Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

12 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] року помер його батько, [PERSON]. Після смерті останнього відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, ввійшов житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. Він прийняв спадщину після смерті батька, але у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вищевказаний будинок, нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за ним в порядку спадкування за законом після батька, [PERSON], який помер [INFO] року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився. Представник останнього за довіреністю [PERSON] подав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує (а. с. 40). Представник відповідача - Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не з'явився без повідомлення причин. Про час, день і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а. с. 49). Третя особа - [PERSON] у судове за сідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує (а. с. 48). У зв'язку з неявкою сторін, третьої особи суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає, що на підставі п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON], який помер [INFO] року, слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого ЦК України, так як правовідносини продовжували діяти після набрання чинності вказаним Законом. Згідно з ч. 1 ст. 524, ст. 525 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1261 ЦК України діти спадкодавця мають право на спадкування за законом у першу чергу. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] року в с. Вири Білопільського району Сумської області помер батько позивача та третьої особи у справі - [PERSON] (а. с. 6-8). Після смерті останнього відкрилася спадщина на побудований у 1965 році житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], який знаходиться на земельній ділянці, переданій спадкодавцю у приватну власність на підставі рішення виконкому Вирівської сільської ради від 28 липня 1993 року (а. с. 10-14, 19). Відповідно до інформації Вирівської сільської ради [PERSON] на день смерті [INFO] року проживав та був зареєстрований за вищевказаною адресою один. Спадщину після останнього прийняв син, [PERSON], який протягом шести місяців з дня смерті батька розпоряджався предметами домашнього вжитку та особистими речами померлого, зберігав документи, доглядав за будинком та городом. Заповіт від імені [PERSON] виконавчим комітетом сільської ради не посвідчувався (а. с. 23). З матеріалів справи також вбачається, що 22 березня 2016 року за заявою [PERSON] заведена спадкова справа після померлого [INFO] року [PERSON] Позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на належну померлому на підставі сертифіката серії [NUMBER] від 05 грудня 1996 року земельну частку (пай). У свою чергу [PERSON], яка залучена до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті батьків - [PERSON], яка померла [INFO] року та [PERSON], який помер [INFO] року (а. с. 35, 42-46). Таким чином, судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом після померлого [INFO] батька, [PERSON], який в установленому законом порядку прийняв спадщину, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. За даними Філіалу Білопільська госпрозрахункова виробнича дільниця КП Сумське міське бюро технічної інвентаризації від 09 лютого 2017 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], за фізичною чи юридичною особою не зареєстровано (а. с. 25). Відповідно до висновку та довідки КП «Білопільське районне архітектурно-планове бюро» від 05 жовтня 2017 року житловий будинок та господарські будівлі, що знаходяться за вказаною вище адресою, зведені з дотриманням архітектурних, санітарних і протипожежних норм та правил, знаходяться в межах земельної ділянки, не виходять за червону лінію вулиці, а також не знаходяться на суміжних земельних ділянках (а. с. 50-51). Частиною третьою статті 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 означеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Вказаним нормативним актом передбачалася державна реєстрація (інвентаризація) будинків і домоволодінь у межах міст та селищ, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тобто, фактично записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що [PERSON], який помер [INFO] року, набув право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у порядку, який був передбачений законодавством, що діяло на момент виникнення цього права. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з нормами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під номером [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved