Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

12 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з вказаним позовом до [PERSON] , в якому просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнати її такою, що прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , та визнати за нею право власності на 1/4 частку вказаної вище квартири. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що [INFO] , коли їй було лише 11 років, померла її матір [PERSON] . У цьому ж році рідний брат останньої забрав її на постійне проживання до Республіки Білорусь. Після смерті матері вона фактично вступила у володіння майном останньої (носильними речами, кришталевою вазою, обручкою та ін.), і які забрала із собою до нового місця проживання. Проживаючи в Білорусі, вона продовжувала спілкуватися з [PERSON] та його матір`ю [PERSON] , яка вважала її своєю онукою. [INFO] [PERSON] помер, за життя уклавши договір довічного утримання з відповідачкою [PERSON] , дійсність якого оспорюється в судовому порядку. Лише 29 листопада 2019 року, коли її представник на свій адвокатський запит отримав копію договору купівлі-продажу, вона дізналась, що вказану вище квартиру її матір`ю та [PERSON] було придбано 21 лютого 1996 року - у період, коли вони перебували в зареєстрованому шлюбі, та за взаємною домовленістю право власності на квартиру було оформлено на вітчима. Вважала, що оскільки ця квартира була придбана її матір`ю під час шлюбу, вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і вона має право на 1/4 частку квартири як спадкоємець першої черги після смерті матері. Представник позивачки в судовому засіданні повністю підтримав заявлені вимоги. Позивачка в минулих судових засіданнях також підтримала позов, пояснивши, що до смерті матері проживала разом із нею та [PERSON] у спірній квартирі, але в силу свого малолітнього віку не усвідомлювала, кому саме належить ця квартира. До нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на час подання позову до суду не зверталася. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали, пославшись на те, що право власності на спірну квартиру було оформлено на [PERSON] з дотриманням усіх вимог чинного на той час законодавства, і позивачка не має права заявляти від імені померлої матері вимогу про визнання квартири спільним майном подружжя. Крім того, позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що вона зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а відтак пропустила строк для її прийняття. Також наголошували на тому, що відповідачка на законних підставах є власницею спірної квартири, адже померлий [PERSON] , укладаючи нотаріально посвідчений договір довічного утримання, гарантував [PERSON] відсутність будь-яких прав у третіх осіб на цю квартиру. Посилаючись на викладене, а також на те, що позивачкою пропущено строк давності звернення до суду із цим позовом, просили відмовити в його задоволенні. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, 21 лютого 1996 року [PERSON] придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 18). На час придбання вказаної квартири [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 09 квітня 1993 року (а.с. 15). З досліджених судом свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 20), довідок, виданих відділом ЗАГС Барановичського міськвиконкому Республіки Білорусь (а.с. 21, 22) та свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 26) вбачається, що позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] , і, у відповідності зі ст. 1261 ЦК України, є спадкоємицею першої черги. Довідкою № 177 від 02 грудня 2019 року, виданої директором Очаківської ЗОСШ № 4 підтверджується той факт, що позивачка [PERSON] , [INFO] , навчалась в Очаківській ЗОШ № 4 з 01 вересня 1995 року по 23 квітня 1998 року, коли вибула в Брестську область, місто Барановичі (а.с. 23). Згідно з повідомленням Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори № 615/01-09 та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 614490040 від 27 серпня 2020 року (а.с. 134-135), наданих на запит суду, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа не заводилась. Як вбачається з роз`яснень приватного нотаріуса Очаківського міського нотаріального округу Остащенко Н.О. від 11 вересня 2020 року, до якої позивачка звернулася під час розгляду справи в суді, останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] через ненадання доказів про прийняття спадщини та фактичного і оперативного управління, користування і володіння спадковим майном (а.с.138). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку. Зі змісту норм ст.ст. 1268-1269 ЦК України випливає, що порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Відповідно до висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа №183/4406/16) частина 4 ст. 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (ч.ч. 2-3 ст. 1273 ЦК України). Отже, виходячи з викладеного, позивачку [PERSON] в силу зазначених вище правових норм можна було б вважати такою, що фактично прийняла спадщину після померлої матері [PERSON] , але лише за умови наявності такої. Так, відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В судовому засіданні позивачка та її представник наголошували на тому, що померла [PERSON] мала право на квартиру [ADDRESS] , як таку, що придбана під час шлюбу. Суд вважає, що правовий режим спірного майна в даному випадку має визначатись за нормами КпШС України та СК України, оскільки СК України не має зворотної сили і поширюється на відносини, що виникли після введення його в дію, а джерело та час придбання спільно нажитого подружжям майна має враховуватись при вирішенні спору про поділ майна подружжя. У зв`язку з викладеним, порядок набуття спільного майна та його правовий режим по даному спору має визначатися нормами КпШС України, а поділ майна подружжя - за правилами, які передбачені СК України. Так, згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно вимог ст.ст. 60, 69, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; дружина та чоловік мають право на його поділ; у разі поділу частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, зі змісту вказаних вище норм права випливає, що суб`єктом звернення до суду про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя є саме один з подружжя, і жодна з норм як сімейного, так і цивільного права не делегує ці повноваження будь-яким іншим особам. Проаналізувавши викладене вище, суд дійшов переконання, що позивачкою та її представником обрано невірний спосіб захисту своїх прав, а тому приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності в даному спорі, беручи до уваги заяву представника відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності, суд враховує наступне. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 містяться такі роз`яснення: «встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності». Дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до переконання про необхідність відмови у задоволенні позову саме за його безпідставністю. Так, у відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (ст. 159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 6864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Проаналізувавши викладені вище обставини в їх сукупності, суд вважає, що позивачкою та її представником не надано до суду жодного доказу на підтвердження викладених ними обставин щодо права позивачки на спірну квартиру з урахуванням вимог сімейного законодавства України. Враховуючи те, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] . Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивачки і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed