Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

13.01.2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві приватної власності, так як відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні понад 1 рік (з 2010 року) без поважних причин, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі він квартирою не цікавиться. Ухвалою від 23.01.2020 по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 01.04.2020. Залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] та [PERSON] . Направлено сторонам копії ухвали, а відповідачу разом із копією позовної заяви з додатками на 14 арк. (а.с.21-22,23,24,25,26). Ухвалою суду від 01.04.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.04.2020 (а.с.36). 02.04.2020 на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено повідомлення відповідачу [PERSON] про наявність в провадженні суду вказаної цивільної справи та призначення її розгляду на 22.04.2020 (а.с.42). В судове засідання позивач не з`явився, електронною поштою направив заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.45). Від третіх осіб [PERSON] та [PERSON] на електронну пошту суду також надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити (а.с.48-49,50-51). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань суду не направляв. З урахуванням ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступних висновків. За змістом до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як вбачається із матеріалів справи, згідно Свідоцтва № 1975 про право власності на житло від 09.08.2005, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної, спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.11). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10109529 від 16.03.2006, кожному із співвласників квартири за адресою: [ADDRESS] . - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , належить по ј частки, форма власності приватна (а.с.12). Із наданих позивачем довідок вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , його дружина [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] (а.с.13,14). Згідно акту обстеження соціального стану від 26.11.2019, складеного депутатом міської ради [PERSON] в присутності сусідів [PERSON] , [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] не проживає в [ADDRESS] зі слів свідків з 2010 року, на даний час проживає в м. Коростень (а.с.15). В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316-319 ЦК), то власник на підставі\~статті 391 ЦК\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР.\~ У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до\~Європейської Конвенції з прав людини\~та основних свобод, що згідно\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Суд установив, що квартира є спільним майном, набутим сторонами та третіми особами згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», отже, відповідач є співвласником зазначеного майна, а ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідача на вказану квартиру. Ті обставини,\~що відповідач\~відсутній у\~квартирі за\~місцем своєї\~реєстрації понад\~один рік,\~не свідчать\~про його\~відмову від\~права власності\~на нерухоме\~майно та\~не\~є підставами для припинення права власності на нього, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦК України (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом)\~не поширюються на спірні правовідносини, які врегульовані нормами статей 319, 321 ЦК України.\~ Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 647/1683/15-ц (провадження №61-4509св18). Таким чином, враховуючи досліджені в судовому засіданні обставини та зазначені вище положення законодавства суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли своє підтвердження та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed