Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

15.01.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що [INFO] померла її матір [PERSON]. За життя, а саме 12.05.2004 року [PERSON] склала заповіт на її (позивача) ім'я, яким заводілала їй житловий будинок [ADDRESS]. Після смерті матері, звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, їй стало відомомо, що спадкове майно померлої складає тільки 25/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Житловий будинок [ADDRESS], відповідно до договору дарування від 17.05.2012 року було подаровано [PERSON] відовідачу [PERSON]. Посилаючись на те, що в момент укладання договору дарування від 17.05.2012 року [PERSON] була психічно хворою людиною та не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, а відповідач скористався цією обставиною, напевно знавши про існування заповіту на її (позивача) ім'я, [PERSON] просила визнати договір дарування від 17.05.2012 року недійсним на підставі ст.225 ЦК України. Під час судового розгляду справи позивач та її представник підтримали позов та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала. Зазначала, що з 2007 року, в зв'язку з погіршенням стосунків, [PERSON] та [PERSON] повністю припинили спілкування. Всю необхідну підтримку та допомогу [PERSON] надавав [PERSON] та його родичі. На момент укладання оскаржуваного договору дарування [PERSON] розуміла значення своїх дій та керувала ними, повністю освідомлювала оточуючу дійсність та була абсолютно адекватною людиною. Жодних сумнівів у державного нотаріуса, при посвідченні оскаржуваного договору, у тому що [PERSON] страждає на психічне захворювання, не виникало. Посилаючись на безпідставність позовних вимог просила відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до Договору дарування будинку від 28.03.2003 року [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] житловий будинок зі всіма прилеглими до нього побутовими та господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] 12.05.2003 року [PERSON] склала заповіт, яким заповідала все належне майно, в тому жислі житловий будинок [ADDRESS] своїй дочці - [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 17.05.2012 року [PERSON] уклала договір дарування будинку, яким передала, а [PERSON] прийняв у власність житловий будинок зі всіма прилеглими до нього побутовими та господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] [INFO] [PERSON] померла (копія свідоцтва про смерть Серії [NUMBER]). Обгрунтовуючи позовні вимоги про недійсність договору дарування житлового будинку від 17.05.2012 року, позивач [PERSON] та її представник вказувала на тривале та стійке психічне захворювання [PERSON], через яке остання на час укладання спірного договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. З огляду на викладене підставою для визнання правочину недійсним за ч. 1 ст. 225 ЦК України є встановлена судом повна (беззастережна) неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо); для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін; справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Відповідно до ч.1 ст. 143 ЦПК України для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, яки беруть участь у справі. Відповідно до ст.145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров'я; психічний стан особи; вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. У судовому засіданні сторони та їх представники відповідного клопотання про призначення експертизи щодо психічного стану [PERSON] на час підписання оспорюваного договору не заявляли. Зокрема позивач і представник позивача вважали що призначення психіатричної експертизи не є обов'язковим у даній справі, а наявні докази є достатніми для повного і об'єктивного вирішення справи. Висновок судово-психіатричної експертизи №156 від 07.04.2015 року, наявний в матеріалах справи за заявою [PERSON] про визнання [PERSON] недієздатною (№2-о/487/49/15), та на який посилається позивач, не може абсолютно підтверджувати неспроможність [PERSON], саме під час укладання нею договору дарування у 2012 році, розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий Висновок експерта зроблений у 2015 році, а тому не підтверджує що саме такий стан здоров'я мала [PERSON] під час укладання договору - 17.05.2012 року. Інші надані докази, а саме: пояснення у судовому засіданні свідків позивача про психічний стан померлої [PERSON], надані копії медичних документів останньої, та докази її психічного захворювання, не є беззастережними доказами неспроможності [PERSON] в момент укладання договору дарування розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, тобто не вказують на наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed