обмежений у його здійсненні. Відповідач, як співвласник житлового будинку, згідно ч.1\~ст.383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод\~(1950 р.), ратифікованою\~Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі\~Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Враховуючи викладене і те, що відповідач є співвласником спірної квартири, він має рівне з позивачем та третьою особою право володіння, користування та розпорядження нею, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування квартирою, не залежно від тривалості часу його відсутності. Окрім цього, заява\~про визнання\~позову надійшла\~від відповідача в конверті\~з адреси,\~за якою\~її визнають\~такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою). Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує його права як співвласника житла. Враховуючи викладене вище, позов із заявлених підстав задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed