Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

13.01.2020 р. позивачка пред`явила позов до відповідача, у якому просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ними по 1/2 ідеальної частки у праві власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що дане майно було придбане за час шлюбу, відтак сторони мають на нього рівні права. 12.02.2020 р. відповідач подав відзив, у якому визнав позов щодо поділу квартири за адресою [ADDRESS] у рівних ідеальних частках (а.с. 58). 12.03.2020 р. позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила, крім квартири за адресою [ADDRESS] , також поділити інше спільне майно подружжя, а саме: автомобіль марки «Chevrolet Aveo» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Вказала, що даний автомобіль був придбаний під час шлюбу у 2009 р. та зареєстрований на ім`я відповідача. Зазначила, що за даними інтернет-ресурсу «Авто-ріа» ринкова вартість такого автомобіля становить 140932,00 грн. Тому просила визнати за нею право на 1/2 ідеальну частину у праві власності на цей транспортний засіб та стягнути з відповідача у її користь грошову компенсацію у сумі 70466,00 грн. взамін її частки у даному майні, із визнанням права власності на нього в цілому за відповідачем (а.с. 62-64). Поряд з цим, 12.02.2020 р. відповідач пред`явив зустрічний позов, у якому просив визнати спільною сумісною власністю сторін депозитні кошти у сумі 6000,00 дол. США та стягнути 1/2 частину цих коштів у його користь. Вказав, що під час шлюбу позивачка у 2018 р. відкрила в банку депозитний вклад у сумі 6000,00 дол. США, тому ці кошти підлягають поділу у рівних частках (а.с. 47-58). 13.03.2020 р. позивач подала відзив на зустрічний позов, у якому просила відмовити у задоволенні вимог відповідача. Вказала, що відсутні підстави для визнання спільним майном подружжя коштів, що були розміщені на банківській депозит 21.02.2019 р., оскільки останні відносяться до її особистої приватної власності, тому що їх виручила за рахунок продажу 19.02.2019 р. приватизованої квартири у м. Новомосковську Дніпропетровської області (а.с. 70-71). 08.05.2020 р. відповідач подав відповідь на відзив на зустрічний позов, у якому заперечив твердження позивачки про те, що банківський вклад є її особистою власністю. Вказав, що позивачка перебувала на обліку як особа, сім`я якої потребувала поліпшення житлових умов. Зазначив, що їхня сім`я була зареєстрована у квартирі за адресою [ADDRESS] . Оскільки наміру проживати у м. Новомосковськ вони не мали, була домовленість про продаж цього житла після приватизації. Аби спростити такий процес, у 2017 р. він з дітьми знявся з реєстрації у тій квартирі, після чого позивачка подала заяву про її приватизацію. Вважає, що за таких обставин відсутні підстави стверджувати, що квартира й виручені від її продажу кошти були приватною власністю дружини (а.с. 90-91). 19.05.2020 р. відповідач подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив визнати його особистою приватною власністю автомобіль марки «Chevrolet Aveo» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Вказав, що дане майно було придбане у травні 2009 р. за його особисті кошти, які він отримав у 2008-2009 рр. при виході на пенсію з шахти «Степова» в якості одноразової допомоги у зв`язку з втратою працездатності, та страхових щомісячних виплат (а.с. 95-97). 22.05.2020 р. позивач подала заперечення, у яких зазначила, що відповідач не заперечив факт приватизації квартири у м. Новомосковськ виключено на її ім`я, відтак кошти, що були отримані від продажу цього майна, були її особистою власністю, як і банківський вклад, що був сформований за їх рахунок (а.с. 110). 22.05.2020 р. позивач також подала відзив на заяву відповідача від 19.05.2020 р. щодо збільшення позовних вимог, у якому вказала, що спірний автомобіль марки «Chevrolet Aveo» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] був придбаний за спільні кошти, оскільки доходи відповідача не відносилися до його особистої власності (а.с. 112-115). У судовому засіданні позивачка підтримала свій позов та заперечила зустрічний з підстав, що викладені у її заявах по суті спору. Відповідач у судовому засіданні підтвердив, що визнає позовну вимогу про поділ ідеальних часток у праві власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . Наполягав на такому ж поділі банківського депозиту й автомобіля з підстав, що викладені у його заявах по суті спору. Вислухавши сторін, оцінивши докази, суд прийшов до такого висновку. 12.07.1997 р. сторони зареєстрували шлюб (а.с. 10). [INFO] у даному шлюбі народився син [PERSON] , а [INFO] - дочка [PERSON] (а.с. 12-13, 92-93). 23.12.2008 р. відповідач був взятий на облік у Червоноградському відділенні управління виконавчої дирекції ФСС України у Львівській області, де отримує щомісячно страхові виплати (а.с. 98, 107). 05.01.2009 р. у зв`язку з виходом відповідача на пенсію ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» нарахувала йому одноразову допомогу у сумі 5881,56 грн. (а.с. 133). У лютому 2009 р. Червоноградське відділення управління виконавчої дирекції ФСС України у Львівській області виплатило відповідачеві одноразову допомогу у сумі 40140,00 грн., а за період лютий-травень того року виплачено страхових виплат на загальну суму 57044,81 грн. (а.с. 98). 13.05.2009 р. відповідач придбав за 91800,00 грн. та 19.05.2009 р. зареєстрував на своє ім`я автомобіль марки «Chevrolet Aveo» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 65-66, 100, 103). 24.12.2015 р. на підставі договору купівлі-продажу відповідач придбав квартиру за адресою [ADDRESS] (а.с. 14-23). 31.10.2016 р. Адміністрацією Державної спеціальної служби транспорту видано позивачці посвідчення № [NUMBER] на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, з його безтерміновою дією (а.с. 31). 31.08.2017 р. бюро приватизації КП «ЧЖКС№ видало свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , яким засвідчило, що жиле приміщення № [NUMBER] , [NUMBER] у гуртожитку за адресою [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності відповідачу [PERSON] та членам його сім`ї - позивачці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - у рівних частинах кожному (а.с. 24). 26.07.2018 р., після розгляду заяви позивачки щодо приватизації квартири за адресою [ADDRESS] , орган приватизації видав розпорядження № 15 про задоволення такої заяви та передачу цього житла у приватну власність заявниці (а.с. 72). 08.08.2018 р. 194 понтонно-мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту видав позивачці свідоцтво про право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] (а.с. 73). 06.09.2018 р. позивачка здійснила державну реєстрацію права приватної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] (а.с. 74). 19.02.2019 р. позивачка на підставі договору купівлі-продажу продала квартиру за адресою [ADDRESS] за кошти у сумі 210700 грн. (а.с. 79). 21.02.2019 р. позивачка уклала з АТ КБ «Приватбанк» договір № SAMDNWFD0072243504901, відповідно до умов якого внесла на депозитний рахунок вклад у сумі 6000,00 дол. США, що еквівалентно 162525,38 грн. (а.с. 80-81). Станом на 11.04.2019 р. сторони разом зі своїми дітьми були зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с. 11-13, 25-28). 17.02.2020 р. Червоноградський міський суд Львівської області ухвалив рішення у справі № 459/3484/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яким позов задовольнив. 03.06.2020 р. Львівський апеляційний суд виніс постанову, якою залишив без змін вище вказане судове рішення. Надаючи правову оцінку спору суд виходить з такого. За правилами п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як визначено ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові ВП ВС від 21.11.2018 р. у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України. КЦС ВС у постанові від 24.06.2020 р. у справі № 742/2501/16-ц, «під час здійснення поділу майна у судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». При цьому, КЦС ВС у постанові від 27.02.2019 р. у справі № 464/7011/16-ц також зробив висновок про те, що «вирішуючи позовні вимоги про припинення права на часту у спільному майні та залишаючи у власності відповідача автомобіль у порядку поділу неподільного майна й стягуючи з відповідача грошову компенсацію за частку, що належить позивачці, районний суд не звернув уваги на зазначені вимоги закону про те, що такі вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України та лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Проте позивачка такі кошти не внесла. З урахуванням зазначеного рішення районного суду в частині позовних вимог про припинення права на часту у спільному майні та стягнення грошової компенсації не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині позовних вимог нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог». Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як зазначив КЦС ВС у постанові від 12.02.2020 р. у справі № 725/1776/18, «висновок судів попередніх інстанцій про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України». Згідно ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Фактичні обставини справи у світлі викладених норм законодавства дають підстави для таких висновків. Визнання відповідачем первісного позову у частині поділу квартири за адресою [ADDRESS] не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляд на такі обставини справи квартира за адресою [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Тому позовна вимога за первісним позовом про поділ цього майна є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що автомобіль марки «Chevrolet Aveo» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] був придбаний у період шлюбу, що є підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Наявні докази не дають суду підстав вважати, що вказаний автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача. Даний автомобіль є неподільною річчю. Оскільки жоден із подружжя не вчинив дій, передбачених чч. 4, 5 ст. 71 СК України, ст. 365 ЦК України, а транспортний засіб не може бути реально поділений між ними відповідно до їх часток, необхідно визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишати автомобіль у їх спільній частковій власності. Тому позовна вимога за первісним позовом про поділ цього майна підлягає частковому задоволенню, оскільки відсутні підстави для припинення права позивачки на частку у спільному майні зі стягненням відповідної компенсації. За таких обставин і міркувань первісний позов підлягає частковому задоволенню. Судом також встановлено, що у лютому 2019 р. позивачка відкрила у банку депозитний рахунок та внесла на депозит 6000,00 дол. США за рахунок продажу квартири, що перебувала у її приватній власності після приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Продаж її особистого приватного майна було джерелом походження коштів, вкладених у банк. Відтак депозитні кошти були особистою приватною власністю позивачки. У даному випадку відсутні підстави оцінювати дохід позивачки від продажу її приватизованої квартири спільною сумісною власністю подружжя. Тому позовна вимога зустрічного позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя коштів у сумі 6000,00 дол. США, і поділу таких, є безпідставною і задоволенню не підлягає. Крім цього, як вже зазначено вище, наявні докази не дають суду підстав вважати, що автомобіль марки «Chevrolet Aveo» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] був придбаний за особисті кошти відповідача. Оцінюючи пояснення й докази відповідача, що стосуються цього питання, у світлі критеріїв, що викладені у ст. 57 СК України, суд вважає, що відсутні підстави оцінювати доходи відповідача, які буди ним отримані у кінці 2018 р. - початку 2019 р. особистою приватною власністю, за рахунок якої був придбаний спірний автомобіль. При цьому, сума таких доходів не співмірна вартості придбаного автомобіля. Тому позовна вимога зустрічного позову про визнання автомобіля марки «Chevrolet Aveo» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] особистою власністю відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. За таких обставин і міркувань у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити повністю. Враховуючи викладене, у відповідності до правил ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача у користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, що складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн. (а.с. 61, 117-121). Розмір таких витрат співрозмірний з обсягом та часом, об`єктивно необхідним для надання даних послуг. З огляду на часткове задоволення первісного позову, такі витрати необхідно розподілити пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складає 2000,00 грн.

Outcome: partial