Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

12 травня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення юридичного факту та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що [PERSON] не була одружена, але мала сина - [PERSON] . [PERSON] був одружений із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження, серії [NUMBER] , виданим 05 травня 1968 року. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] народилися діти: дочка - [PERSON] (позивач у справі), син - [PERSON] , син - [PERSON] та син - [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] . До складу спадкового майна , окрім іншого увійшло право власності на земельну частку (пай) розміром 2,56 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що посвідчується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №0116303, виданим 25 квітня 1997 року, тобто після смерті спадкодавця. Згідно даних, що викладені у довідці Березівського старостинського округу №268 від 23.03.2020 року, [PERSON] , яка померла [INFO] , на день смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] та разом з нею за вказаною адресою були зареєстровані: син - [PERSON] , невістка - [PERSON] , внук - [PERSON] , внук- [PERSON] , внучка - [PERSON] та інші члени родини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06 жовтня 1999 року. Згідно даних, що викладені у довідці Березівського старостинського округу №269 від 23.03.2020 року, [PERSON] , яий помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] та разом з нею за вказаною адресою були зареєстровані: дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] та інші члени родини. Після смерті [PERSON] позивач - [PERSON] , за згодою усіх членів родини, прийняла на відповідальне зберігання належні померлій правовстановлюючі документи та опікувалася спадковою масою, що в розумінні вимог ст.549 ЦК УРСР, норми якої були чинними на той момент, свідчить про фактичне прийняття спадщини позивачем. Нещодавно позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте їй в усній формі було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки Сертифікат на право на земельну частку (пай) виданий на ім`я [PERSON] , а фактично ім`я баби значилося як [PERSON] . Окрім цього, підставою для відмови в оформленні спадкових прав стало те, що Сертифікат на право на земельну частку (пай) видано після смерті спадкодавця. Відтак, інших дієвих заходів для забезпечення реалізації своїх майнових прав, окрім як звернення до суду, позивач не має. У підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила постановити рішення про задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] , скерувала суду заяву, в якій позовні вимоги визнає, просить розгляд справи проводити без її участі (а.с.51). Відповідач [PERSON] , скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнає, просить розгляд справи проводити без його участі (а.с.53). Відповідач [PERSON] , скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнає, просить розгляд справи проводити без його участі (а.с.55). Відповідач [PERSON] , скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнає, просить розгляд справи проводити без його участі (а.с.57). У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч.ч.1-2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд встановив, що [INFO] в с.Грицеволя Радехівського району Львівської області померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданим 05 квітня 1995 року Березівською сільською радою Радехівського району Львівської області (а.с.20). Факт, що [PERSON] - син [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданим 14 березня 1951 року (а.с.21). Відповідно до копії Сертифіката на право на земельну частку (пай), серії ЛВ №0116303, виданого 25 квітня 1997 року головою Радехівської районної державної адміністрації на підставі рішення Радехівської районної державної адміністрації від 23 квітня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 05 травня 1997 року за №7438, вбачається, що [PERSON] належить право на земельну частку (пай) землі, яка перебуває у колективній власності спілки селян «Стир» у розмірі 2,56 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована на території с.Березівка Радехівського району Львівської області (а.с.22-зворот). Згідно даних, що викладені у довідці Лопатинської селищної ради Березівського старостинського округу №268 від 23.03.2020 року, констатовано, що [PERSON] , яка померла [INFO] , на день смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] та разом з нею за вказаною адресою були зареєстровані: син - [PERSON] , невістка - [PERSON] , внук - [PERSON] , внук- [PERSON] , внучка - [PERSON] , а також інші члени родини позивача (а.с.23). [INFO] в селі Грицеволя Радехівського району Львівської області помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданим Березівською сільською радою Радехівського району Львівської області 06 жовтня 1999 року (а.с.21). Згідно копії свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] від 05 жовтня 1968 року, [PERSON] та [PERSON] 05 жовтня 1968 року уклали шлюб. Після шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.11). Родинні відносини позивача у справі із спадкодавцем підтверджуються копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 03 грудня 1971 року; копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 17 листопада 1990 року (а.с.8). Також родинні відносини відповідачів у справі зі спадкодавцем підтверджуються копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 26 травня 1973 року; копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 04 грудня 1974 року; копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 12 вересня 1969 року (а.с.15, 19). Згідно довідки №269 від 23.03.2020 року, виданої виконкомом Лопатинської селищної ради Березівського старостинського округу, [PERSON] , який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] . На день смерті разом з ним за вказаною адресою були зареєстровані: дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] , зять - [PERSON] , внучка - [PERSON] та внучка - [PERSON] (а.с.24). З довідки №270 від 23.03.2020 року виданої виконкомом Лопатинської селищної ради Березівського старостинського округу, вбачається, що [PERSON] прийняла на відповідальне зберігання оригінали правовстановлюючих документів [PERSON] , зокрема сертифікат серії ЛВ №0116303, а також опікується спадковою масою (а.с.25). Відповідно до експертного висновку №056/838-m від 04 травня 2020 року, виконаного Українським бюро лінгвістичних експертиз встановлено, що з урахуванням зазначеного особові імена [PERSON] (свідоцтво про смерть, запис [PERSON] ) та [PERSON] (сертифікат на право власності на земельну частку (пай) запис [PERSON] ) попри розбіжності у документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначеної особи є ідентичними (а.с.26). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Факт прийняла спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , не довід=ряти показам яких у суду немає підстав (а.с.59). Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ видано після смерті спадкодавця, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved