Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

13 червня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді Підпалого В. В. від 07 лютого 2019 року вимоги позову про стягнення аліментів виділено в окреме провадження. Також 07 лютого 2019 року суддею Підпалим В. В. заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 серпня 2019 року, здійснено у зв`язку із розпорядженням керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 739 від 14 серпня 2019 року, та передано головуючому судді Литвиновій І. В. Ухвалою судді від 15 серпня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у загальному порядку. 20 вересня 2019 року у справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд по суті справи. Від Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації до суду 29 жовтня 2019 року надійшов висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини та заява про розгляд справи за відсутності представника Служби. Сторони у судове засідання у не з`явилися, позивач подала до суду через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного порядку розгляду справи. Відповідач викликався, відповідно до пункту 19 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, частини першої, другої статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII, оскільки його місцезнаходження знаходиться на тимчасово окупованій території, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяви по суті та з процесуальних питань від його імені до суду не надходили. Третьою особою, як вже зазначалося вище, направлено до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Служби. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомила, не подала відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому [INFO] народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 14 травня 2013 року серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві /а. с. 10/. 17 листопада 2017 року позивач змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », про що видано свідоцтво про зміну імені серії [NUMBER] Печерським районним у м. Києві відділом територіального управління юстиції у м. Києві /а. с. 8/. Згідно з довідками від 15 лютого 2017 року № 0000116085 та від 26 березня 2018 року № 0000500701, позивач з донькою Міленою перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території України - м. Донецька Донецької області /а. с. 11, 12/. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] фактично проживає разом з своєю матір`ю (позивачем) у квартирі [ADDRESS] , де Службою у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації проведено обстеження житлово-побутових умов та з`ясовано, що для проживання дитини створено всі необхідні умови. Дитина дуже привітна та відкрита, легко йде на контакт, повідомила, що хоче проживати з мамою. Мілена відвідує школу тенісу «Динамо» та гурток танцю «ФАН КІДС». За її словами, не пам`ятає, коли востаннє бачила батька, він їй не телефонує, не приїздить та не цікавиться її життям. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. За правилами, передбаченими статями 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. За частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У відповідності до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною першою статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Будь-яке житло (житлове приміщення) наділяється визначеними інформаційними символами, котрі у своїй сукупності слугують його ідентифікації, вирізняючи його з-поміж однорідних речей (об`єктів нерухомості). Суд, задовольняючи позов, вважає за доцільне зазначити, окрім того, що місце проживання дитини визначається разом з матір`ю, також і конкретну адресу такого місця проживання, з метою запобігання неоднозначного тлумачення рішення суду. Таким чином, наявні законні підстави для задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої доньки сторін [PERSON] разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, у тому числі судовий збір у розмірі 704, 80 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved