Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

12 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про виконання зобов'язань згідно договорів позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив , що 04 та 21 грудня 2013 року, між ним та відповідачем були укладені договори позики, згідно з яких останній отримав 1 800 доларів США з умовою їх повернення до 04 грудня 2014 року. Договори укладені у письмовій формі у вигляді розписок. По закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернув .Сума не повернутого залишку боргу становить 1 800 доларів США. Враховуючи викладене просить стягнути залишок заборгованості згідно розписок. Також прохав стягнути судові витрати, які становлять 640 грн. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав . Також доповнив, що з 1800 доларів США позивачу повернув борг 200 доларів США в 2016 році . Проти задоволення позовних вимог з урахуванням суми боргу не заперечував. Позивач підтвердив повернення 200 доларів США в 2016 році , та не заперечував проти зменшення суми позову з урахуванням повернутої частки. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи дійшов наступного. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 04 та 21 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем в письмовій формі укладені договори позики, за умовами яких позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 1 800 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути йому таку ж суму позики у строк до 04 грудня 2014 року. Позивач свої обов'язки виконав, передавши відповідну суму. Відповідач свої зобов'язання виконав частково, повернувши 200 доларів США, які були отримані позивачем, про що свідчив в судовому засіданні позивач та відповідач. Остання сума боргу залишається до теперішнього часу не повернутою. Відповідно до положень ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошових коштів. Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Окрім того згідно зі ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому (позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Предметом договору позики у справі, є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до ч 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Частиною 3 ст. 533 Цивільного кодексу України передбачено, що використання іноземної валюти , а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках , порядку та на умовах , встановлених законом. Пунктом 12 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і Кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів ,що виникають із кредитних правовідносин»,зазначено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець просить стягнути кошті в іноземній валюті суд в резолютивний частини рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті ,що відповідає вимогам ч.3 ст. 533 Цивільного кодексу України. З вказаного роз'яснення слідує, що стягнення кредитних коштів за угодою позики, укладений в іноземній валюті можливе лише тоді коли позивач просить стягнути такі кошти в іноземній валюті. Дану правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі 6-79цс14. Таким чином ,оцінивши надані суду докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є доведеними та такими ,що підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача ,згідно положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved