Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

14.03.2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача в її користь 2212,96 грн. матеріальної шкоди та 2000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі і їх шлюб був розірваний рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05.03.2015 року. У їх спільній власності знаходилась квартира [ADDRESS] . У спірній квартирі вона не мала можливості проживати у зв`язку із конфліктами з відповідачем. Останній проживав у ній сам з травня 2016 року по грудень 2017 року. 06.12.2017 року вона викупила у нього його частку у спірній квартирі та стала одноосібним власником. Згідно із договором купівлі продажу відповідач зобов`язався звільнити квартиру та знятись з реєстраційного обліку до 13.12.2017 року. Однак останній залишив помешкання лише 20.12.2017 року. А з реєстраційного обліку на даний час не знявся. Під час проживання у квартирі відповідач не сплачував комунальні послуги за квартиру. Вона сплатила 610,92 грн. за послуги з утримання будинку, 102,75 грн. за вивезення ТПВ, 171,73 грн. за опалення і підігрів води, 1245,67 грн. за користування газом, та 81,90 грн. за електроенергію, всього 2212,96 грн. заборгованості за період проживання відповідача. Крім того вказала, що відповідач своїми діями поставив її у скрутне матеріальне становище, оскільки вона була змушена сплатити за нього борг. Також зазначила, що відповідач наносив їй побої, ухилявся від підписання договору купівлі-продажу частки в спільній квартирі, не звільнив квартиру та не знявся з реєстрації у встановлений в договору строк, не сплатив заборгованість, яка утворилась під час його проживання. У зв`язку із цими протиправними діями відповідача вона зазнала душевних страждань, переживала та у неї погіршився стан здоров`я. 03.04.2019 року позовну заяву було залишено без руху. 16.04.2018 року позивачка усунула недоліки. Ухвалою від 23.04.2018 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 18.05.2018 року. 18.05.2018 року підготовче судове засідання відкладалось для потворного виклику відповідача, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. 18.06.2018 року підготовче провадження закрито, справа призначалась до судового розгляду на 27.08.2018 року. 27.08.2018 року розгляд справи відкладався у зв`язку із неявкою відповідача. 19.09.2018 року позивачка через канцелярію суду подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності. 26.09.2018 року розгляд справи відкладався для повторного виклику сторін на 05.11.2018 року, суд визнав явку позивачки обов`язковою для дачі особистих пояснень з приводу предмету та підстав позову. 05.11.2018 року та 07.05.2019 року сторони в судове засідання не з`явились. За місцем зареєстрованим проживання відповідача надсилались копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви з додатками та судові повістки про виклик у судові засідання. Крім того в ході розгляду справи виклик відповідача на судовий розгляд здійснювався за допомогою оголошення на Web-cтopiнцi Червоноградського міського суду Львівської області. Таким чином відповідач належно повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Однак останній у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань та відзиву не подав. Тому суд на підставі ст.280 ЦПК України провів заочний розгляд справи. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Оцінивши докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05.03.2015 року. У спільній власності сторін перебувала квартира [ADDRESS] , у якій з травня 2016 року по грудень 2017 року проживав відповідач. Як вбачається з копії акту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Престиж» №1 від 13.02.2018 року позивачка з грудня 2015 року проживала за адресою [ADDRESS] . Копією договору купівлі-продажу від 06.12.2017 року стверджується, що позивачка викупила у відповідача його частку у спірній квартирі та стала одноосібним власником. З наявних у матеріалах справи копій квитанцій встановлено, що за період проживання у вказаній вище квартирі з травня 2016 року по грудень 2016 року оплату комунальних послуг відповідач не здійснював. При цьому, з наданих квитанцій вбачається, що позивачем за вище згаданий період було оплачено 610,92 грн. за послуги з утримання будинку, 102,75 грн. за вивезення ТПВ, 173,73 грн. за опалення і підігрів води, 1245,67 грн. за користування газом, та 81,90 грн. за електроенергію. Суд звертає увагу, що згідно із ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. В силу приписів ч.4 ст.319, ст.322 ЦК України, власність зобов`язує та власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Натомість згідно із ч.2 ст.382 цього Кодексу усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно із п.6 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. При цьому, у розумінні ст.1 цього Закону споживач це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до п.6 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової його відсутності при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на викладені обставини справи та норми законодавства, суд вважає, що на власника квартири покладається імперативний обов`язок по сплаті послуг за утримання будинку, споруд та прибудинкової території. Натомість інші послуги мають факультативний характер і підлягають сплаті за умов фактичного їх надання та споживання. Різниця між ними полягає в тому, що у першому випадку такі послуги по своїй правовій природі є частиною тягаря утримання майна і пов`язані із забезпеченням експлуатації багатоквартирного будинку, а другому - залежать виключено від кількісних показників спожитих житлово-комунальних послуг. Після сплати таких послуг одним співвласником квартири останній у порядку ст.544 ЦК України набуває права на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти співвласників як солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. При цьому, суд вважає, що належними й допустимими доказами доведено сплату саме позивачем житлово-комунальних послуг за спільну з відповідачем квартиру. Тому погоджується з тим, що позивач є таким, що виконав солідарний обов`язок, та має право на зворотну вимогу до відповідача. Тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача всієї вартості послуг за утримання будинку та вивезення ТПВ, а лише 50% за спірний період. Крім того, так як позивачка не проживала у вказаній квартирі у період з травня 2016 року по грудень 2017 року, тому вона не користувалась іншими комунальними послугами. Оскільки відповідач проживав у вказаній квартирі, тому з нього слід стягнути 171,73 грн. за опалення і підігрів води, 1245,67 грн. за користування газом та 81,90 грн. за електроенергію. При цьому, сума, котра підлягає розділенню на позивача й відповідача та стягненню її половини із останнього, складається з наступних складових 1/2 за послуги з утримання будинку - 610,92 грн.: 2 = 305,46 грн., 1/2 за вивезення ТПВ 102,75 грн.: 2 = 51,38 грн. Відтак з відповідача в користь позивача підлягають стягненню кошти у сумі 1856,14 гривень. Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, суд прийшов до наступного. Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків передбачених законом. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до положень постанови пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що дії відповідача суттєво вплинули її матеріальне становище та спричинили їй додаткові незручності та необхідність у зв`язку із цим докладати додаткових зусиль для організації побуту. Тому суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди необґрунтованими і такими, що до задоволення не підлягають. Враховуючи вище викладене, беручи до уваги обставини спору, права й обов`язки сторін, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Згідно із ст.141 ЦПК України з відповідача у користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial