Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

13 серпня 2019 року Керівник Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив, а саме: відновити строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом; - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М. 11.08.2003 року за реєстровим номером 4581, зареєстрований 02.09.2003 року в Київському бюро технічної інвентаризації, записаний у реєстрову книгу за №1582; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 30.06.2005 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. за №1256; - скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А. від 04.08.2015 року за №23399471 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , податковий номер [NUMBER] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 04.08.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , та посвідченийприватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за №2328; - скасувати рішення державного реєстратора на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А. від 04.08.2015 року за №23400339 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , податковий номер [NUMBER] ; - витребувати від [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення загальною площею 57,4 кв.м по [ADDRESS] , яке зареєстроване на праві власності за [PERSON] як кватира [ADDRESS] , загальною площею 57,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 695504080000); - скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. від 14.03.2019 року №45959507 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] , податковий номер [NUMBER] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, під час здійснення процесуального керівництва за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №4201410010000400 за фактом незаконного заволодіння нежитловими приміщеннями, які належать до комунальної власності, прокуратурою виявлено факт незаконного вибуття з комунальної власності нежитлового приміщення по [ADDRESS] , загальною площею 57,4 кв.м. У позові позивач зазначив, що нежитлове приміщення по [ADDRESS] загальною площею 57,4 кв.м є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». Також було встановлено, що нежитлове приміщення зареєстровано за [PERSON] як квартира загальною площе. 57,4 кв.м на підставі договору дарування квартири, укладеного 14.03.2019 року між [PERSON] та [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] придбав спірне майно у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №771, укладеного 17.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] придбав спірне майно у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №377, укладеного 07.04.2016 року. [PERSON] придбав спірне майно у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2328, укладеного 04.08.2015 року. [PERSON] придбав спірне майно у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1256, укладеного 30.06.2005 року. З даного договору вбачається, що спірне майно належало [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М. 11.08.2003 року за реєстровим №4581, зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації, записаного у реєстрову книгу за реєстровим номером 1582. Як зазначено у позові, відповідно до інформації Київського міського БТІ від 27.12.2017 року та Управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 01.03.2019 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновлю С.М. 11.08.2003 року договір дарування за реєстровим номером 4581 не посвідчувався та Київським БТІ не реєструвався. Крім того, [PERSON] не користувався подарованим приміщенням, не був його наймачем та не ніс матеріального навантаження, пов`язаного з обов`язками власника нерухомого майна, а отже не був його власником і не мав права на його продаж. Вказане свідчить про те, що спірне майно Київською міською радою не відчужувалося, право власності територіальної громади на спірне майно не припинялося, а [PERSON] не набув права власності на майно та не був його власником. Також позивач вказав у позовній заяві, що відповідно до інформації, викладеної в листах від 06.06.2016 року №89 та від 13.04.2018 року №63, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. договір купівлі-продажу спірного майна від 30.06.2005 року не посвідчувався. За вказаним номером вчинено іншу нотаріальну дію. У період з 2005 по 2015 роки [PERSON] не вчинялись будь-які дії щодо нерухомого майна. Разом з цим, первинна реєстрація права власності н спірне майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була проведена за [PERSON] на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А. від 04.08.2015 року, тобто лише через 10 років після укладання договору купівлі-продажу спірного майна. Відповідно до інформації, наданої Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією від 27.02.2018 року та Департаментом комунальної власності м. Києва від 27.02.2018 року приватизація спірного майна - нежитлових приміщень, не проводилась. Позивач зазначив, що спірне майно Київською міською радою не відчужувалося, право власності територіальної громади на нього не припинялося, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не набули права власності на майно та не були його власником, а отже, спірне нежитлове приміщення було відчужене особою, яка не мала права на його відчуження, без відома та згоди дійсного власника. Також позивач звернув увагу, що спірне майно зареєстроване за [PERSON] як квартира. Проте, спірне майно фактично згідно технічного плану та місця розташування не є квартирою, а є нежитлове приміщення, що підтверджується інформацією, наданою Київським БТІ від 11.03.2019 року. В обґрунтування строків позовної давності, позивач зазначив, що Київською міською радою строк звернення з позовом пропущений з поважних причин, оскільки вона не була ні стороною договору дарування, ні стороною договорів купівлі-продажу, на підставі яких відбулося незаконне вибуття з комунальної власності спірного об`єкта нерухомого майна. Про порушення прав власності та обставини такого порушення позивачу стало відомо у 2019 році в ході опрацювання листа Київської місцевої прокуратури №10, скерованого на адресу Київської міської ради від 01.03.2019 року. При цьому, Київська міська рада про порушення права власності територіальної громади м. Києва могла довідатися в рамках розслідування кримінального провадження №4201400100000400 або з листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 06.12.2016 року, тобто з грудня 2016 року. Київській місцевій прокуратурі стало відомо про обставини незаконного вибуття з комунальної власності нерухомого майна в рамках розслідування кримінального провадження №42016101100000188 від 23.06.2016 року, яке в подальшому 22.12.2016 року об`єднано в провадження № 4201400100000400 від 26.09.2014 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.08.2019 року вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Мальцева Д.О. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2019 року позовну заяву Керівника Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А., державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. про визнання правочинів недійсними, витребування майна та скасування рішень державних реєстраторів, - повернуто керівнику Київської місцевої прокуратури № 10. Постановою Київського апеляційного суду від 04.12.2019 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2019 року вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Пономаренко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.12.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.01.2020 року за заявою Керівника Київської місцевої прокуратури №10 про забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] загальною площею 57,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 695504080000). 05.03.2020 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень на позовну заяву зазначив, що відповідач [PERSON] хоча і набула право власності безоплатно на підставі договору дарування, однак все ж таки є добросовісним набувачем, до якого не може бути застосовано ч. 3 ст. 388 ЦК України, адже до того моменту як відповідач стала власником спірного нерухомого майна, попередні власники, зокрема [PERSON] , батько відповідача [PERSON] , набули право власності за відплатними договорами. Ані [PERSON] , ані [PERSON] під час укладання цих договорів не знали і не могли знати про будь-які шахрайські дії з боку третіх осіб відносно спірного майна, адже підстав набуття права власності є офіційними та на момент укладання відповідних правочинів були зазначені у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також у відзиві представник відповідача просить застосувати строки позовної давності, оскільки саме в 2014 році, як вбачається з витягу з ЄРДР, прокуратурі стало відомо про можливі шахрайські дії відносно спірного нерухомого майна. Вважає, що Київська місцева прокуратура, як і Київська міська рада, пропустила строки позовної давності і звернулась із позовом лише в серпні 2019 року, тоді як строк позовної давності розпочався саме з 04.08.2015 року - дати первинної реєстрації речового права на спірну квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто строк позовної давності сплинув ще 05.08.2018 року та пропущений позивачем без поважних причин. 24.07.2020 року на адресу суду від Київської місцевої прокуратури № 10 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, оскільки відповідно до інформації, викладеної в листах від 06.06.2016 року №89 та від 13.04.2018 року №63, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. не посвідчувався договір купівлі-продажу спірної квартири від 30.06.2005 року, таким чином, вказаний договір є неукладеним та таким, що не тягне за собою виникнення відповідних прав і обов`язків сторін. Заперечував проти вимог представника відповідача [PERSON] про застосування до даних спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки Київській місцевій прокуратурі №10 про порушене право власності територіальної громади на спірне нерухоме майно стало відомо у вересні 2017 року. В зв`язку з чим зазначив, що строк позовної давності необхідно відраховувати саме з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права та вибуття свого майна до іншої особи. 