Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

14.04.2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист порушеного права власності, третя особа Зміївський РС ГУ ДМС України в Харківської області, в якому вказано, що 08.07.2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу серії НАА № 684985, згідно умов якого [PERSON] придбала за власні кошти, а відповідач [PERSON], зі згоди свого чоловіка, продала житлове приміщення за адресою: [ADDRESS]. Після укладення вказаного договору право власності [PERSON] було припинено. Після набуття [PERSON] права власності на квартиру, відповідачі прохали її щоб вона надала їм згоду на реєстрацію у вже належній їй квартирі, оскільки вони оформляли документи для чого необхідна була реєстрація. Позивач дозволила відповідачам зареєструватися у квартирі. Вони також зазначили, що одразу після оформлення документів вони самостійно знімуться з реєстраційного обліку. Однак, не дивлячись на досягнуту домовленість, відповідачі так не змінили своє місце реєстрації до сьогоднішнього дня, що, безумовно, порушує право власності [PERSON] на квартиру. Через реєстрацію відповідачів позивач позбавлена можливості на власний розсуд розпоряджатися належним їй на праві власності майном та вимушена сплачувати за них певні комунальні послуги, що робити їй досить важко, оскільки вона працює вчителем та отримує заробітну плату, що близька до мінімальної. Відповідачі жодного дня з моменту реєстрації у квартирі, тобто вже понад 6 місяців, не мешкали, місце їх проживання не відоме, перешкод у користуванні їм ніхто не чинив. На підставі вищевикладеного, [PERSON] просила захистити її право власності та визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані за адресою: [INFO], такими, що втратили право на користування вказаним житловим приміщенням. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час, місце розгляду справи, в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України, були повідомлені належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомили, заперечень проти позову не надавали, тому зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у ній даних і доказів. Представник Зміївського районного сектору ГУ ДМС України в Харківській області у судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. У звязку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису. Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав: З матеріалів справи, а саме копії Договору купівлі-продажу від 08.07.2014 року, копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копії технічного паспорту, вбачається, що [PERSON] є власником житлового приміщення квартири № 13, яка розташована у с. Бірки Зміївського району Харківської області по вул. Леніна, 41 /а.с. 7, 8, 10-11/. За цією ж адресою [ADDRESS], окрім [PERSON] та її дітей, зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], однак, за вказаною адресою відповідачі не проживають починаючи з кінця червня 2014 року, за місцем реєстрації не зявляються, жодних перешкод у користуванні квартирою їм ніхто не чинив, їх особисті речі в житловому приміщенні відсутні. Дані обставини підтверджуються Актом обстеження від 31.03.2015 року /а.с. 9/. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] в цілому є власником жилої квартири № 13, що розташована в с. Бірки Зміївського району Харківської області по вул. Леніна, 41, в якій також зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідач за вищевказаною адресою, починаючи з червня 2014 року, не зявляються та не проживають, мешкають поза межами с. Бірки Зміївського району Харківської області. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Крім того, ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється, в т.ч. і у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ст. 391 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статтею 158 цього ж Кодексу передбачено, що інша особа (не власник та не член його сімї) може користуватися жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянину на підставі права приватної власності, лише у разі укладення договору найму житлового приміщення. Судом встановлено, що між сторонами жодного договору не укладалося. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що судом встановлений факт втрати права власності [PERSON] на квартиру № 13, яка розташована за адресою Харківська обл., Зміївський район, с. Бірки, вул. Леніна, 41, а також те, що, оскільки, права членів сім'ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням, тобто після переходу права власності на жиле приміщення усі члени сім'ї колишнього власника цього приміщення підлягають виселенню. Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] з червня 2014 року і до теперішнього часу фактично у квартирі [ADDRESS] без поважних причин не проживають і нею не користуються, хоча мають таку можливість, оскільки, відповідачі не надали жодного доказу про те, що їм чинять перешкоди у вселенні, отже, останні порушують вимоги Житлового кодексу України та права [PERSON] З огляду на вищевикладене, позов [PERSON] про захист порушеного права власності, підлягає задоволенню.

Outcome: approved