Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

13 жовтня 2015 року, позивачка [PERSON], звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому просила суд, визнати свого онука відповідача [PERSON], таким, що втратив право користування житловим будинком з господарчими будівлями та спорудами № 3 по вул. Молодіжна в с. Доброолександрівка, Овідіопольського району, Одеської області, який належить їй на праві власності згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9300477 від 15.12.2005 р., мотивуючи це не проживанням відповідача у вказаному будинку більше року, а саме з середини грудня 2014 р. після того, як у них склалися неприязні стосунки між ними, відсутністю його особистих речей у її будинку, враховуючи, що вона має намір продати свій будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, а реєстрація відповідача у вказаному будинку, заважає їй, як власниці будинку на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм власним будинком. В судовому засіданні представники позивачки за нотаріально посвідченими довіреностями повністю підтримали позов. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставними та необґрунтованим, і вважаючи, що між ним та його бабусею (позивачкою) можливо примирення. Заслухавши думку учасників судового процесу та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Статтями 71,72 ЖК України передбачено при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд встановив, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9300477 від 15.12.2005 р., виданого на підставі рішення виконкому Доброолександрівської с/р № 65 від 31.10.2005 р. - позивачці [PERSON] належить житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами № 3 по вул. Молодіжна в с. Доброолександрівка, Овідіопольського району, Одеської області, а також згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 248595 від 29.12.2012 р. [PERSON] є власницею земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1719 га, на якій розташований вищевказаний житловий будинок (а.с. 5,6). В судовому засіданні було з`ясовано і підтверджено сторонами, що відповідач [PERSON] є онуком позивачки, який зареєстрований у вищевказаному будинку позивачки, і з яким у них склалися напружені і неприязні стосунки з приводу ненаданням останнім жодної допомоги (матеріальної, моральної) позивачці, яку та потребує з огляду на її похилий вік та хвороби, у звязку з чим, вона на сьогодні знаходилася у лікарні, і де її онук [PERSON] жодного разу не відвідав, що він підтвердив в судовому засіданні (а.с. 10). Також, суд встановив, що єдиною людиною, яка надає як моральну, так і матеріальну допомогу позивачці є її донька [PERSON] (представниця позивачки), яка також зареєстрована за вищевказаною адресою і проживаючи в [INFO], постійно приїжджає до своєї матері, надаючи всіляку допомогу і доглядаючи позивачку, на відміну від відповідача. Заочним рішенням Овідіопольського райсуду від 04.09.2014 р., яке набрало законної сили 15.12.2014 р., був задоволений позов [PERSON] і визнано [PERSON] (батька відповідача) та [PERSON] такими, що втратили право користування вищевказаним житловим будинком (а.с. 7,9). Згідно довідок Доброолександрівської с/р № 142 від 03.03.2015 р. та № 365 від 16.06.2015 р. за адресою : с. Доброолександрівка, вул. Молодіжна, 3 зареєстрована позивачка та відповідач, а фактично проживає лише одна позивачка (а.с. 10,11). Актами обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 11.06.2015 р., від 28.02.2015 р., складеного депутатом сільради та сусідами підтверджується, що за вищевказаною адресою проживає позивачка пенсіонерка [PERSON], яка власницею вказаного будинку і нещодавно перенесла три інсульти, хворіє, сторонньої допомоги немає, так як мешкає одна, але має зареєстрованого онука, який мешкає разом із своєю сім`єю у матері дружини за адресою : с. Доброолександрівка, вул. 50 років Жовтня, 43 і сусіди підтверджують цей факт. Крім того, зазначається, що позивачка одинока, потребує матеріальної допомоги (а.с. 12-13). При чому, актом сусідів від 25.12.2014 р. підтверджується, що у січні 2013 р. у вищевказаний будинок, що належить позивачці, під час її відсутності у будинку, самовільно вселилися її онук (відповідач) із сім`єю, які з середини грудня 2014 р. і по даний час не проживають за адресою : [INFO] і спільного господарства з позивачкою не ведуть, а позивачці регулярно надає матеріальну допомогу її донька [PERSON] (а.с. 14). Суд встановив і це було підтверджено відповідачем, що будь-якого договору найму спірного житлового будинку він з позивачкою не укладав. Суд дійшов висновку, що у вищевказаному житловому будинку, належного позивачці зареєстрований відповідач, який, як вбачається з матеріалів справи не проживає у будинку з середини грудня 2014 р., тобто більше року, і в будинку відсутні його особисті речі, і реєстрація якого у спірному будинку, заважає позивачці, як законній власниці будинку на свій розсуд вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм власним нерухомим майном відповідно до Закону. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач, починаючи з грудня 2014 р., не проживає у вказаному будинку понад один рік без поважних причин. На думку суду, в даному випадку має місце спір про захист законного права власності позивачки, як власників будинку. З наведених підстав суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Суд не приймає до уваги твердження відповідача, що у спірному будинку знаходяться його особисті речі, враховуючи, що вказані твердження не підтверджені суду жодними належними та допустмими доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 57-60 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, у звязку з чим, документально підтверджена сума судового збору у розмірі 551,20 грн. сплачена позивачкою при подачі позову підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved