Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

12 січня 2015 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. В обґрунтування заявленого позову послалась на те, що з 14 липня 2007 року між сторонами був зареєстрований шлюб Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Від спільного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Протягом останнього часу відповідач припинив брати участь у матеріальному утриманні дитини. Сторони проживають окремо, загального бюджету не мають. Відповідач має постійне місце роботи та постійний дохід. З народження дитина страждає частими застудними захворюваннями, які мають ускладнення, а тому потребує збільшених витрат на її належне утримання. Угоди про сплату аліментів у добровільному порядку сторонами не досягнуто. 13 лютого 2015 року позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, обґрунтовуючи їх доказами, наявними в матеріалах справи. Проти розгляду позовної заяви у заочному порядку не заперечувала. 13 лютого 2015 року відповідач в судове засідання не з'явився про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14 липня 2007 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 537, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] Сторони від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27 квітня 2010 року, копія якого наявна в матеріалах справи. Дитина проживає разом з позивачем, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про склад сім'ї та місце реєстрації № 2588 від 29 січня 2015 року. Протягом останнього часу відповідач припинив брати участь у матеріальному утриманні дитини. Сторони проживають окремо, загального бюджету не мають. Відповідач має постійне місце роботи та постійний дохід. З огляду на вищевикладене позивач просить суд стягнути грошові кошти з відповідача на утримання сина у розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік». Так, відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями ст. 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Нормою ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 367 ч. 2 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Виходячи з зазначеного, суд приходить до висновку, що відповідач є працездатною особою, може працювати, отримувати заробітну плату (дохід), а отже може надавати матеріальну допомогу на утримання сина. На підставі таких доказів, наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що відповідач є батьком спільної з позивачем дитини - [PERSON], [INFO], якого зобов'язаний утримувати до досягнення ним повноліття, є працездатним, дитина проживає разом з позивачем, доказів наявності у нього на утриманні неповнолітній або непрацездатних осіб або інших боргових зобов'язань суду не надав, у зв'язку з чим суд вважає за можливе призначити аліменти на дитину у розмірі ? частини від усіх його доходів щомісячно, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В іншій частині позовних вимог слід відмовити, як заявлені надлишкове. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ч. 2 ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60 гривень. Окрім цього, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial