Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

14 вересня\~2018\~року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа Центр надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою 47 в будинку 35 по вул.Космонавтів у місті Мукачево. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власницею вказаної квартири, в якій крім неї зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON]\~Відповідач [PERSON] являється рідним братом позивача, який вже багато років і на даний час проживає закордоном і повертатися для проживання в Україну не збирається, оскільки разом з сімєю мають постійне місце проживання у Великій Британії. Відповідач [PERSON]\~являється сином позивача, який також багато років проживає у Великій Британії і понад пять років навіть не відвідував Україну та не приїздив до рідних. Відповідачі ніякої участі в утриманні житла не беруть, а їх реєстрація створює для позивача проблеми по сплаті надлишкових комунальних послуг, які фактично не надаються, але нараховуються, чим порушуються її права як власника майна. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася. Однак, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, де зазначено, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити.\~ Відповідачі [PERSON] та [PERSON]\~в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися належним чином, однак причину неявки суду не повідомили, будь-яких клопотань, заперечень суду не надавали. Представник третьої особи Центру надання\~адміністративних послуг Виконавчого комітету Мукачівської міської ради в судове засідання не зявився. Подали до суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, рішення по даній справі залишили на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.\~ \~\~ Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 19.11.2007 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17181822 від 24.12.2007 року позивач [PERSON] являється власницею квартири\~[ADDRESS] (а.с.12, 13). Реєстрація відповідачів у будинку підтверджується довідкою ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 13.09.2018\~року №\~021752 (а.с.15). Згідно акту ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 13.09.2018\~року №\~87 відповідач [PERSON] не проживає у [INFO] з 2014 року (а.с.17), відповідач [PERSON] згідно акту ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 13.09.2018\~року №\~88 не проживає у вказаній квартирі з 2013 року (а.с.16). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі\~ ст.2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого\~2006\~р. №\~3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня\~1997\~р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950\~року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідачів у квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом. Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачами. Як встановлено по справі, позивач є одноособовою власницею квартири у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб. \~Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).\~\~ Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача\~ права власності на квартиру, чи наявності у відповідачів\~ права на користування нею, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в квартирі зареєстровані відповідачі. Дані правовідносини регулюються положенням статті 405 ЦК України в частині вимог до [PERSON] та [PERSON], оскільки за встановлених\~ фактичних обставин відповідачі, є таким, що втратили право користування житлом, оскільки більше одного року у квартирі не проживають, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.\~ Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні будинком шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом, підлягають задоволенню. Оскільки позивач не ставив вимоги про стягнення на її користь судового збору то такі слід віднести на її рахунок. На підставі наведеного,

Outcome: approved