Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

14.09.2017 року [PERSON] звернулася до Баранівського районного суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідач вироком апеляційного суду Житомирської області від 18.06.2008 року був засуджений за ч. 1 ст. 115 КК України на 12 років позбавлення волі. 27.11.2009 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, тобто, в період часу коли відповідач відбував вищезазначене покарання в місцях позбавлення волі. Під час даного шлюбу у них народилися діти :донька [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач та відповідач вважали, що зможуть створити хорошу та міцну сімю. У квітні 2017 р. відповідач повернувся додому з місчь позбавлення волі і сторони з'ясували, що зберегти шлюб не під силу, адже вони мають різні характери, різні погляди на життя та виховання дітей. На даний час позивач та відповідач спільно не проживають. Спільного майна вони не мають, за взаємною згодою домовилися, що діти будуть проживати з позивачем. Просила постановити рішення, яким шлюб між ними розірвати, дітей залишити на проживання з матір'ю, стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. на кожну дитину. Позивач в судове засідання не явилася, від представника позивача [PERSON], надійшла заява в якій остання просила розглядати дану справу без представника та позивача, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не явився, надіслав суду заяву в якій просив розглядати дану справу без його участі позовні вимоги визнає повністю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 27.11.2009 р. між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ТП №063850 (а.с.5). Згідно свідоцтва про народження серії 1-ЖС №196918 та серії 1-ТП №220636, позивач є матрію, а відповідач батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 6,7). Відповідно до ч. 3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. На підставі вищевикладеного, враховуючи визнання відповідачем в цій частині позову, суд задовольняє його. У відповідності до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо участі відповідача в утриманні дітей. За змістом ст.. 8 Закону України « Про охорону дтитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до положень ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно частин 1-2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою ВРУ № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі положень ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За таких обставин, враховуючи матеріальне положення сторін, те що відповідач позов в частині стягнення аліментів визнав , суд визначає розмір аліментів, що будуть стягуватись з відповідача на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно на утримання кожної дитини.

Outcome: approved