Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

13.03.2018 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 01.07.2016 між сторонами укладено договір позики шляхом складення відповідачем боргової розписки, відповідно до якої позивач передав у власність відповідачеві грошові кошти у сумі 102 292,00 грн, а відповідач взяла на себе зобов'язання повернути вказану суму грошових коштів у строк до 01.03.2017. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконала, у зв'язку з чим позивач просить стягнути із відповідача на його користь суму позики у розмірі 102 292,00 грн, проценти на рівні облікової ставки НБУ, що складає 13 017,70 грн, інфляційні втрати за час прострочення у сумі 11 578,19 грн, 3% річних від простроченої суми, що складає 2 782,90 грн, а всього - 129 670,79 грн. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, що розміщене 27.03.2018. Правом подання відзиву не скористалася, інших заяв, клопотань, суду не надала. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд прийшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи, про що в судовому засіданні постановлено ухвалу, яку внесено до протоколу судового засідання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вислухавши представника позивача, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Судом встановлено, що 01.07.2016 відповідач [PERSON], паспорт серія [NUMBER] міста Севастополя 2007 року, проживає за адресою: [ADDRESS], надала позивачу [PERSON] власноручну розписку, якою підтвердила, що 01.07.2016 отримала від [PERSON], паспорт серія [NUMBER] виданий Московським РУГУ МВС України у м. Києві 20.03.1996 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS], грошову суму у еквіваленті 102 292 грн, яку зобов'язалась повернути громадянину [PERSON] до 01.03.2017 /а.с. 15/. Станом на сьогоднішній день вказані зобов'язання відповідача залишаються невиконані. Предметом судового розгляду є стягнення грошових коштів за розпискою. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, які були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвічує факт отримання певної грошової суми позичальником в борг і зобов'язанням повернути цю суму. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, істотними умовами договору позики є зобов'язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, які були ним отримані за договором, та строк повернення отриманих коштів. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Визначаючи характер правовідносин між сторонами та, беручи до уваги зміст розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, сторони визнали обов'язком відповідача повернути позивачеві грошові кошти, зазначені в розписці, та визначили строк повернення. У матеріалах справи відсутні дані щодо виконання відповідачем обов'язку повернення коштів, а тому суд прийшов висновку про наявність підстав зобов'язати позичальника повернути позикодавцеві позику. Ч. 1 ст. 610 ЦК України передбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідачем порушено приписи ст. 526 ЦК України, згідно з якими зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, то суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову та застосування ст. 625 ЦК України шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 129 670,79 грн, яка складається із суми позики, процентів на рівні облікової ставки НБУ, інфляційних втрат за час прострочення та 3% річних від простроченої суми. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене підлягає стягненню із відповідача сума судового збору у розмірі 1 296,71 грн, сплаченого відповідно до квитанції № 193 від 22.02.2018. На підставі викладеного,

Outcome: approved