Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

13 жовтня 2016 року [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Меліоративнівської селищної ради Новомосковського району, [PERSON], в якому просила суд встановити факт її добросовісного, відкритого, безперервного володіння квартирою, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, сел. Меліоративне, будинок 5/58, протягом 10 років. Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дубовенко І.Г. 17 жовтня 2016 року відкрите провадження по справі (а.с. 8). 10.01.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до тих же осіб, який в порядку ст. 31 ЦПК України, в редакції Закону України від 18.03.2004 року, збільшила та просила суд встановити факт її відкритого, безперервного проживання однією сім'єю з [PERSON] в тій же квартирі протягом 10 років, факт проживання однією сім'єю з [PERSON] не менше 5 років до його смерті, встановити факт постійного проживання з [PERSON] на момент смерті останнього та відкриття спадщини, факт прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 30-32). В звязку з закінченням повноважень судді Дубовенко І.Г., 25.04.2017 року, після повторного автоматичного розподілу справа передана в провадження судді Сороки О.В. 24.10.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Меліоративнівської селищної ради, [PERSON] та [PERSON], як правонаступників померлої [PERSON], в якому, в порядку ст.31 ЦПК України, в редакції Закону України від 18.03.2004 року, просила суд встановити факт її відкритого, безперервного проживання однією сім'єю з [PERSON] в тій же квартирі протягом 10 років, факт проживання однією сім'єю з [PERSON] не менше 5 років до його смерті, встановити факт постійного проживання з [PERSON] на момент смерті останнього та відкриття спадщини, факт прийняття спадщини після смерті [PERSON]. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначає, що 17 років проживала однією сімєю, як подружжя, але без реєстрації шлюбу, з чоловіком [PERSON], [INFO]. Весь цей час вони разом проживали в квартирі [PERSON], що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, селище Меліоративне[ADDRESS]. Майже весь час (більше ніж 5 років) з ними однією сімєю також проживав і син [PERSON] - [PERSON], [INFO]. Позивач разом з [PERSON] піклувалися [PERSON], як батько і матір. Квартира за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, сел. Меліоративне, будинок 5/58, належала на праві власності особисто [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 13.04.1993 року. Вони разом вели спільне господарство, разом заробляли та витрачали гроші, разом купували меблі, предмети домашнього вжитку, декілька разів спільно робили ремонт в квартирі, тощо. 15 травня 2003 року її чоловік [PERSON] помер. Позивач зазначає, що після смерті [PERSON], вона продовжувала проживати однією сім'єю з [PERSON], вони разом домовлялися та узгоджували, що готувати, який одяг купувати, що купувати в квартиру, як доглядати за нею, разом користувалися їх спільним майном, що знаходилося в квартирі, а також вони разом узгоджували питання тимчасового поселення в даній квартирі квартирантів. У [PERSON] були ключі від зазначеної квартири, остання періодично приходила туди, навіть коли там жили квартиранти, доглядала за порядком в квартирі, слідкувала, щоб не були пошкоджені труби, двері, шпалери, батареї, раковини тощо. Ігор займався навчанням, роботою, у звязку з чим в с. Меліоративне приїжджав періодично, інколи проживав в спірній квартирі більш тривалий термін. Оскільки позивач та [PERSON] фактично були однією сімєю, вона не забирала і не ділила нічого з того, що залишилося в квартирі, не віддавала [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири (а він і не заперечував). Їх взаємні права та обовязки полягали у тому, що [PERSON] шанував її, як матір, повідомляв про свої наміри та плани, допомагав їй продуктами, а позивач, в свою чергу, прала його речі, готувала їжу, коли мала змогу допомагала [PERSON] матеріально, і навпаки. Саме з причини проживання однією сімєю [PERSON] почала розшукувати [PERSON], коли він зник, зверталася до міліції, коли його тривалий час не було, в результаті чого було встановлено, що останній у лютому 2007 року трагічно загинув. Оскільки вони жили до останнього однією сімєю і квартира залишалася в їх спільному користуванні, [PERSON] заперечувала і оскаржувала дії Меліоритивнівської селищної ради по визнанню спадщини після смерті [PERSON] відумерлою, а також по заволодінню майном, що залишилося в квартирі. Позивач наполягає, що на момент смерті [PERSON] в лютому 2007 року, вона проживала з ним в спірній квартирі однією сімєю більш ніж 5 років (в тому числі за життя [PERSON]Г.), а тому вважає, що з цих підстав успадкувала після його смерті квартиру по вул. Молодіжна, буд. 5 кв.58. в смт. Меліоративне Новомосковського району Дніпропетровської області, на підставі ч.3 ст. 1268, ст. 1264, 1265 ЦК України. Жодним іншим чином (крім судового) встановити факт добросовісного, відкритого, безперервного володіння зазначеною квартирою, як і інші зазначені факти, неможливо, тому [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом. 09 січня 2018 року відповідною ухвалою суду закінчене підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті (а.с. 155-156), встановлено порядок дослідження доказів по справі. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON], яка також є представником [PERSON] позов не визнали. Представник відповідача - Меліоративнівської селищної ради Новомосковського району в судове засідання не зявився, про час, дату і місце розгляду справи повідомлений належним чином. У відповідності до п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147- VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Кодексом, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цим Кодексом, в звязку з чим, судом здійснюється розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 15 травня 2003 року помер [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про його смерть (а.с.3). Суду подано копію свідоцтва про право власності на житло, видане 13 квітня 1993 року селищною радою сел. Меліоративний, яким стверджується, що [PERSON] являється власником квартири за № 58 в будинку 5 по вул. Молодіжній в смт Меліоративне Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.3). У звязку зі смертю [PERSON], відповідно до п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності останнього на вказану квартиру припинилося. Згідно повідомлення Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області №32/02-14 від 17.01.2017 року (а.с.42), спадкова справа після смерті [PERSON], померлого 15 травня 2003 року, не заводилася. Судом було оглянуто матеріали цивільної справи №2-168/09, з яких вбачається, що 22.03.2007 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Меліоративної селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просила встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що вона та [PERSON] проживали однією сімєю з 1987 року по 2003 рік, визнати за нею право власності на ? частину квартири, розташованої по вул. Молодіжна, 5/58, смт. Меліоративне Новомосковського району Дніпропетровської області. За результатами розгляду вказаної справи, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2009 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської суду від 09 липня 2009 року вказане рішення суду залишено без змін. Слід звернути увагу на те, що при розгляді цієї справи [PERSON] наполягала на встановленні факту, що має юридичне значення, просила визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом та визнати за нею право власності на квартиру, розташовану по вул.Молодіжній 5/58 в смт.Меліоративне Новомосковського району, в порядку спадкування за законом. Суд виходив з того, що на момент смерті [PERSON] діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, Цивільний Кодекс України, в редакції 1963 року, норми цивільно-процесуального кодексу України, в редакції 1964 року. Відмовляючи [PERSON] у задоволенні аналогічного позову про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON], суд виходив з того, що нормами ЦПК України, в редакції 1964 року, не передбачалося встановлення таких фактів, ця норма була введена ЦПК України, в редакції 2005 року, відповідно до ст. 256 ЦПК України. Крім того, лише нормами ст. 1264 ЦК України, в редакції 2003 року, який набрав законної сили 01 січня 2004 року, законодавчо закріплене право спадкоємців четвертої черги за законом на спадкування спадщини особи, з якою спадкоємець прожив не менше пяти років до часу відкриття спадщини. При цьому суд не знайшов підстав для спадкування квартири після смерті [PERSON] з підстав, визначених ст.ст. 529-532 ЦК України, в редакції 1963 року, оскільки [PERSON] не являється спадкоємцем померлого [PERSON] за законом. Як при винесенні рішення Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області 02 лютого 2009 року, так і при розгляді цієї справи у суду не виникає сумнівів в тому, що [PERSON] з 1987 року по день смерті [PERSON] проживала з ним однією сім'єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу, однак шлюб між ними не був зареєстрований, права та обвязки у подружжя, відповідно до ст. 13 КпШС України, виникали лише після укладення шлюбу у державних органах запису актів громадянського стану, тому, не дивлячись на формальну зміну позовної вимоги, а саме предявлення його до іншого кола відповідачів, ніж ті, що приймали участь у розгляді справи № 2-168/09, та формулювання позовної вимоги, як відкрите, безперервне проживання однією сім'єю з [PERSON] в квартирі, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, смт.Меліоративне 5/58, більше десяти років, не ставить [PERSON] у коло спадкоємців померлого 15 травня 2003 року [PERSON]. Крім того, в матеріалах справи міститься ряд рішень суду, які свідчать про таке. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2012 року по справі № 2о-93/11 визнано спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON], померлого 15 травня 2003 року, - відумерлою та передано відумерлу спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] квартиру за №58 в будинку №5 по вул. Молодіжній в смт. Меліоративне Новомосковського району Дніпропетровської області, у власність територіальної громади смт. Меліоративне в особі Меліоративненської селищної ради Новомосковського району (а.с.17). Згідно Ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 31.08.2016 року відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2016 року в справі за заявою Меліоративненської селищної ради Новомосковського району, заінтересована особа Новомосковська районна державна нотаріальна контора, про визнання спадщини відумерлою. Витребувано з Новомосковського міськрайонного суду цивільну справу за №2о-93/11 (а.с.18). Рішення про визнання спадщини відумерлою набрало законної сили, повторно Апеляційний суд Дніпропетровської області не знайшов порушених прав [PERSON] при передачі у власність територіальній громаді відумерлої спадшини у виді квартири за №58 в будинку №5 по вул. Молодіжній в смт. Меліоративне Новомосковського району Дніпропетровської області. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2013 року за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] представника [PERSON] на рішення Новомосковського міськрайонного суду від 21 грудня 2012 року по цивільній справ за позовом [PERSON] до Меліоративненської селищної ради Новомосковського району, Дніпропетровської області, треті особи: Новомосковська районна державна нотаріальна контора, [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини було постановлено нове рішення, яким в позові [PERSON] відмовлено (а.с.125-126). Також суду надано копію рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року у справі № 183/6732/13-ц за позовом [PERSON], в інтересах якої діяла її представник [PERSON], до Меліортивненської селищної ради, треті особи Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, [PERSON] про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визначення додаткового строку для прийняття спадщини (а.с.134-138), у відповідності до якого судом апеляційної інстанції: - встановлено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON], [INFO], який помер 15 травня 2003 року є рідним дядьком [PERSON]; - встановлено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON], [INFO], який помер у лютому 2007 року є двоюрідним братом [PERSON]; - встановлено факт постійного проживання [PERSON] із [PERSON] на час смерті останнього, тобто у травні 2003 року; - встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], померлого 15 травня 2003 року. Суду подано копію свідоцтва про смерть [PERSON], у відповідності до якого останній помер у лютому 2007 року (а.с.15). Після смерті [PERSON] Новомосковською районною державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 256/2014, матеріали якої свідчать, що 07.07.2014 року [PERSON], яка діяла по довіреності від імені [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] (а.с.46). Згідно повідомлення Новомосковської районної нотаріальної контори № 1205/02-14 від 08.07.2014 року [PERSON], як представникові [PERSON], було розяснено, що для вирішення питання про спадкування їй необхідно представити до нотаріальної контори оригінали всіх документів, копії яких подані до заяви (а.с.47). В подальшому, 29 січня 2016 року [PERSON], яка діє по довіреності від імені [PERSON] знову звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] (а.с.48). Однак, у повідомленні № 122/02/14 від 29.01.2016 року державний нотаріус розяснив [PERSON], що свідоцтво про право на спадщину на квартиру № 58, розташовану в смт. Меліоративне, буд. 5, належну [PERSON], померлому 15.05.2003 року, спадкоємцем якого був [PERSON], померлий у лютому 2007 року, не може бути видане, оскільки із представлених документів не вбачається факт прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.49). Як свідчить копія повідомлення Меліоративнівської селищної ради від 18.09.2017 року (а.с.84) квартира №58, що розташована в будинку №5 по вул. Молодіжна в смт. Меліоративне була прийнята до відання Меліоративнівської селищної ради, підставою для набуття права комунальної власності територіальної громади на вказану квартиру стало рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2012 року. В послідуючому, по відношенню до даної квартири було прийнято рішення про її приватизацію громадянами України (а.с.84). Так, у відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна №95649313 від 29.08.2017 року (а.с.106-107), квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON], тобто відповідачам по справі. Аналіз поданих документів свідчить про те, що [PERSON] являється двоюрідною сестрою [PERSON], померлого у лютому 2007 року, саме [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого брата, як спадкоємець за законом. Цим же рішенням встановлений факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті батька [PERSON]. Таким чином, [PERSON] являється спадкоємцем пятої черги за законом після смерті [PERSON], саме вона вчинила всі необхідні дії, повязані з прийняттям спадщини, однак заява про прийняття спадщини нею подана 07 липня 2014 року, питання про поновлення строку прийняття спадщини в судовому порядку не вирішувалося. У відповідності до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачені види спадкування, спадкування може бути за заповітом чи за законом. У відповідності до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець вважається таким, що не прийняв спадщину, якщо він протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст. 1272 ЦК України). У відповідності до ч.2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менше як пять років до часу відкриття спадщини. Постанова Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», надає розяснення, що при вирішені спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України, про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільними побутом, мають взаємні права та обовязки. \~ \~ \~ \~До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сімєю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також, інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, та мали взаємні права та обовязки. Поряд з цим, [PERSON], представляючи інтереси [PERSON], з моменту відкриття спадщини після смерті [PERSON] та до подачі позову у жовтні 2016 року не вчинила жодних дій, визначених у ст.ст. 1268,1269 ЦК України, повязаних з прийняттям спадщини. Витребувані матеріали спадкової справи містять дані про прийняття спадщини після смерті [PERSON] лише [PERSON], доказів прийняття спадщини [PERSON] суду не надано (а.с. 43). Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» звертає увагу на зміси позовних вимог, з якими спадкоємець може звернутися до суду при вирішенні питання щодо прийняття спадщини. Так у п.23 зазначеної постанови Верховний суд України зауважує, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. [PERSON] значиться зареєстрованою в [INFO]. Даних про місце реєстрації спадкодавця [PERSON] суду не надано, доказів прийняття спадщини спадкоємцем [PERSON] суду не надано, відповідної постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії матеріали спадкової справи не містять, однак [PERSON], в порушення вимог ст.ст. 1268, 1269 ЦК України та п.23 зазначеної вище постанови, наполягає на встановленні факту прийняття спадщини саме нею після смерті [PERSON]. Крім того,\~слід звернути\~увагу також\~на вимоги\~ст.ст.\~1270,\~1272\~ ЦК\~України та\~п.24\~Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~30.05.2008\~року за\~№ 7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» відповідно\~до яких\~особа,\~яка не\~прийняла спадщину\~в установлений\~законом строк,\~може звернутися\~до суду\~з позовною\~заявою про\~визначення додаткового\~строку для\~прийняття спадщини\~відповідно до\~частини третьої\~ статті\~1272\~ЦК.\~Зазначене положення\~застосовується до\~спадкоємців,\~в яких\~право на\~спадкування виникло\~з набранням\~чинності зазначеним\~Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Отже, [PERSON], визначаючи себе спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON], представляючи інтереси [PERSON] спадкоємця пятої черги, не вчиняючи жодних дій, повязаних з прийняттям спадщини, розуміючи, що не являється спадкоємцем померлого [PERSON], повторно звернулася до суду з позовними вимогами про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON], однак до інших осіб. При цьому позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] та встановлення факту прийняття спадщини після його смерті предявлені не до спадкоємця, який прийняв спадщину ([PERSON]), а до територіальної громади, за заявою якої квартиру за № 58 в будинку № 5 по вул.Молодіжній в смт.Меліоративне Новомосковського району Дніпропетровської області визнано відумерлою, та до осіб, які успадкували квартиру після смерті [PERSON]. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обовязків. Відповідно до них цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є обєкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК кожна особа \~має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, обєктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, повязаних з сімейними відносинами, тощо. З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність предявлених [PERSON] вимог до Меліоративнівської селищної ради Новомосковського району, [PERSON], [PERSON], їх необґрунтованість, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Вимоги про встановлення факту її відкритого, безперервного проживання однією сім'єю з [PERSON] в квартирі протягом 10 років не можуть бути задоволені, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин діяли норми процесуального та цивільного законодавства, якими не передбачалося встановлення таких фактів, а вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] предявлені не до спадкодавця, який прийняв спадщину, тобто не до тієї особи, яка має бути відповідачем по справі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд, у відповідності до вимог п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 2819,20 грн., ставка якого визначена у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved