Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

12 лютого 2014 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було розглянуто цивільну справу за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та 3 % річних, за невиконання грошового зобов'язання та вирішено, окрім іншого, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] позичені, згідно розписки від 01 лютого 2011 року, кошти, в гривневому еквіваленті, за офіційним курсом НБУ, станом на 12 лютого 2014 року, в сумі 541'863 грн., та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 43'735 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] позичені, згідно розписки від 13 січня 2010 року, кошти, в гривневому еквіваленті, за офіційним курсом НБУ станом на 12 лютого 2014 року, в сумі 143'825 грн., та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 13'368 грн. 03 березня 2015 року представник [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення в цій справі. У даній заяві просить вказати у резолютивній частині вказаного рішення суму заборгованості в іноземній валюті із зазначенням її гривневого еквіваленту та витребувати у Державній виконавчій службі Тернопільського міського управління юстиції (далі - ДВС ТМУЮ) виконавчі листи, котрі виготовлені та видані на підставі даного рішення. Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення може, за заявою осіб, які беруть участь у справі … ухвалити додаткове рішення, якщо суд вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати. У судове засідання сторони не з'явились, що, в силу вимог ч. 3 ст. 220 ЦПК України, не є перешкодою для розгляду питання про ухвалення додаткового рішення. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Водночас слід взяти до уваги тай факт, що відповідно ст. 192 ЦК України, платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У п. 14 Постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного суду України зазначає, що при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд у мотивувальній частині свого рішення аргументував висновки, щодо спірних правовідносин, навів розрахунки боргу із зазначенням як іноземної валюти, в якій безпосередньо була оформлена позика, так у її гривневому еквіваленті, тобто вирішив питання про право, однак у резолютивні частині не вказав точної суми боргу, а саме не зазначив його об'єму в тій грошовій одиниці в якій боржником були отримані кошти. Саме тому суд вважає підставною заяву представника позивачів про ухвалення додаткового рішення і приходить до переконання, що його резолютивну частину слід доповнити висновком про стягнення з відповідача в користь позивачів боргу в іноземній валюті із зазначенням гривневого еквіваленту. Щодо вимог [PERSON] про витребування з ДВС ТМУЮ виконавчих листів, то у їх задоволенні слід відмовити, оскільки у випадку винесення додаткового рішення судом, така процедура законом не передбачена. Окрім того, стягувачі не позбавлені права самостійно повернути вказані виконавчі листи в порядку, передбаченому ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Факту порушення такого їх права судом не встановлено, а тому підстав для його захисту немає.

Outcome: partial