Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

14 червня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила суд визнати за нею, як за спадкоємцем за заповітом після [PERSON], померлого [INFO], право власності на житловий будинок [ADDRESS] який складається з: літ. «А»-житловий будинок, загальною площею 54,6 кв.м., літ. «а» - веранда, загальною площею 7,6 кв.м., літ. «Б» - сарай, площею 19,9 кв.м., літ. «В» - літня кухня, загальною площею 35,3 кв.м., літ. «кВ» погріб, загальною площею 6,9 кв.м., літ. «Г» - прибудова, загальною площею 9,0 кв.м., літ. «Д» - літній душ, загальною площею 1,0 кв.м., літ «Е» - вбиральна, загальною площею 1,0 кв.м., літ. «Ж» колодязь, загальною площею 6,0 м/м, літ «З» басейна - 1шт., літ. «И» басейна 1-шт., літ. «К» сарай, загальною площею 4,5 кв.м., літ. «Л» сарай, загальною площею 14,5 кв.м., №1 огорожа, загальною площею 41,2 кв.м., №2 ворота, загальною площею 5,1 кв.м. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що після смерті її батька, [PERSON], який помер [INFO] в [ADDRESS] Запорізької області. За своє життя батько позивачки, [PERSON], склав заповіт, яким все належне йому майно заповів позивачці [PERSON] Належне майно спадкодавця [PERSON] склалося з житлового будинку [ADDRESS]. Для оформлення спадкових прав на будинок [ADDRESS] позивачка звернулася до державного нотаріуса, надала йому всі наявні документи на спадковий будинок, але у видачі їй свідоцтва про право на спадщину на зазначений будинок Розівською державною нотаріальною конторою було відмовлено у зв`язку з відсутністю акту про прийняття зазначеного будинку в експлуатацію, про що державним нотаріусом 09 грудня 2015 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №848/02-31. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] не з'явилися, надали заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі. Крім того, позивач зазначила, що повністю підтримує свої позовні вимоги, обставини викладені в позовній заяві підтверджує, у зв'язку з чим, просила її позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області в особі спеціаліста І категорії селищної ради Плішка А.П., в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності за наявними матеріалами справи, позовні вимоги позивача визнають в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечують (а.с.51-52). Представник третьої особи Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області в особі завідуючого нотаріальної конторою Мацків Т.М. також в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори, зазначивши, що проти задоволення позовних вимог позивача не заперечує (а.с. 56). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158, ст.169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та їх представників. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, з'ясувавши позицію сторін, викладену в письмових заявах, дослідивши матеріали спадкової справи та наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну правову оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з положень, викладених в частині 1 статті 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцю після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 6 червня 2015 року помер батько позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] (а.с. 6). Відповідно до заповіту, посвідченого 03.02.2015 року державним нотаріусом Розівського району Запорізької області Мацків Т.М., зареєстрованого у реєстрі за номером 141, [PERSON] заповів [PERSON] все майно, з чого б воно не склалося і де б воно не знаходилось, і взагалі все те, що йому належить на день смерті і на що він за законом має право, а саме житловий будинок [ADDRESS] (а.с.10) Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини 22 червня 2015 року звернулась позивач [PERSON] (а.с. 59). При цьому факт кровного споріднення позивача із [PERSON] належно підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] та не оспорюється сторонами (а.с. 7). Згідно до матеріалів спадкової справи № 57/2015, копії яких оглянуті та досліджені судом у судовому засіданні, 07.12.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Розівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до копій матеріалів спадкової справи № 150/2016, інших спадкоємців, окрім [PERSON], не встановлено. Проте, 09.12.2015 року державним нотаріусом Розівської державної нотаріальної контори Мацків Т.М. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] оскільки у спадкоємця був відсутній Акт про прийняття будинку в експлуатацію (а.с. 13). Відповідно до 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31січня 1966 року (що діяла на час видачі реєстраційного посвідчення) реєстрація будинків здійснювалась на підставі правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції. Пунктом 14 цього переліку передбачено, що такими правовстановлюючими документами є нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Пунктом 13 даної Інструкції передбачено, що бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою. Відповідно до п. 23 Інструкції на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою. Якщо на документі про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа. Судом встановлено, що відповідно до рішення №342 виконавчого комітету Розівської районної ради депутатів трудящих Запорізької області від 15 грудня 1956 року [PERSON] була надана в безстрокове користування земельна ділянка площею 882 квадратних метрів для приватного будівництва житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.14). На виконання зазначеного рішення між уповноваженими особами від вказаного органу та [PERSON] 20.02.1957 року був підписаний договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку ( далі - Договір) (а.с. 15). Згідно п. 9 Договору зазначено, що при закінченні будівництва побудовані на земельній ділянці споруди вступають в експлуатацію та стають особистою власністю забудовника після визнання приймальною комісією місцевої ради депутатів трудящих повної готовності побудованих споруд, оформленого актом комісії. Згідно акту бюро технічної інвентаризації від 18 січня 1957 року було проведено розмежування та встановлення межових знаків і передача ділянки, площею 882 квадратних метрів в натурі для індивідуального будівництва житлового будинку по [ADDRESS] громадянину [PERSON] В акті також наявне виправлення номеру будинку з [NUMBER] на [NUMBER] (а.с. 17). 29.09.1976 року Бердянським міжміським бюро технічної інвентаризації батькові позивача - [PERSON] видано реєстраційне посвідчення на домоволодіння [ADDRESS] про що внесено запис № 4 до реєстрової книги № 1 (а.с. 9). Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року за № 1952-IV (зі змінами), встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З урахуванням наведеного, а також враховуючи, що у позивача виникли труднощі із оформленням у встановленому законом порядку свого права на спадщину за заповітом після смерті свого батька - [PERSON], суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову. Визнання відповідачами пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат позивачем не порушувалось.

Outcome: approved