20.08.2020 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав, що з матеріалів справи чітко вбачається, що прокурор дізнався про можливе порушення права Київської міської ради ще 23.06.2016 року під час реєстрації кримінального провадження №4201400100000400 (а саме епізод №3). Таким чином, строк позовної давності розпочався з 23.06.2016 року, а останнім днем трирічного терміну звернення до суду із відповідним позовом є 23.06.2019 року, тоді як з позовною заявою прокурор звернуся лише 08.08.2019 року, тобто із порушенням строків позовної давності. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.07.2020 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2021 року до участі у даній справі залучено правонаступника позивача, а саме Шевченківську окружну прокуратуру м. Києва. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, представник відповідача [PERSON] заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Е.А., Державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися в установленому законом порядку. Відповідач Державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. направив до суду заяву про розгляд справи без його участі (ас. 212 т.4). Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, нежитлове приміщення по [ADDRESS] загальною площею 57,4 кв.м було комунальною власністю, належало територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (а.с. 144, 156 т.2). Разом з тим, відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно №176599500 (а.с. 159 т.1) власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 57,4 кв.м. є [PERSON] , яка набула права власності на цей об`єкт нерухомості на підставі договору дарування квартири від 14.03.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. та зареєстрованого в реєстрі №718 (а.с. 226 т. 2). Зі змісту даного договору вбачається, що квартира належала дарувальнику [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2016 року. 17.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харковою О.В. та зареєстрований в реєстрі №771 (а.с.228 т.2). Відомості про право власності на квартиру за [PERSON] внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно 17.06.2016 року, номер запису про право власності 15107850 (а.с. 160 т.1). Із змісту даного договору вбачається, що [PERSON] ця квартира належала на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2016 року. 07.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харковою О.В. та зареєстровано в реєстрі №377 (а.с. 41 т.2). Відомості про право власності на квартиру за [PERSON] внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно 07.04.2016 року, номер запису про право власності 14144833 (а.с. 161 т.1). Із змісту даного договору вбачається, що [PERSON] спірна квартира належала на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2015 року. 04.08.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та зареєстрований в реєстрі №2328 (а.с. 174 т.1). Відомості про право власності на квартиру за [PERSON] внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно 04.08.2015 року, номер запису про право власності 10673666 (а.с. 162 т.1). Зі змісту вказаного договору вбачається, що [PERSON] спірна квартира належала на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2005 року. 30.06.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. за реєстровим №1256. Відомості про право власності на квартиру за [PERSON] внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно 04.08.2015 року, номер запису про право власності 10673173 (а.с. 163 т.1). Із змісту даного договору вбачається, що [PERSON] спірна квартира належала на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М. 11.08.2003 року за реєстровим №4581 та зареєстрованого 02.09.2003 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації, запис у реєстрі книги за реєстровим №1582. В матеріалах справи на а.с. 211 т. 2 міститься копія договору №200/3 оренди нежилих приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва, укладеного 30.06.2009 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ТОВ «ТрінітіБудпродакши», відповідно до якого ТОВ «ТрінітіБудпродакши» отримало в оренду нежитлове приміщення, загальною площею 57,4 кв.м. та розташованого за адресою: [ADDRESS] . Виходячи із змісту даного договору вбачається, що спірне нерухоме майно станом на 30.06.2009 року належало територіальній громаді Шевченківського району м. Києва, в той час, як в матеріалах справ наявні копії правовстановлюючих документів, а саме договір купівлі продажу квартири від 30.06.2005 року про належність на праві власності спірного майна [PERSON] , яким останній володів до 04.08.2015 року. Так, в матеріалах справи міститься витяг з ЄРДР у кримінальному проваджені №4201400100000400, з якого вбачається, що 23.06.2016 року було внесено відомості про заяву, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ст. 190 ч. 4 КК України. У даному витязі зазначено, що невстановлені особи шляхом використання підроблених документів незаконно заволоділи нежитловим приміщенням, зокрема квартирою [ADDRESS] (а.с. 126 т.1). В ході досудового розслідування на запит Київської місцевої прокуратури №10 від 15.12.2017 року Київське міське БТІ надало письмову відповідь від 27.12.2017 року №062/14-16056 (И-2017) (а.с. 142 т. 2), згідно якої повідомлено, що договір дарування квартири від 02.09.2003 року за реєстровим №1582 на квартиру [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Антоновою С.М. 11.08.2003 року за реєстровим №4581,та договір купівлі-продажу від 10.07.2005 року в реєстровій книзі №Д1015-256 за реєстровим номером 1486, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шепелюк О.Г. 30.06.2005 року за реєстровим номером 1256, на праві власності не реєструвалися. Первинна реєстрація права власності на нежиле приміщення загальною площею 57,4 кв.м. проведена та зареєстрована за Територіальною громадою Шевченківського району м. Києва на підставі свідоцтва про право власності від 22.02.2001 року. Відповідно до листа Київського міського БТІ від 11.03.2019 року №062/14-3846 (И-2019), адресованого Київській місцевій прокуратурі №10(а.с. 54 т. 3), за даними технічних інвентаризацій, проведених в 1966, 200, 2001 та 2010 роках, приміщення №1, площею 57.4 кв.м, яке знаходиться на першому поверсі будинку [ADDRESS] завжди було нежилим, документи про зміну цільового призначення цього приміщення з нежилого в житлове в Бюро не надавались. На запит Київської місцевої прокуратури №10 приватний нотаріус КМНО Шепелюк О.Г. листом від 13.04.2018 року повідомила, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 30.06.2005 року між [PERSON] та [PERSON] за реєстром №1256 не посвідчувався (а.с. 159 т.2). Відповідно до письмової відповіді Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 01.03.2019 року №2958/К-19,наданої на запит прокурора Київської місцевої прокуратури №10 Дисак П. від 18.02.2019 року, 11.08.2003 року приватним нотаріусом КМНО Антоновою С.М. договір купівлі-продажу спірної квартири за реєстровим №4581 не посвідчувався. Остання нотаріальна дія в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 11.08.2003 року записана за реєстровим №3837. Таким чином, вищевказані письмові докази доводять про обставини щодо незаконного відчуження спірного нерухомого майна особою, яка не мала права на його відчуження без відома та згоди дійсного власника майна. Разом з тим, щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного на користь [PERSON] 11.08.2003 року, слід зазначити наступне. Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України визначено, що цей Кодекс набрав чинності 01.01.2004 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки оспорюваний договір дарування було укладено до 01.01.2004 року, спірні правовідносини, які виникли за цим договором регулюються нормами ЦК УРСР (1963 року), стосовно інших правовстановлюючих договорів, то за цими договорами правовідносини регулюються діючим ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Частиною 3 ст. 244 ЦК УРСР передбачено, що договір дарування квартири повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Таким чином, стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В матеріалах справи відсутні докази щодо обставин набуття права власності [PERSON] на спірне майно на підставі договору дарування квартири від 11.08.2003 року. Відсутність такого договору в матеріалах справи унеможливлює суд належним чином надати правову оцінку такому доказу. Оскільки позивач не надав суду копії договору дарування квартири від 11.08.2003 року, а отже, суд вважає, що позивачем взагалі не доведена обставина про укладання цього договору, і, як наслідок, відсутні підстави для визнання його недійсним. Тому позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного на користь [PERSON] 11.08.2003 року не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пленум Верховного Суду України в п.10 своєї постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України, не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.02.2016 року (провадження № 6-2407цс15). Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Судом на підставі вищевказаних письмових доказів достовірно встановлено, що договір купівлі-продажу квартири, укладений 30.06.2005 року між [PERSON] та [PERSON] , приватним нотаріусом КМНО Шепелюк О.