Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

12 листопада 2018 року позивач звернулась до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, третя особа: [PERSON], про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17.10.2000 року батько позивача, [PERSON], отримав свідоцтво про право на спадщину за законом [NUMBER] на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КПАСП «Світанок» Григорівської сільської ради народних депутатів Обухівського району Київської області, розміром - 3,54 в умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) згідно сертифікату [NUMBER], зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 15 квітня 1997 року за № 3195. [INFO] [PERSON] помер, 05.12.2012 року позивач подала заяву про прийняття спадщини до Десятої Київської державної нотаріальної контори. 12.06.2013 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на Ѕ частину земельної частки (пай) у землі, яка перебуває колективній власності КПАСП «Світанок» Григорівської сільської ради народних депутатів Обухівського району Київської області, розміром 3,54 в умовних кадастрових гектарів. На іншу Ѕ частину земельної частки (пай) свідоцтво про право на спадщину видане не було, третя особа [PERSON] до нотаріуса не звертався. Фактично після смерті [PERSON] залишилась відкрита спадщина на Ѕ частину земельної частки (паю), яка не прийнята та не оформлена, а тому позивач вважає за необхідне просити суд визнати за нею право власності на дану частку в порядку спадкування після смерті [PERSON] Ухвалою судді від 19.11.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 11.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Обухівської районної державної адміністрації Київської області, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, не заперечив проти їх задоволення. Третя особа про розгляд справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з'явився, заяв та клопотань до суду не подав. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Позивач [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини. 12.06.2013 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на Ѕ частину земельної частки (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КПАСП «СВІТАНОК» Григорівської сільської ради народних депутатів Обухівського району Київської області, розміром -3,54 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) згідно сертифікату [NUMBER], зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 15 квітня 1997 року за №3195, яка належала моєму батьку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом [NUMBER] виданого Обухівською державною нотаріальною конторою 17 жовтня 2000 року за реєстровим №4605, що підтверджується копією свідоцтва. На іншу Ѕ частину вказаної земельної частки (пай) свідоцтво про право на спадщину видане не було. Третя особа, [PERSON], до нотаріуса не звертався, на пропозиції про оформлення спадщини не реагував. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Статтею 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, а відповідно до ст.1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1299 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, але для цього необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, я подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Як передбачено п. 3.5 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», обговореного на засіданні Пленуму Вищого спеціалізованого суду України 01 березня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст.126 ЗК України в редакції Закону від 05 березня 2009 року № 1066-VI, введеного в дію 02 травня 2009 року). Крім цього встановлено наступні підстави для звернення до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку: спадкодавець придбав у власність земельну ділянку за договором купівлі-продажу, дарування та іншою угодою, свідоцтвом про право на спадщину, проте не проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку; спадкодавцем складено заповіт на земельну частку(пай), але на день його смерті земельна ділянка йому не належить на підставі державного акту і за таких обставин нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку за заповітом. Відповідно до п.3.5. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» встановлено, що спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року N7 про те, що відповідно до ст.1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст.125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону, а статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а згідно до ст.1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). З врахуванням вищевикладених обставин справи, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх взаємний зв'язок в сукупності приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки іншого (окрім судового) порядку для захисту своїх прав позивач не має. За таких обставин, позов слід задовольнити повністю. Враховуючи вищевказане,

Outcome: approved