Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

13 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] із зазначеною позовною заявою до ПП «АВТЕХ» та ПП «КОНСАЛ-ДІ». Свої вимоги представник позивачки обґрунтовував тим, що 17 жовтня 2017 року між позивачкою та ПП «АВТЕХ» було укладено договір безвідсоткової позики, а також у цей же день з ПП «КОНСАЛ-ДІ» договір надання послуг. За умовами договору безвідсоткової позики відповідач взяв на себе зобовязання надати позивачці безвідсоткову позику на придбання автомобіля «Largus Cross» вартістю 101\~000 грн. При цьому їй було повідомлено, що у разі сплати 13\~125 грн вона отримає автомобіль протягом трьох днів. Сплативши 17 жовтня 2017 року вказану суму, автомобіля вона не одержала і після звернення до відповідачів дізналася, що сплачена нею сума є одноразовим платежем комісією за забезпечення оформлення договору та надання консультаційних послуг. Не дивлячись на неодноразові письмові звернення до відповідачів про повернення сплачених нею коштів, відповіді вона не отримала, як не отримала й автомобіля за умовами договору. Посилаючись на викладене, а також на Закон України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсними договори від 17 жовтня 2017 року № 0164, укладені між позивачкою та відповідачами, а також стягнути з відповідача ПП «КОНСАЛ-ДІ» 13\~125 грн як незаконно отриманих внаслідок укладення цих договорів. В судовому позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Представники відповідачів до суду не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від відповідачівдо суду надійшли відзиви на позовну заяву, в яких вони зазначили, що спірні договори за формою та за змістом цілком відповідають вимогам ЦК України. З письмовими текстами договорів позивачка була ознайомлена, про що свідчать її підписи, які вона не оспорює і над якими окремо вказано, що саме вона з умовами договорів ознайомлена. Просили вважати всі вимоги позивачки необґрунтованими та відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. 17 жовтня 2017 року між ПП «АВТЕХ» в особі представника підприємства [PERSON] та позивачкою [PERSON] було укладено договір № 0164, за умовами якого згідно з розділом 1.1 відповідач зобовязався вчинити від імені клієнта певні юридичні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики за рахунок активів контрагентів (а. с. 11-13). Одночасно з вищезазначеним договором, в тому ж офісі, 17 жовтня 2017 року між ПП «КОНСАЛ-ДІ» та позивачкою [PERSON] було укладено договір про надання послуг №0164 (а. с. 14). Згідно з п. 2.1 цього договору замовник зобовязується одноразово сплатити 0,5% від суми позики, що склало 13\~125 грн, і які на вимогу представника підприємства позивачкою було сплачено при укладені договору про надання послуг, що підтверджується відповідним рахунком-фактурою № 0164 від 17 жовтня 2018 року (а. с. 16). Представник підприємства [PERSON] запевнила позивачку, що протягом трьох днів та отримає автомобіль «Largus Cross». Викладені вище обставини підтвердив допитаний в якості свідка чоловік позивачки [PERSON]. Крім того, ці обставини обєктивно підтверджуються актом обраної техніки від 17 жовтня 2017 року (а. с. 15). Спірні договори набули чинності з моменту їх підписання [PERSON] та представником відповідачів. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] виконала всі зобовязання як за договором безвідсоткової позики, так і за договором надання послуг, натомість відповідач ПП «КОНСАЛ-ДІ» не виконав жодних зобовязань за вказаними договорами. Пунктом 5.2 договору про надання послуг визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання, порушення взятих по даному договору зобовязань, сторони несуть відповідальність один перед одним у відповідності до вимог норм чинного законодавства України. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Також суд приходить до переконання, що окремою підставою для визнання договору недійсним є його суперечність вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статтею 4 якого визначено, що до фінансових послуг віднесено, зокрема, залучення фінансових активів із зобовязанням наступного їх повернення. Судом встановлено, що спірним договором було передбачено залучення фінансових коштів учасників групи з зобовязанням наступної оплати товару або наданням відповідної суми у позику. Таким чином вказана діяльність може бути кваліфікована Законом як фінансова послуга. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги можуть надавати лише фінансові установи. ПП «АВТЕХ» не внесено до Державного реєстру фінансових установ, який веде Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а тому не є фінансовою установою і не вправі здійснювати діяльність з залучення коштів фізичних осіб з зобовязанням наступного їх повернення. Незважаючи на це, за умовами спірного договору, право на отримання товару залежить від внесення коштів іншими клієнтами, а розподіл фонду відокремленої бази, на якому знаходяться суми клієнтських внесків, проходить по пірамідальній схемі, тобто отримання товару одним із учасників клієнтської бази можливе лише в разі накопичення достатніх фінансових ресурсів шляхом залучення коштів інших учасників клієнтської бази без інвестування товариством власних коштів. В подальшому учасник системи, який отримав товар, продовжує сплачувати внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам системи. Крім того, процедура прийняття рішення про надання права на отримання автомобіля є непрозорою, а інформація про фонд бази, кількість клієнтів, що формують фонд бази та розмір сплачених клієнтами внесків, які мають право на отримання автомобіля, є недоступною учасникам клієнтської бази і не може бути перевірена. Отже, вказаний вид нечесної підприємницької практики вводить споживача в оману та містить ознаки пірамідальної схеми, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Наведене вище, на думку суду, є підставою для визнання умов оспорюваних договорів недійсними на підставі п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме надання можливості виконавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від виконавця у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Разом із тим, при розірванні договору для самого відповідача жодних негативних наслідків не передбачено. Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч. 2, п. 3 ч. 3 вказаного Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обовязків споживача, у той час як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. За змістом ст. 19 цього закону, забороняється нечесна підприємницька практика, яка спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, таких як її наявність, перевага, небезпека, склад, методи використання, очікувані результати споживання. Отже судом встановлено, що при укладенні договорів позивачці [PERSON] була надана нечітка, неправильна інформація стосовно їх умов, а тому дії ПП «АВТЕХ» та ПП «КОНСАЛ-ДІ» підпадають під ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», частиною 6 якого встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Крім того, порушення вказаної норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачкою договору надання послуг відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 13\~125 грн під виглядом першочергового платежу, який насправді, за умовами договору, не повертається в жодному випадку та є комісією за забезпечення оформлення договору та надання консультаційних послуг. Статтею 216 ЦК України встановлено, що у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, що є правовим підґрунтям вимоги позивачки щодо повернення внесеної початкової суми на банківський рахунок. За таких обставин суд погоджується з твердженням позивачки та її представника про те, що спірні договори слід визнати недійсними із застосуванням наслідків недійсності договору, а тому її вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави з відповідача ПП «АВТЕХ» 704 грн 80 коп. за вимогу немайнового характеру, а з відповідача ПП «КОНСАЛ-ДІ» в розмірі 1 409 грн 60 коп. за дві вимоги немайнового та майнового характеру, оскільки позивачку від сплати судового збору за подання цього позову звільнено, з урахуванням правової позиції Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України у справі № 405/7915/15-ц від 18 травня 2016 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved