Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

13 квітня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - Відповідач, ПрАТ «ЦГЗК) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 23.09.1982 по 12.01.1984 працював на підприємстві відповідача шахті Орджонікідзе підземним бурильником шпурів, звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням та в подальшому працював на підприємстві ВО «Кривбасруда». Працюючи в шкідливих умовах отримав професійне захворювання і висновком МСЕК від 25.01.1999 йому вперше встановлено 50% втрати професійної працездатності. Після переоглядів висновком МСЕК від 25.01.2005 позивачу встановлено 70% втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності безстроково. Внаслідок отриманого профзахворювання він змушений постійно проходити курси лікування, через що у нього виникає пригнічений стан, в нього погіршилася якість життя, він перебуває у стані депресії, відчуває фізичні болі та моральні страждання. Протягом тривалого часу позивач страждає від сильних больових відчуттів, усі ці причини порушують звичний уклад життя. Просить стягнути з відповідача як компенсацію за заподіяну моральну шкоду 120 000 грн. Ухвалою суду від 14 квітня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 13 травня 2020 року розгляд справи відкладений у зв`язку з відсутністю у суді відомостей про вручення відповідачу копії ухвали про відкриття провадження у справі. 17 червня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив закрити провадження у справі посилаючись на те, що позивач не працював на підприємстві відповідача. Зазначив, що Акт розслідування причин виникнення професійного захворювання позивача був складений шахтобудівним управлінням Комбінату КДЖРК а не відповідачем, і останній не тільки не приймав участі у розслідуванні а його вина не була встановлена в даному Акті. Також вказав, що рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2020 за позовом [PERSON] до ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» було стягнуто на користь позивача 100 000 гривень моральної шкоди заподіяної внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, тому позивач необґрунтовано звернувся до суду з аналогічним позовом. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача: на шахті «Орджонікідзе» з 23.09.1982 по 12.01.1984 підземним бурильником шпурів. 12 січня 1984 року був звільнений з підприємства відповідача за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я [PERSON] (а.с.14-19). Відповідно до копії Акту розслідування хронічного професійного захворювання № 111 від 24.12.1998 вбачається, що [PERSON] працював в продовж 15 років 11 місяців в умовах впливу на організм шкідливих факторів, фізичного навантаження, вимушеної робочої пози. Причина професійного захворювання: вимушена робоча поза понад 80% робочого часу, перенесення важких предметів вручну (а.с. 8-9). Згідно копії виписки з акту огляду ЛТЕК від 25.01.1999 [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 50% первинно та третю групу інвалідності (а.с. 11). В подальшому [PERSON] неодноразово проходив переогляди ЛТЕК, МСЕК (а.с. 12), і відповідно до копії виписки з акту огляду МСЕК серії КР-1 №000793 від 25.01.2005 йому було встановлено повторно 70% втрати професійної працездатності, 2 групу інвалідності безстроково (а.с.13). Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (25 січня 1999 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472 (далі - Правила). Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5 Правил). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли 25 січня 1999 року, коли [PERSON] вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку із профзахворюванням. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 50% із встановленням 3 групи інвалідності, і в подальшому - в розмірі 70% із встановленням 2 групи інвалідності. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування (а.с.20-25), незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє, він постійно відчуває фізичний біль. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Щодо посилань представника відповідача на те, що позивач не є належним відповідачем, суд вважає їх необґрунтованими оскільки судовими рішеннями неодноразово встановлювався факт правонаступництва ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» всіх прав та обов`язків шахти Орджонікідзе Рудоуправління ім. Леніна Об`єднання «Кривбасруда», і такі обставини, відповідно до приписів ч.3 ст. 82 ЦПК України, визнані судом загальновідомими, і не потребують доказування. Правовий висновок про те, що ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» є правонаступником прав та обов`язків шахти імені Орджонікідзе ДВО «Кривбасруда» викладено у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 215/ 3136/17 (провадження № 61-815св17), постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №212/7747/16-ц (провадження № 61-11376св18). Також, суд вважає необґрунтованими твердження відповідача про те, що позивач звернувся до суду з аналогічним позовом про стягнення моральної шкоди, оскільки предметом розгляду у справі № 212/1066/20 було заподіяння та стягнення моральної шкоди за період роботи позивача з 18.06.1985 року, а предметом розгляду у даній справі є заподіяння моральної шкоди саме за період роботи останнього з 23.09.1982 по 12.01.1984. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, а також те, що [PERSON] встановлено стійку втрату професійної працездатності вперше 50%, 3 групу інвалідності, і в подальшому у розмірі 70%, 2 групу інвалідності безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, тривалість праці позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача протягом 1 року 3 місяців 20 днів, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди у сумі 25 000 гривень оскільки саме цей розмір є розумним, виваженим і справедливим у ситуації позивача, а також не перевищує гранично допустимого розміру відшкодування такої шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial