Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

14.08.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним Договір кредиту №07/12/2006/840-К/72, укладений 27.12.2006 року між ВАТ КБ Надра та [PERSON], визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 10.12.2009 року до кредитного договору та визнати недійсним Іпотечний договір реєстровий №105581 від 27.12.2006 року про передачу в іпотеку земельної ділянки площею 0,062 га, яка розташована за адресою: СК Сухий Лиман, ділянка №99, Прилиманська сільська рада, Овідіопольського району Одеської області, яка належить [PERSON] При цьому, позивач посилається на те, що кредитний договір та додаткова угода до нього, які були укладені між [PERSON] та ПАТ «Надра» не містять інформації про сукупну вартість кредиту, відсутня ціна договору, у зміст угод не включені основні права споживача. Позивач зазначає, що з часу укладання кредитного договору, а саме з 2006 року, значно збільшилися витрати позичальника на обслуговування кредиту, у зв'язку із падінням гривні. Позивач не міг передбачити такі зміни курсу національної валюти. У зв'язку із чим, на думку позивача, вказані договори мають бути визнаними судом недійними. Окрім того, на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсність кредитного договору має наслідком недійсність іпотечного договору. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовну заяву підтримав та просить її задовольнити. При цьому пояснив, що зі сторони банку наявна омана позивача та нечесна підприємницька діяльність, оскільки банком при наданні кредиту не було проінформовано позичальника про ціну кредиту. Укладені договори не містять необхідних умов та суперечать вимогам закону. Представник відповідача ПАТ КБ «Надра» [PERSON] у судовому засіданні підтримав надані письмові заперечення на позовну заяву та просить відмовити у задоволенні позову. Представник підтримав надану заяву про застосування строків позовної давності. При цьому пояснив, що оскільки оспорюваний кредитний договір з позивачем було укладено у 2006 році, а додаткова угода № 1 у 2009 році, то строк позовної давності відповідно закінчився у 2009 році та 2012 році. Представник відповідача [PERSON] банку України до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. До суду надано письмові заперечення на позовну заяву та заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Вислухавши представників сторін, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 27.12.2006 року між ВАТ КБ «Надра» /правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра»/ та [PERSON] було укладено кредитний договір № 07/12/2006/840-К/72. Відповідно до умов якого, позивач отримав кредит у розмірі 23\~000 дол. США для придбання у власність земельної ділянки за адресою: с. Сухий Лиман, ділянка № 99 Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, загальною площею 0,062 га. Відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 10% річних. Плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом усього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом. Кредит наданий строком до 26.12.2036 року /а.с. 5-6/. 10.12.2009 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 07/12/2006/840-К/72 від 27.12.2006 року. Предметом додаткової угоди № 1 є надання позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 22\~258,97 дол. США зі сплатою 8,4 відсотків річних на протязі 12 місяців з дня підписання угоди. Комісія у вигляді плати за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 290 дол. США /а.с. 7-11/. ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] 27.12.2006 року уклали іпотечний договір, предметом якого є забезпечення виконання зобовязань позивача за кредитним договором, передання в іпотеку ВАТ КБ «Надра» земельної ділянки, площею 0,062 га, цільове призначення - для ведення садівництва, власником якої є [PERSON] та знаходиться за адресою: СК Сухий Лиман, ділянка №99, Прилиманська сільська рада, Овідіопольського району Одеської області /а.с. 12-14/. Як вбачається із матеріалі справи, а саме відповідно до заяви про видачу готівки № NL-2 від 28.12.2006 року, позивач [PERSON] отримав від ВАТ КБ «Надра» грошові кошти у розмірі 23\~000 дол. США, що еквівалентно у гривні 116\~150 грн. /а.с. 106/. Згідно з частиною 1 статті 638 та частиною 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі частини 2 статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Суд не приймає до уваги пояснення представника позивача, що надання кредиту за кредитним договором в іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства. Оскільки, законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, зокрема, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закон України «Про [PERSON] банк України», постанови [PERSON] банку України. Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії. Дійсно, іноземна валюта, що належить до валютних цінностей, відноситься до речей, обмежених (але не заборонених) у господарському обороті, і для них державою встановлені особливі правила використання. Але ні Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ні жоден з інших нормативно-правових актів не передбачали прямих обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті фізичним особам станом на дату укладання кредитного договору, а саме на 27.12.2006 року. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Тобто, закон допускає вираження зобов'язання та його виконання в іноземній валюті. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Із норм ст. ст. 524, 533 ЦК України випливає, що грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у гривнях; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом. Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 ЗУ «Про банки банківську діяльність», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Крім того, зазначена позиція викладена у ч. 10 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якій роз'яснено законність укладення кредитних договорів фінансовими установами в іноземній валюті у випадках та порядку, передбачених чинним законодавством. Судом досліджено на спростування доводів позивача стосовно відсутності у відповідача права на укладання кредитного договору в іноземній валюті, банківську ліцензію № 21 /а.с. 104/, дозвіл № 21-2 /а.с. 104 зворот/ та додаток до дозволу № 21-2 від 01.11.2005 року /а.с. 105/. При цьому, суд приймає до уваги доводи сторони позивача, що анкета-заява клієнта/а.с. 41-43/ та памятка клієнта /а.с. 44-45/ не містять ні суми договору, ні валюти кредиту, ні суми відсотків, ані іншої інформації стосовно обслуговування кредиту,та що анкета-заява клієнта підписана позивачем дише через рік після укладання кредитного договору, а саме 27.12.2012 року. Стосовно пояснень представника позивача про наявність омани банком [PERSON] про ціну кредиту та неможливості позивача передбачити зміну курсу національної валюти, суд зазначає наступне. Стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України. Таким чином твердження про те, що перед підписанням Кредитного договору позивач не отримав необхідної інформації щодо умов кредитування не відповідає дійсності. Крім цього, для отримання кредитних коштів позичальник мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки 10.12.2009 року /тобто через три роки після укладення основного кредитного договору у 2006 році/ підписав із ВАТ КБ «Надра» додаткову угоду № 1, що підтверджує усвідомлення своїх дій при укладанні Кредитного договору, позичальника ніхто не примушував брати кредит в іноземній валюті, це було його вільним волевиявленням, позичальник сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе. Про згоду позивача з умовами укладеного кредитного договору також свідчить і те, що з моменту укладення договору він протягом тривалого часу належним чином виконував умови кредитного договору, вчасно, в повному обсязі сплачував грошові кошти за користування кредитом /як то вказано особисто позивачем у позові станом на липень 2014 року ним повернуто банку 18\~051 дол. США та сплачено 9 9976 грн./ та не висловлював до моменту звернення до суду із позовом свої письмові заперечення/незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність кредитного договору в передбаченому законодавством порядку. Позичальник, згідно з ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України, мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п. 6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позичальника існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальник не відмовився від отримання кредитних коштів саме в валюті - доларах США. Таким чином, на момент укладення договору кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачати коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються [PERSON] банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління [PERSON] Банку України № 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Відтак, девальвація гривні знаходиться поза межами контролю ПАТ КБ «Надра». Так, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) в 2006 році з остаточною датою повернення кредиту у 2036 році. Очевидним є факт того, що протягом цього часу можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом є необачною поведінкою з боку сторони по договору. Тому, укладаючи кредитний договір, позивач цілком мав усвідомлювати можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів. Таким чином, всі сторони за кредитним договором могли та повинні були розумно передбачити під час укладення зазначеного договору ймовірну зміну та коливання курсу валют. При укладанні договору та визначенні їх умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини за яких він буде виконуватися. При цьому, допитаний у судовому засіданні 30.04.2015 року свідок [PERSON] пояснив суду, що був присутній зі своїм рідним братом, позивачем по справі, в момент отримання ним кредиту у ВАТ КБ «Надра». Свідок зазначив, що на запитання брата скільки він переплатить за кредит, йому представник банку відповів, що не більше як у 2 рази. Додаткову угоду № 1 до кредитного договору, свідок пояснив, що брат підписував, але не за його присутності. Так, суд приходить до висновку, що і показання свідка, допитаного судом за клопотанням сторони позивача, підтверджують той факт, що позивач [PERSON] розумів ціну кредиту та ризик укладеного ним договору. Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. У судових дебатах представник позивача посилався на рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011. Однак, у ході розгляду справи судом встановлено, що позивачу було відомо про умови кредитного договору та додаткової угоди до нього. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом досліджено розрахунок заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором станом на 06.03.2014 року, з якого вбачається, що заборгованість по тілу кредиту складає 21\~748,2 дол. США /а.с. 46-54/. Крім того, судом досліджено квитанції про оплату позивачем оспорюваного кредитного договору /а.с. 55-76/. Так, 26.02.2014 року згідно квитанції № 132761167 [PERSON] погасив заборгованість на суму 260 дол. США, що еквівалентно 2450,99 грн. Враховуючи, що суд прийшов до висновку, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги стосовно визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди до нього, суд вважає, що і позовні вимоги щодо визнання недійсним іпотечного договору, теж не підлягають задоволенню. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню, так як необґрунтована та недоведена.

Outcome: dismissed