Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

13 червня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з цивільним позовом до прокуратури Волинської області та Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди завданої незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності органами досудового слідства прокуратури Волинської області. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20 травня 2009 року прокурором Любешівського району відносно неї була порушена кримінальна справа за фактом привласнення та розтрати державного майна шляхом зловживання своїм службовим становищем та вчинення службового підроблення за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України. 24 червня 2009 року відносно неї було обрано запобіжний захід: підписку про невиїзд, а 25 червня 2009 року постановою слідчого прокуратури Любешівського району притягнуто у цій справі як обвинувачену. Двічі, 16 липня 2009 року та 18 січня 2010 року, кримінальна справа направлялась до суду і двічі постановами Любешівського районного суду 03 вересня 2009 року та 14 березня 2011 поверталась для проведення додаткового розслідування. У звязку з бездіяльністю органу досудового розслідування у період з 15 березня 2011 року по 02 вересня 2011 року [PERSON] звернулась до суду зі скаргою на постанову прокурора Любешівського району про порушення кримінальної справи щодо неї. Постановою Любешівського районного суду від 17 листопада 2011 року її скаргу задоволено, постанову про порушення щодо неї кримінальної справи скасовано. 14 грудня 2011 року постановою слідчого прокуратури було відмовлено в порушенні кримінальної справи щодо неї за фактом привласнення та розтрати державного майна шляхом зловживання своїм службовим становищем та вчинення службового підроблення на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року) у звязку з відсутністю складу злочину. Вважає, що таким чином вона незаконно перебувала під слідством та судом з 20 травня 2009 року по 17 листопада 2011 року, що складає 2 роки 6 місяців і 5 днів. Позивач зазначила, що внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності їй завдано моральну та майнову шкоду. 27 листопада 2014 року Любешівським районним судом Волинської області позов [PERSON] задоволено частково. Вирішено стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь [PERSON] 50\~тисяч гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 7342 гривні 80 копійок в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, шляхом списання цих сум з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Вказане рішення переглядалось судами апеляційної та касаційної інстанцій. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2015 року апеляційні скарги [PERSON], прокурора Волинської області, представника прокуратури Волинської області старшого прокурора прокуратури Любешівського району Волинської області, Державної казначейської служби України відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд в частині вимог позивача про стягнення майнової шкоди. Задоволена сума моральної шкоди в касаційному порядку відповідачами не оскаржувалась. В цій частині позовних вимог рішення судів першої та апеляційної інстанції набрали законної сили. З матеріалів цивільної справи слідує, що позивач неодноразово змінювала свої позовні вимоги, зокрема і в частині стягнення майнової шкоди. В судовому засіданні 21 липня 2015 року позивач просила вважати остаточною її вимогу про стягнення майнової шкоди у розмірі 10300 гривень. Відповідачі у поданих до суду письмових запереченнях просять відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Державна казначейська служба вважає, що докази матеріальних втрат позивача у звязку з притягненням її до кримінальної відповідальності є непереконливими. Крім цього, вказує на відсутність причинно-наслідкового звязку між протиправними діями органу досудового розслідування та завданою позивачу майновою шкодою. Прокуратура у письмових запереченнях зазначила, що кримінальна справа відносно [PERSON] з реабілітуючих підстав не закривалась. Звертає увагу на відсутність належних доказів понесення позивачем витрат у звязку з оплатою послуг захисників та їх проїзду з міста [PERSON] до селища Любешів тощо. Представники відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечили. Заслухавши учасників процесу, проаналізувавши письмові докази, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з частиною 3 статті 10, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини 2 статті 59, статті 60, частини 1 статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частиною 3 статті 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на ухвалу суду касаційної інстанції повторному розгляду у суді підлягають позовні вимоги щодо стягнення матеріальних втрат у звязку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивача. Допитана у порядку статті 62 ЦПК позивач [PERSON] у суді показала, що після порушення щодо неї кримінальної справи вона належним чином не збирала документів, які б підтверджували її матеріальні затрати у звязку з цим. Захиснику [PERSON] вона сплатила один раз тисячу гривень. З адвокатом [PERSON] вона домовилась, що сплачуватиме по 500 гривень за один день участі у процесуальних діях у кримінальний справі або ж у судових засіданнях. При цьому, вона одразу сплатила аванс у розмірі 5 тисяч гривень. Вона пригадує, що [PERSON] надала їй дві квитанції до прибуткового касового ордеру на 5 тисяч та 1500 гривень. За погодженням з [PERSON] вона наймала таксі для доїзду захисника з міста [PERSON] у Любешів і назад. За одну поїздку вона сплачувала по 530 гривень. Крім цього, у жовтні 2009 року вона автобусом особисто їздила до Апеляційного суду Волинської області. Всього у період після порушення щодо неї кримінальної справи та її закриття вона потратила близько 11 тисяч гривень, проте точної суми вона не памятає. На підтвердження майнових затрат [PERSON] у матеріалах справи наявні такі докази. Згідно з квитанцією № 0001101 від 03 серпня 2009 року підприємця [PERSON] (Т. 1 а.с. 79) вартість поїздки «[PERSON] -- Любешів» та «Любешів Луцьк» становить 530 гривень. На запит суду адвокат [PERSON] повідомила (Т. 2 а.с. 46), що згідно з договором з [PERSON] вона отримала у листопаді 2009 року 2 тисячі гривень авансу і у січні 2010 року 3 тисячі гривень гонорару. Крім цього, у ході первинного розгляду справи [PERSON] подала розрахунок транспортних витрат (Т. 2 а.с. 60), згідно з яким за проїзд адвоката [PERSON] вона всього витратила 1238,4 гривень, адвоката [PERSON] 49,2 гривень, за прибуття з селища Любешів у місто [PERSON] для її особистої участі у судовому засіданні 16 жовтня 2009 року в Апеляційному суді Волинської області 49,2 гривень. Відповідно до фіскального чека Державного підприємства «Укрпошта» від 13 лютого 2010 року (Т.1 а.с. 160) за кореспонденцію, адресовану Любешівському районному суду, сплачено шість гривень. Згідно з частинами 1, 2, 7 статті 1176 Цивільного кодексу України (далі ЦК) шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі -- Закон № 266/94), в редакцій, чинній у період спірних правовідносин, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з статтею 3 Закону № 266/94 у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Отже, предметом доказування у справі про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягнення до кримінальної відповідальності, є встановлення наступних фактів у їх сукупності: підстави виникнення відповідальності, зокрема делікту; розмір шкоди або збитків; наявність причинно-наслідкового звязку між фактом, на підставі якого виникає відповідальність, та завданою шкодою. При цьому суд звертає увагу, що рішення Любешівського районного суду Волинської області у цій справі, яке набрало законної сили в частині відшкодування моральної шкоди, констатовано незаконність притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. Разом з тим, суд констатує суперечності між показаннями позивача та інформацією адвоката [PERSON] щодо розміру оплати правової допомоги захисника. Також слід звернути увагу, що позивачем не подано будь-яких фіскальних документів (квитанцій до прибуткового касового ордеру, чеків, відомостей книг обліку доходів тощо) щодо оплати послуг адвокатів. З цих міркувань не можна визнати допустимим доказом розрахунок транспортних затрат, здійснений самою [PERSON], її показання у якості свідка. Квитанція підприємця [PERSON] щодо оплати послуг перевізника також не береться до уваги судом, адже не містить достатньої інформації щодо цього кому і у звязку з чим ці послуги надавались. У ході судового розгляду також не доведено, що поштові витрати на суму шість гривень, понесені позивачем у звязку з незаконним її притягненням до кримінальної відповідальності. Таким чином, у задоволенні позову [PERSON] про відшкодування майнової шкоди у звязку з незаконним її притягненням до кримінальної відповідальності слід відмовити через недоведеність позовних вимог. Не підлягає стягненню з [PERSON] судовий збір, оскільки вона звільнена від його оплати. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed