Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

13.05.2015 р. [PERSON] звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (т. 1 а.с. 3-5). 28.05.2015 р. надійшов зустрічний позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (т. 1 а.с. 73-75). Під час судового розгляду справи сторони неодноразово уточнювали свої позовні вимоги. За клопотанням сторін на а.с. 80, 86, 88, 89 т. 4 була винесена ухвала суду про продовження розгляду справи в межах п.п. 1-7, 9 позову [PERSON] від 25.03.2016 р. (т. 4 а.с. 78-80) та зустрічного позову [PERSON] від 29.03.2016 р. (т. 4 а.с. 83-85) з залишенням без розгляду попередніх позовних вимог (т. 4 а.с. 91). В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] просили винести рішення про задоволення наступних позовних вимог: -поділити спільно нажите майно [PERSON] та [PERSON], визнавши право власності за [PERSON] на автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер ВН 11582 ЕС, 2011 р. випуску, з виплатою компенсації [PERSON] вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 112376 грн.; -визнати за [PERSON] майнові права на 36/100 частин квартири №65 в будинку №4 (будівельна адреса будинок №8) по вул. К. Маркса в м. Іллічівську Одеської області припинивши майнові права [PERSON] на 36/100 частин зазначеної квартири; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 3951855 грн.; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 3654 грн. У обґрунтування позовних вимог та заперечень на зустрічний позов представники позивача [PERSON], [PERSON] в позовній заяві, письмових поясненнях та у виступах в судовому засіданні посилались на слідуючі обставини: сторони перебували у шлюбі до 30.03.2012 р., після розірвання шлюбу однією сімєю не проживали, спільного бюджету не мали. Спірний автомобіль було придбано під час шлюбу. Також під час шлюбу станом на листопад 2008 р. були виплачені кошти на будівництво двокімнатної квартири і кошти у розмірі 181242,71 грн. за угодою від 17.06.2014 р. зараховані як оплата трьохкімнатної квартири (майнові права на яку зараз позивач оспорює). На підставі усної домовленості сторін позивач перераховував свою заробітну плату в період з 30.03.2012 р. по 30.04.2015 р. на рахунок відповідача [PERSON] з метою забезпечення виконання аліментних зобовязань та виплатою компенсації за спірну квартиру, однак відповідач відмовилась від виконання домовленості по переоформленню майнових прав на квартиру на позивача і безпідставно отримала 3951855 грн. Відповідач [PERSON] не визнала позовні вимоги [PERSON], підтримала свої зустрічні позовні вимоги (а.с. 83-85 т. 4), просить: -виділити їй автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER», 2011 р. випуску, реєстраційний номер ВН 11582 ЕС з виплатою [PERSON] компенсації у розмірі 112376 грн., внесених нею на депозитний рахунок, припиненням права власності [PERSON] на цей автомобіль; -встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що у період з 30.03.2012 р. по 30.04.2015 р. сторони проживали однією сімєю без шлюбу; -стягнути з [PERSON] на її користь 8249,50 грн. як компенсацію вартості 1/2 частини айфону моделі iPhone 664 Gb qrey Apple 1W; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 4315,26 грн. У обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на такі обставини: спірний автомобіль придбано у шлюбі і позивач визнав запропонований нею варіант його поділу. Після винесення рішення про розірвання шлюбу і до 30.04.2015 р. проживали однією сімєю як чоловік і дружина, що визнавав і позивач в першій редакції свого позову. В період спільного проживання позивач перераховував на її рахунок свою заробітну плату, яка витрачена на потреби сімї, в т.ч. на придбання спірного айфону. З урахуванням правової позиції позивача просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до його вимог відносно майна, придбаного у шлюбі. Крім того, просить прийняти до уваги, що в якості оплати за інвестиційну квартиру були використані її особисті гроші, які їй подарувала мати. Представник третьої особи ПАТ «ФК «СТС-Інвест», належним чином сповіщений про розгляд справи, неодноразово не зявився до судового засідання, в звязку з чим справа розглянута у його відсутності та у відсутності його пояснень. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, допитавши свідків, зясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторін підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 31.07.2004 р., який розірвано за рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13.03.2012 р., яке набрало законної сили 30.03.2012 р. (а.с. 17-18 т. 1). Поясненнями сторін та їх паспортами підтверджується, що у інших зареєстрованих шлюбах сторони не перебували. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї,то майно, яке одержано за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою та в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на права спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України (ст. ст. 60-74 СК України). Із ст. ст. 10, 11, 60, 179 ЦПК України слідує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторони визнали, що спірний автомобіль придбано під час шлюбу і що він є спільною сумісною власністю. Висновком судової автотоварознавчої експертизи на а.с. 161-174 т. 1 встановлена ринкова вартість автомобілю «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер ВН 11582 ЕС, 2011 р. випуску, у розмірі 224752 грн. Сторони погодились з зазначеною оцінкою автомобіля. Відповідач внесла на депозитний рахунок вартість 1/2 частки автомобіля (т. 4 а.с. 66). Суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги відповідача відносно спірного автомобіля, які фактично визнані стороною позивача. Однак аналогічні вимоги сторони позивача не підлягають задоволенню, т.я. виходячи із їх правової позиції строк позовної давності, встановлений ст. 72 СК України, ст. 257 ЦК України, сплив 30.03.2015 р., а позивач звернувся до суду у травні 2015 р. і клопотання про поновлення строку не надав, вважаючи, що строк не є пропущеним, тоді як згідно ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України за заявою відповідача (т. 4 а.с. 111 об.) суд зобовязаний застосувати позовну давність і сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Копія угоди №95/07 від 28.07.2005 р. свідчить, що відповідач уклала цю угоду з ТОВ «ФК «СТС Інвест» про участь у інвестуванні будівництва двокімнатної квартири вартістю 181242,71 грн. (т. 4 а.с. 176-182). Копії свідоцтва та квитанцій на а.с. 183-191 т. 4 свідчать, що зазначені грошові кошти були внесені у період з 02.08.2005 р. до 26.08.2008 р., тобто в період шлюбу сторін. Вказаний обєкт інвестування був відкріплений від відповідача на підставі додаткової угоди від 17.06.2014 р. (т. 4 а.с. 192), якою закріплено за відповідачем трьохкімнатну квартиру №65 загальною площею 99,28 кв.м, житловою площею 60, 22 кв. м, яка споруджується за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ, вул. К.Маркса буд. 4 (будівельна адреса: буд. 8) вартістю 501150 грн. з зарахуванням коштів, які раніше були внесені за двокімнатну квартиру у розмірі 181242,71 грн. (що становить 36/100 вартості трьохкімнатної квартири). Докази на а.с. 193-195 т. 4 підтверджують, що сплата грошових коштів у повному обсягу здійснена у період з 17.06.2014 р. по 23.12.2014 р. Суд вважає, що позовна давність за вимогами позивача щодо майнових прав на зазначену квартиру обчислюється з дати укладення додаткової угоди 17.06.2014 р. (і на час її укладення не сплив термін позовної давності і за вимогами стосовно двокімнатної квартири), а тому заперечення відповідача по цій вимозі не бере до уваги, як і докази щодо інвестування відповідачем грошей, отриманих від матері, т.я. вони не мають суттєвого правового значення, є припущенням, що саме ці гроші були внесені як оплата, сума інвестиції перевищує розмір грошей, про які відповідач стверджує як особисту власність). В межах позовних вимог позивача та їх обґрунтувань позивач має право на 1/2 частину майнових прав, які виникли під час шлюбу, - 18/100 часток, а тому позовні вимоги [PERSON] відносно спірної квартири підлягають частковому задоволенню. Сукупність слідуючих доказів: -довідки та виписки із рахунку про переказ заробітної плати позивача на рахунок відповідача у період з 01.01.2012 р. по 30.04.2015 р. (т. 1 а.с. 70-71, 130-135); -копії контрактів від 29.06.2013 р., 02.04.2014 р. та довідка, із яких слідує, що позивач зазначив відповідача як члена сімї дружину (т. 2 а.с. 218-219, т. 3 а.с. 164, 264-269); -копії документів про виплату аліментів від імені [PERSON] на утримання матері [PERSON], які оформлювались у 2012-2014 р.р. відповідачем за дорученням позивача (т. 2 а.с. 226-231, 235-242, 245-252); -матеріали виконавчого провадження, в яких адреса позивача будинок, який належить відповідачу на праві особистої власності (а.с. 10, 15, 17, 32, 77 т.3, а.с. 104-110 т. 1); -заяви позивача в матеріалах даної цивільної справи, в яких він визнавав спільне проживання з відповідачем однією сімєю до 30.04.2015 р. (т. 1 а.с. 3-5, 38, 45); -фотознімки за 2013-2014 р.р. та електронні листи (т. 2 а.с. 168-171, 172-181), які не спростовані позивачем; -поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили факт проживання сторін однією сімєю до травня 2015 р.; свідчить про обґрунтованість, доведеність вимоги відповідача про встановлення факту проживання сторін у період з 30.03.2012 р. до 30.04.2015 р. однією сімєю як чоловік та дружина. Докази, на які посилалась сторона позивача, не спростували вищеперелічені докази та обставини. Із рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області від 08.12.2015 р. (а.с. 20-22 т. 4) слідує, що дії сторін про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини в 2012 р. носили фіктивний характер, були спрямовані виключно на досягнення мети щодо зниження розміру аліментів, стягнутих з [PERSON] на утримання матері [PERSON]; що на підставі довіреності від 06.11.2011 р. від [PERSON] [PERSON] представляла його інтереси аж до 21.06.2014 р.; станом на жовтень 2014 р. відбулось суттєве погіршення стосунків сторін і виник спір щодо поділу майна. При цьому, сторони не оспорили за вищезазначених підстав судові рішення відносно розірвання шлюбу, стягнення аліментів. Згідно п. 5. ч. 1 ст. 256 ЦПК України вищевказаний факт проживання однією сімєю підлягає встановленню у судовому порядку, т.я. має юридичне значення, в т.ч. від нього залежить зміна майнових прав сторін (у разі розподілу майна). На підставі викладеного суд прийшов до висновку про задоволення вказаної вимоги відповідача. Придбання айфону та його вартість підтверджується доказами на а.с. 204 т. 2, а.с. 47-48 т. 3. Однак, суд вважає, що вимога відповідача про розподіл айфону не підлягає задоволенню,т.я. згідно ч. 2 ст. 57 СК України айфон є обєктом особистої приватної власності як річ індивідуального користування і не підлягає поділу. З урахуванням задоволення вимоги відповідача про встановлення факту проживання однією сімєю не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. При цьому суд бере до уваги, що розмір коштів, які позивач добровільно перераховував на рахунки відповідача тривалий час, суттєво перевищує вартість інвестицій за квартиру, що згідно ч. 2 ст. 69 СК України, ст. ст. 181, 182, 190 ЦК України договір про поділ, виділ нерухомого майна зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.\~ Положення глави 83 ЦК України регулюють позадоговірні зобовязання і застосовуються незалежно від того чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Під час судового розгляду суд прийшов до висновку, що згідно ст.ст. 60, 74 та ч. 2 ст. 61 СК України спірні грошові кошти були спільною сумісною власністю сторін, що сторона позивача не довела, що ці гроші відповідач отримала без достатньої правової підстави, а тому вимога позивача про стягнення цих коштів не підлягає задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають задоволенню вимоги відповідача про стягнення судових витрат пропорційно до задоволеної частини вимог, а аналогічні вимоги позивача не підлягають задоволенню з урахуванням відмови у задоволенні вимоги про стягнення коштів.

Outcome: partial