Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

14 квітня 2010 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в кому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своєї вимоги вказувала наступне. 14 квітня 2007 року за договором купівлі-продажу вона купила будинок за адресою: м. Первомайськ, вул. Шовковична, 64-а. Договір був укладений належним чином і своє право власності на придбану нерухомість вона зареєструвала на своє імя. Відповідно до умов договору продавець зобовязаний був вирішити всі питання про зняття з реєстрації всіх зареєстрованих в будинку осіб в термін до 21 квітня 2007 року. Однак, до цього часу в будинку зареєстровані відповідачі, що позбавляє її належним чином здійснювати свої права як власниці по володінню та розпорядженню нерухомістю. Вказуючи, що відповідачі не є власниками будинку, не здійснюють витрат по його утриманню, тому просила визнати їх такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням належного їй будинку. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та уточнила його: просила відповідачів визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням в звязку з втратою права власності на будинок. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали та заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що кредитний договір, укладений в 2003 році між ним та Фермерською кредитної спілкою був в судовому порядку визнаний недійсним, тому будинок, який через неналежне виконання з його боку кредитного договору був на підставі нотаріального напису реалізований і в даний час належить позивачці, повинен бути Фермерською кредитною спілкою повернутий йому у власність. Не заявляючи вимог про повернення власності просив відкласти розгляд даної справи до ухвалення остаточного рішення Верховним судом України про перегляд за касаційною скаргою Фермерської кредитної спілки на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області, яким кредитний договір був визнаний недійсним. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до судового засіданні не зявилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, причини їх неявки не відомі. Суд вважає за можливим провести розгляд справи без участі відповідачів [PERSON]Ю, та [PERSON], оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а інші учасники розгляду не заперечують проти цього. Заслухавши пояснення позивачки, відповідача [PERSON] та його представника, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного висновку. 11 квітня 2003 року між [PERSON] та Фермерською кредитною спілкою був укладений кредитний договір на строк до 11 квітня 2004 року. В забезпечення виконання умов договору [PERSON] передав у заставу належний йому будинок в м. Первомайську по вул. Шовковичній 64-а. В звязку з неналежним виконанням умов цього договору за виконавчим написом нотаріуса від 6 жовтня 2003 року на заставлене майно було звернуто примусове стягнення. Будинок був проданий з прилюдних торгів [PERSON], який 14 квітня 2007 року продав його позивачці. Відповідачі залишилися зареєстрованими в приміщенні купленого будинку. 4 листопада 2009 року ухвалою апеляційного суду Миколаївської області у справі за позовом [PERSON] до Фермерської кредитної спілки про визнання кредитного договору від 11 квітня 2003 року недійсним рішення Первомайського міськрайонного суду у цій справі про відмову в задоволенні позову було скасоване та ухвалено визнати недійсним даний кредитний договір. В січні 2010 року Фермерська кредитна спілка на ухвалу апеляційного суду подала касаційну скаргу і справа в даний час знаходиться на перегляді у Верховному суді України. В той же час, ухвала 4 листопада 2009 року апеляційного суду набрала законної сили з моменту проголошення і кредитний договір є недійсним. Тому посилання відповідача [PERSON] та його представника про необхідність зупинення даної справи до вирішення Верховним судом справи про визнання кредитного договору недійсним є безпідставними. Відповідно до ч. 1 ст. 593 ЦК України з припиненням зобовязання, забезпеченого заставою, вона також припиняється. Положення ст. 216 ЦК передбачають реституцію сторін правочину в разі визнання його недійсним. Однак, враховуючи, що будинок не належить в даний час ні Фермерській кредитній спілі, ні [PERSON], а переданій третій особі, в даному випадку позивачці, тому положення даної статті не можуть бути застосовані, як це вважає позивач та його представник. В даному випадку можуть бути застосовані положення ст. ст. 330, 380 та 387 ЦК України, які передбачають повернення майна з чужого володіння. Однак суд не розглядає питання які витікають з положень ст.ст. 216, 330, 387, 388 ЦК України, оскільки вони не були предметом позову. Позивачу та його представнику були розяснені положення, які визначають наслідки визнання правочину недійсним, але відповідних зустрічних вимог від них до суду не надійшло. Інша цивільна справа за позовом про витребування та повернення йому будинку власнику відсутня. Тому суд не міг вийти за межі позовних вимог та заперечень і самостійно вирішувати питання добросовісності позивачки відносно будинку за адресою: м. Первомайськ, вул. Шовковична, 64-а. Оскільки таке питання не ставилося, тому у суда під час розгляду даної справи не було підстав вважати, що позивачка є недобросовісною власницею нерухомості. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Однак [PERSON] був до жовтня 2003 року власником будинку, а інші відповідачами членами його сімї. В той же час, відповідно до вимог ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, на час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2004 року, Житлового кодексу України та Закону України Про власність (останній втратив чинність з 20 червня 2007 року на підставі Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України Про власність). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За такого, [PERSON], з втратою права власності на будинок, втратив право на користування його житловими приміщеннями. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Тобто право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Окрім цього слід зазначити, що 14 квітня 2007 року, одночасно з укладенням позивачкою договору купівлі продажу будинку, нею також був укладений з [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки, виділеної для його обслуговування. Що свідчить про добровільність його відмови від користування житловим будинком. За такого, враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати, понесені позивачкою підлягають стягненню з відповідачів на її користь в рівних частках.

Outcome: approved