Г. не посвідчувався, як і не був зареєстрований в Київському міському БТІ. Таким чином, укладений договір купівлі-продажу квартири від 30.06.2005 року між [PERSON] та [PERSON] свідчить про порушення прав позивача, що є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.06.2005 року відповідно до ч.1 ст.203, ст. 215 ЦК України. Проте, суд прийшов до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявляв відповідач, та не навів поважних причин пропуску цього строку. Так, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання про відновлення строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, зазначив, що Київською міською радою строк звернення з позовом пропущено з поважних причин, оскільки вона не була ні стороною договору дарування, ні стороною договорів купівлі-продажу, на підставі яких відбулось незаконне вибуття з комунальної власності об`єкта нерухомого майна. Про порушення прав власності та обставин такого порушення позивачу стало відомо у 2019 році у ході опрацювання листа Київської місцевої прокуратури №10, скерованого на адресу Київської міської ради №41-1412 вих-19 від 01.03.2019 року, що підтверджується листом №;062/01/09-2333 від 11.03.2019 року. Разом з тим, Київська міська рада про порушення прав власності територіальної громади м. Києва могла дізнатися в рамках кримінального провадження №42014100100000400 або з листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 06.12.2016 року №1454, тобто з грудня 2016 року. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з витягу ЄРДР у кримінальному провадженні №42014100100000400, прокурор дізнався про можливе порушене право Київської міської ради 23.06.2016 року, коли було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. У даному витягу зазначено, що невстановлені особи шляхом використання підроблених документів незаконно заволоділи нежитловим приміщенням, зокрема, квартирою [ADDRESS] (а.с. 126 т.1). За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У постанові від 20.06.2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Як вбачається з постанови від 17.10.2018 року у справі № 362/44/17, вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку початком перебігу трирічного строку позовної давності для позивача за правилами ст. 261 ЦК України слід вважати 23.06.2016 року, коли були внесені відомості до ЄРДР №42014100100000400щодо незаконного заволодіння невстановленими особами нежитловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Оскільки останнім днем трирічного строку для звернення до суду з даним позовом є 23.06.2019 року, а прокурор звернувся до суду з позовною заявою 13.08.2019 року (а.с. 101 т.1), тобто після спливу позовної давності, то відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, тому це є підставою для застосування наслідків спливу позовної давності. Наявності поважних причин пропуску позивачем позовної давності суд не вбачає з вищенаведених підстав. В постанові від 22.05.2018 року у справі N 369/6892/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 30.06.2005 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. за №1256, не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Враховуючи, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 04.08.2015 року відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] спірне майно, укладений після договору від 30.06.2005 року, який, як встановлено судом, відповідно до ст.ч.1 ст.203, ст. 215 ЦК України він є недійсним (а в позові в цій частині відмовлено виключно з підстав пропуску строків позовної давності), при цьому, як вже зазначив Пленум Верховного Суду України у вказаній вище постанові №9 від 06.11.2009, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, - тому позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 04.08.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги про витребування від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежитлового приміщення загальною площею 57,4 кв.м по [ADDRESS] є похідними вимогами від позовних вимог про визнання недійсними: договору купівлі-продажу квартири, укладеного 30.06.2005 року між [PERSON] та [PERSON] , в задоволенні якого було відмовлено через пропуск строку позовної давності, та від договору купівлі-продажу спірної квартири від 04.08.2015 року відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] спірне майно, і у задоволенні якого також було відмовлено, - у зв`язку з цим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо витребування майна також задоволенню не підлягають. У постанові від 29.05.2019 року у справі №367/2022/15 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18). Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача. Тому, враховуючи зазначений вище висновок Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А. від 04.08.2015 року за №23399471 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , податковий номер [NUMBER] ; скасування рішення державного реєстратора на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А. від 04.08.2015 року за №23400339 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , податковий номер [NUMBER] ;скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. від 14.03.2019 року №45959507 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] , податковий номер [NUMBER] - не підлягають задоволенню, оскільки не є належним способом захисту прав позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed