Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

13.09.2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь 50 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків. На обгрунтування позову послався на те, що 16.05.1997 року був прийнятий учнем підземного гірничого робітника з повним робочим днем в шахті (наказ №108 к від 22.05.95 року). Після курсів переведений прохідником п`ятого розряду з повним робочим днем в шахті (наказ №71 к від 16.05.1997 року.) Наказом за №309 к від 07.09.2010 року звільнений з роботи на підставі п.4.2 ст.40 КЗпП України. 31.03.2001 року, о 12.30 год., на ДВАТ шахта «Червоноградська» стався нещасний випадок за його участю. 03.04.2001 року Головою правління ДВАТ шахта «Червоноградська» затверджено акт про нещасний випадок за №29 форми Н-1. У пункті за №6 акту зазначається, що комісія, оглянувши місце події, опитавши очевидців, вивчила технічну документацію, прийшла до висновку, що нещасний випадок з прохідником дільниці підготовчих робіт [PERSON] т№2143 стався при таких обставинах: 31.03.2001 року в першу зміну (08 год. 00 хв. - 14 год. 00 хв.) в.о. нач. ДПР [PERSON] , т№2345 був даний наряд ланці прохідників в складі МГВМ [PERSON], т№2373, прох [PERSON] , т№1821, прох [PERSON] , т№347, прох [PERSON] , т№ [NUMBER] на виконання маневрових робіт, видачу вантажу, доставку порожняк, проходження штрека 0,8 м, кріплення 1 рами. При видачі вантажу з 304 контейнерного штрека на лебідці ЛВД-24 №1 була вирвана ходова стрічка з кронштейна кріплення. При цьому рукояткою лебідки було травмовано прохідника [PERSON] , який на ній працював, в область паху. Роботами на зміні керував гірничий майстер [PERSON] , т№132. В пункті 7 акту про нещасний випадок зазначено, що причиною нещасного випадку був незадовільний технічний стан засобів виробництва. У виписці з історії хвороби за №3650/255 зазначається, що він знаходився на стаціонарному лікуванні в урологічному відділенні ЧЦМЛ з 31.03.2001 року по 30.04.2001 року. Діагноз: Травматичний розрив лівого яєчка. Забійна рана лівого яєчка 18.04.2001 року проведена операція, лівобічна орхоспідімектомія. Внаслідок отримання травми під час виконання трудових обов`язків, йому було завдано значної моральної шкоди, що полягала у значному фізичному болю та стражданнях. Душевні страждання полягають у фізичному болю та стражданнях, достроковій втраті працездатності, що призвело до погіршення матеріального становища, втраті соціальних зв`язків, неспроможності ведення домашнього господарства та виконання домашніх обов`язків. Все це змушує його докладати додаткових фізичних та моральних зусиль для організації повноцінного способу життя. 09.10.2019 року представник відповідача подала відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що позивач знаходився на стаціонарному лікуванні з 31.03.2001 року по 30.04.2001 року, лікарняний лист оплачено. Після цього позивач повернувся до виконання своїх трудових обов`язків, працюючи прохідником п`ятого розряду з повним робочим днем, працював до 04.09.2010 року. При влаштуванні на роботу позивач був ознайомлений з умовами його праці, інструкціями по охороні праці та іншими нормативними актами, йому було відомо, що умови праці пов`язані з ризиком у роботі. Позивач належним чином не обґрунтував розмір відшкодування моральної шкоди, а також не довів належними та допустимими доказами факту завдання йому моральної шкоди. Загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права (позовна давність), встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до Закону від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» особам, які потерпіли на виробництві, до 01 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з моменту передачі відповідними підприємствами в установленому порядку документів, що підтверджують право цих працівників на такі послуги. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, пославшись на обставини викладені в ньому, просили позов задовольнити. У судове засідання 23.10.2019 року позивач та його представник не з`явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, пояснила що не було втрати працездатності, акт набрав чинності 3 квітня тому відшкодуванням шкоди займається форд соціального страхування, зазначила, що пропущено строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке. Установлено, що позивач 16.05.1997 року був прийнятий учнем підземного гірничого робітника з повним робочим днем в шахті (наказ №108 к від 22.05.95 року). Після курсів переведений прохідником п`ятого розряду з повним робочим днем в шахті (наказ №71 к від 16.05.1997 року.) Наказом №309 к від 07.09.2010 року звільнений з роботи на підставі п.4.2 ст.40 КЗпП України. Як видно з матеріалів справи, а саме з копії акту № 29 про нещасний випадок на виробництві 31.03.2001 року з [PERSON] під час виконання трудових обов`язків стався нещасний випадок, під час якого рукояткою лебідки було травмовано [PERSON] , який на ній працював, в область паху. Причина нещасного випадку - незадовільний технічний стан засобів виробництва. Відповідно до копії виписки з історії хвороби позивача №3650/255 [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в урологічному відділенні ЧЦМЛ з 31.03.2001 року по 30.04.2001 року. Діагноз: травматичний розрив лівого яєчка. Забійна рана лівого яєчка. 18.04.2001 року проведена операція, лівобічна орхоспідімектомія. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків (ст.173 КЗпП України). Згідно з ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який введено в дію 24.11.1992 року (згідно Постанови Верховної Ради України від 14.10.1992 року № 2695-XII) і який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.1993 року № 492, введеними в дію з 01.07.1993 року (далі - Правила). Згідно з абзацом 5 пункту 4, пункту 11 цих Правил за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується така. Моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; ( Пункт 11 доповнено абзацом третім згідно з Постановою КМ N 492 ( 492-94-п ) від 18.07.94) рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. ( Абзац пункту 11 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1100 ( 1100-97-п ) від 03.10.97) Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР (в редакції від 30.10.1999 року) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди підтверджується також наявними у справі копіями медичних документів та знаходить своє пояснення згідно із вищевказаними положеннями Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, а отже, про право позивача на її відшкодування. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано, що нещасний випадок стався 31.03.2001 року, а розмір відшкодування моральної шкоди на цей час, згідно з частиною 2 пункту 11 зазначених Правил, не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, беручи до уваги тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан його здоров`я, настання у зв`язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування у сумі 2500,00 грн. Судом ураховано, що з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці». Цим Законом внесено зміни до законодавчих актів України Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та викладено в новій редакції з назвою «Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відповідно до ч. 7 ст. 36 цього Закону страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. Згідно з ч. 8 ст. 36 цього Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Крім того, ушкодження здоров`я позивача мало місце 31.03.2001 року, до набрання чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відповідальним за відшкодування спричиненої моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, зокрема, трудовим каліцтвом, був роботодавець, а не Фонд соціального страхування від нещасних випадків, тому суд відхиляє доводи представника відповідача у цій частині. Безпідставним є посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки на спірні відносини поширюється дія ЦК України 1963 року, відповідно до статті 83 якого позовна давність не розповсюджується на вимогу позивача, оскільки така випливає з порушення особистих немайнових прав. Враховуючи часткове задоволення позову,

Outcome: partial