Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

14 січня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус ДМНО Покинтелиця Д.В. про визнання договору недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень, позивач зазначає, що у 2008 році вона придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , у якій проживає весь цей час, сплачувала комунальні послуги та отримувала пенсію, поки не вирішила допомогти онукові своєї рідної сестри [PERSON] , в якого не було місця проживання. У 2012 році позивач склала заповіт на вищевказану квартиру на ім`я своєї рідної сестри - [PERSON] . Так як позивач є людиною одинокою, похилого віку та потребує постійної опіки та допомоги, а також маючи власне житло у місті, вона у 2015 році вирішила запропонувати відповідачу тимчасово переїхати до неї. За час, поки відповідач проживав у позивачки, остання пообіцяла йому скласти заповіт вже на його ім`я. Оформлення та сплату послуг нотаріуса [PERSON] зобов`язався взяти на себе. У березні 2016 року відповідач привіз позивачку до приватного нотаріуса, де [PERSON] , довіряючи і бажаючи допомогти своєму родичу, підписала не читаючи усі необхідні документи, не усвідомлюючи що це був не заповіт, а договір-купівлі продажу. Позивач зазначає, що [PERSON] , розуміючи, що вона знаходиться у похилому віці та у незадовільному стані здоров`я, використав це та ошукав позивачку, наголошуючи, що вона підписує заповіт на його ім`я, знаючи що вона йому довіряє та не буде перевіряти що підписує. Враховуючи той факт, що позивач не мала наміру продавати спірну квартиру, остання просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним. Також позивач згодна у вигляді двосторонньої реституції повернути відповідачу всі суми сплачених комунальних послуг за спірну квартиру. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Крім того, від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в яких остання зазначила, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки посилання позивачки на поганий стан здоров`я, що стало передумовою нерозуміння змісту правочину, ймовірне ошукування з боку відповідача є безпідставним, оскільки третім учасником відносин між сторонами був приватний нотаріус ДМНО Покинтелиця Д.В., спірний договір підписано сторонами у його присутності, посвідчено ним, чим засвідчена наявність волі позивача на відчуження. Третя особа у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі. У судовому засіданні від 22 липня 2019 були допитані свідки. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] пояснила, що вона дізналася про те, що [PERSON] продала квартиру, але грошей не отримала, жила в спірній квартирі увесь час і живе до теперішнього часу, а [PERSON] там не з`являється. Свідок [PERSON] , яка є дружиною племінника [PERSON] , пояснила, що прийшовши провідати [PERSON] дізналася, що остання має погане самопочуття, оскільки їй стало відомо, що [PERSON] її ввів в оману, після чого вона підписала договір купівлі-продажу квартири. Свідок [PERSON] , який є племінником [PERSON] та дядьком [PERSON] , пояснив, що [PERSON] хворіла після підписання нею договору купівлі-продажу квартири, хвилювалась, казала що [PERSON] ввів її в оману. Кошти [PERSON] за продаж квартири не отримувала, про що повідомила свідку [PERSON] . Вислухавши пояснення представників сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відому у задоволенні позову за наступних підстав. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 квітня 2008 року належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). 30 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.ч. 1, 10, 11 та 13 ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Суд не бере до уваги посилання позивачки на поганий стан здоров`я, що стало передумовою нерозуміння змісту правочину, ймовірне ошукування з боку відповідача, оскільки третім учасником відносин між сторонами був приватний нотаріус ДМНО Покинтелиця Д.В., спірний договір підписано сторонами у його присутності, посвідчено ним, чим засвідчена наявність волі позивача на відчуження. Таким чином, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні не були встановлені обставини, які б свідчили про те, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не усвідомлювала своїх дій. Її волевиявлення на укладення такого договору було вільне, договір укладений у встановленій законодавством формі та є таким, що спрямований на настання реальних наслідків, а саме - купівлі-продажу квартири. Таким чином, відсутні правові підстави, які б вказували на недійсність даного договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Обговорюючи питання розподілу судових витрат та витрат на правову допомогу, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed