Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

14 квітня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з Роменського міського відділу (з обслуговування міста Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії Роменського міського відділу (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області на її користь матеріальну шкоду за вбивство сина [PERSON] у розмірі 5000000 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000000 грн. Вимоги позову мотивовані тим, що працівник правоохоронних органів [PERSON] перебуваючи у відрядженні у зоні проведення антитерористичної операції при виконанні службових обов'язків [INFO] скоїв вбивство через необережність старшого лейтенанта міліції [PERSON], якого також було відряджено до території проведення антитерористичної операції. Своїми діями [PERSON] скоїв вбивство з необережності, чим скоїв злочин, передбачений ч. 1 ст. 119 КК України, за що поніс кримінальну відповідальність. В зв'язку зі смертю сина у позивача погіршився стан здоров'я, вона тривалий час лікувалася в лікарні. Смерть сина принесла їй великий біль, горе та страждання. А тому, у відповідності до Закону України «Про міліцію», ст. 1166, 1172, 1174 ЦК України позивач звернулася до суду з даним позовом. В запереченнях на позов представник відповідача вказав, що вимоги [PERSON] є необґрунтованими, вимогами ст. 5 закону України «Про міліцію» передбачений вичерпний перелік норм при порушенні яких передбачено відшкодування моральної та матеріальної шкоди. В даному випадку ні одна з перелічених у вказаній статті норм не підпадає під обставини справи. Згідно ст. 25 названого Закону при порушенні працівником міліції прав і законних інтересів громадянина міліція зобов'язана вжити заходів до поновлення цих прав, відшкодування завданих матеріальних збитків, на вимогу громадянина публічно вибачитися. В даному випадку законом передбачений обов'язок міліції лише на відшкодування матеріальної шкоди, про моральну шкоду мова не йде. Згідно з ст. 1174 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадовою особою органу державної влади при здійснені ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Згідно з статтями 2, 170-176 ЦДК України юридичні особи, якими, зокрема, є Кабінет Міністрів України, МВС України, УМВС України в Сумській області та держава є різними суб'єктами цивільних правовідносин. Відповідно до ст. 174 ЦК України держава відповідає за своїми зобов'язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. Згідно з ч. 2 ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави. Згідно з абзацом 4 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов'язаннями. Згідно з цивільним законодавством держава не відповідає по зобов'язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов'язаннях держави. Така юридична особа, тобто, державна установа, відповідає за своїми зобов'язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Вищезазначений висновок Конституційного Суду України застосовується при розгляді всіх інших судових справ і не підлягає повторному доведенню. Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків. Оскільки поранення [PERSON] були завданні [PERSON] не під час виконання службових обов'язків, а під час прийому їжі з власної необережності що, підтверджується вироком Попаснянського районного суду Луганської області, то саме засуджений повинен потерпілому сплатити грошову суму у рахунок відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином. В своїй запереченнях представник третьої особи Кабінету Міністрів України [PERSON] вказує, що кабмін в повному обсязі заперечує проти задоволення позову, який є безпідставним та недоведеним. У своєму позові [PERSON] не обгрунтувала факт наявності завданої їй шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Визначення розміру моральної шкоди 5000000 грн. не пояснено позивачкою у позовній заяві. Представник Міністерства Внутрішніх Справ України [PERSON] в письмових запереченнях зазначив, що стаття 1166 Цивільного кодексу України встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Так, відповідно до частини 1 зазначеної статті майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. З матеріалів позову вбачається, що шкода позивачці завдана протиправними діями громадянина [PERSON] Відповідно до ч. 1 статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Зазначена стаття підлягає застосуванню у випадках, коли є відомою конкретна посадова або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю якої завдано шкоди фізичній або юридичній особі. Суб'єктом завдання шкоди відповідно до зазначеної статті є не будь-який працівник органу державної влади, органу влади АР Крим та органу місцевого самоврядування, а тільки їх посадова або службова особа. Обов'язковою умовою застосування зазначеної статті є завдання посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування шкоди при здійсненні нею своїх повноважень. Суб'єктом відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, є держава, Автономна республіка Крим або орган місцевого самоврядування. Відшкодування шкоди здійснюється за рахунок державного бюджету, бюджету Автономної республіки Крим та відповідних місцевих бюджетів. Відшкодування шкоди здійснюється незалежно від вини посадової або службової особи. Для відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 5 000 000 грн позивачка посилається на положення як загальних, так і спеціальних норм Цивільного кодексу України. При цьому частина позову складена з вироку Попаснянського районного суду Луганської області від 28.04.2015; частина позову - це виписані положення статей Цивільного кодексу України. Посилання позивачки на ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 5 000 000 грн. є безпідставними та недоведеними, оскільки позивачка не надала жодного доказу виникнення у неї такої шкоди. Слід зазначити, що розрахунок та належне обгрунтування заявленої суми позову позивачкою суду не надано, позовна заява не містять фактичних даних, які б свідчили про негативні наслідки для позивачки, що в свою чергу, дає суду підстави відмовити у задоволенні позову. Спеціальним законодавством, що регулює порядок проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ України, не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди. Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України (рішення від 20.04.2011 винесене по справі № 6-23686св08 та від 21.10.2002 винесене по справі №6-405кс03). Отже, відшкодування органом внутрішніх справ моральної шкоди у разі загибелі працівника міліції чинним законодавством не передбачено. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, які викладені у позові, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Давиденко О.В. заперечувала проти задоволення позову, з підстав, вказаних в письмових запереченнях. Представники третьої особи Кабінету Міністрів України також заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи МВС України в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Позивач [PERSON] є матір'ю загиблого [INFO] в результаті протиправних дій [PERSON] - [PERSON] (а.с. 18, 20). Із змісту вироку Попаснянського районного суду Луганської області від 28 квітня 2015 року по справі № 423/274/15-к вбачається, що [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 119 ч. 1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання і встановлено іспитовий строк тривалістю на 1 рік. Цивільний позов потерпілою стороною у кримінальній справі не заявлений. Вищевказаним вироком встановлено, що [PERSON] відповідно до ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», будучи працівником правоохоронного органу, перебуваючи згідно наказу начальника УМВС України в Сумській області № 220 о\\с від 28 серпня 2014 року на посаді міліціонера групи конвойної служби міліції, підпорядкованої Роменському МВ (з обслуговування міста Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області, маючи спеціальне звання - старший сержант міліції, здійснюючи функції представника влади і перебуваючи у відрядженні в зоні проведення антитерористичної операції при виконанні службових обов'язків з охорони громадського порядку, скоїв вбивство через необережність на території м. Гірське Попаснянського району Луганської області за наступних обставин. Згідно наказу начальника Роменського МВ УМВС України в Сумській області № 2 о\\с-дск від 15 січня 2015 року для виконання завдань, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», несення служби по охороні громадського порядку в районах проведення АТО, а також з метою забезпечення охорони громадського порядку в зоні проведення антитерористичної операції в Луганській та Донецької областях, а також на виконання вимог вказівки МВС від 11.01.2015 № 1091 дск, та доручення УМВС України в Сумській області від 15.01.2015 № 8\\1-109 відряджено до території проведення антитерористичної операції в Луганської та Донецької областях з 15 січня 2015 року до особливого розпорядження, старшого лейтенанта міліції [PERSON], інспектора-чергового ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб, підпорядкованого Роменському МВ УМВС в Сумській області, особистий номер М-173052, старшого сержанта міліції [PERSON], міліціонера групи конвойної служби міліції, підпорядкованої Роменському МВ УМВС України в Сумській області, особистий номер М-193670 та інших праівників міліції екіпіровано спеціальними засобами (гумовими кийками, наручниками, аерозольними балончиками, протигазами, засобами радіозв'язку, розпізнавальними значками та нашивками «Міліція»), а також забезпечено табельною вогнепальною зброєю та автоматичною зброєю.16 лютого 2015 року приблизно о 11 годині в кімнаті на другому поверху спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату за адресою: м. Гірське, вул. Радянска, 30 за місцем дислокації зведеного загону міліції УМВС України в Сумській області працівники міліції [PERSON], [PERSON] та інші сидячи за столом приймали їжу. Цього ж дня, не маючи умислу на заподіяння смерті і тілесних ушкоджень [PERSON] та іншим особам, і не передбачаючи їх настання, хоча повинен був і міг передбачити настання такого результату своїх дій, якщо був би обачним, [PERSON] підвівся з дивану, щоб взяти продукти зі столу і в цей час автомат «АКС-74» посунувся з його колін, внаслідок чого міг впасти на підлогу. Щоб уникнути падіння автомату, [PERSON] схопив його правою рукою за корпус в районі приклада і рукоятки, при цьому зачепивши спусковий гачок і натискнувши на нього, в результаті чого стався одиночний постріл з автомату, який заподіяв [PERSON] вогнепальне поранення пахової області з права з пошкодженням магістральних сосудів тазу, яке ускладнилося гострим крововиливом, геморагічним шоком 4 ступеню, станом клінічної смерті. Потерпілого [PERSON] було госпіталізовано до медичного закладу, де він помер від отриманих тілесних ушкоджень. Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні є обов'язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Згідно із ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Отже, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначена вище правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року. Згідно ч. 2 ст. 176 ЦК України юридичні особи створені державою не відповідають за зобов'язанням держави. Зокрема, ст.ст. 170,176 ЦК України передбачено, що держава здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом, а тому в деліктних правовідносинах зобов'язання держави виконує Державне Казначейство України, на яке покладено функцію по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України, а не юридичні особи, створенні державною або територіальними громадянами, виходячи з принципу самостійної майнової відповідності усіх органів. Згідно ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тобто, відповідачем у цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред'явленими позовними вимогами. Ст. 170 ЦК України передбачено, що держава здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Зобов'язання держави в деліктних правовідносинах виконує Державна казначейська служба України, на яку постановою Кабінету Міністрів України покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, оскільки згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду ( підпункт 5 пункту 4 цього Полождення). Таким чином, із системного аналізу заявлених позивачем вимог вбачається, що належним відповідачем за заявленим позивачем спором повинна бути держава в особі відповідного органу державної влади, а не сам орган державної влади як юридична особа, оскільки як зазначалося вище юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов'язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Опосередковано про такий підхід до визначення відповідача у справах цієї категорії йде мова і у постанові Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Зазначене вище свідчить про те, що Роменський міський відділ (з обслуговування міста Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії Роменського міського відділу (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області не є належними відповідачем по справі в межах заявлених позовних вимог. Клопотання про залучення до участі у праві в якості співвідповідача чи заміну відповідача від позивача не надходило. Крім того, позвач в порушення ст. 81 ЦПК України не надала доказів матеріальної шкоди. А щодо стягнення моральної шкоди, то згідно рішення Верховного Суду України від 20 квітня 2011 року по справі № 6-2368св08, спеціальним законом, що регулює порядок проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ України, не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди. Аналогічний висновок зроблений і в рішенні Верховного Суду України від 21.10.2002 року у справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до УМВС України в Херсонській області про відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed