Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

14 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: визнання за ним права власності на земельну ділянку розміром 0, 25 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], зареєстровану в Державному земельному кадастрі за номером 4825180700:03:002:0001. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в 1996 році [PERSON] на підставі рішення виконкому Іванівської сільської ради було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 25 га в межах території сільради. Того ж року позивач отримав державний акт, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 507. В березні 2013 року межі земельної ділянки було встановлено у натурі за адресою: [ADDRESS]. Для реєстрації права власності на вказану земельну ділянку позивач звернувся до відділу державної реєстраційної служби, проте отримав письмову відмову з тих підстав, що державний акт на право власності на земельну ділянку містить суперечливі відомості, а саме. Згідно з державним актом, він виданий на підставі рішення сільської ради від 17 грудня 1996 року, тоді як сам акт датований 11 грудня 1996 року. Оскільки правовстановлюючий документ не може бути виправлений органом, що його видав, [PERSON] звернувся з позовом до суду. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій також зазначив, що проти задоволення позову Іванівська сільська рада не заперечує. Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Іванівської сільської ради народних депутатів №81 від 17 грудня 1996 року «Про передачу землі в особисту власність і видачу державного акту на право особистої власності на землю» позивачу передано у власність земельну ділянку (а.с. 4). За змістом державного акту на право власності на землю, підставою для набуття у власність земельної ділянки було рішення Іванівської сільської ради №72 від 17 грудня 1996 року (а.с. 5). Державний акт на право приватної власності на змелю виданий позивачу 11 грудня 1996 року. Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру, 11 грудня 1996 року право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 4825180700:03:002:0001 було зареєстровано (а.с. 8). Згідно з листом архівного сектору Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області, в рішенні виконкому Іванівської сільської ради №72 за 1996 рік немає інформації про передачу землі у власність [PERSON], при складенні документів допущено технічну помилку (а.с. 6). Рішенням державного реєстратора №7722282 від 07 листопада 2013 року позивачу відмовлено у державній реєстрації його права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4825180700:03:002:0001, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Рішення мотивовано невідповідністю державного акту вимогам Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею через суперечливість дати прийняття рішення про передачу у власність земельної ділянки даті видачі державного акту, а також через наявність в державному акті підчищень. Згідно з наданими на запит суду інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформацією з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, відомості щодо ділянки з кадастровим номером 4825180700:03:002:0001 в зазначених реєстрах відсутні. Задовольняючи позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку, суд виходить з такого. Відповідно до п. б ч. 1 ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських рад належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян. Згідно зі ст. 126 ЗК України (далі Кодекс) (у редакції до 01 січня 2013 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю з 1993 року регламентувався наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року №28, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 року за №31, яким було затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею. Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону до 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводилась територіальними органами земельних ресурсів. З 01 січня 2013 року право власності на земельну ділянку посвідчується на загальних підставах посвідчення права власності на об'єкти нерухомого майна, тобто свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.п. 9, 10 п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17 жовтня 2013 року, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку, державний акт на право постійного користування землею або рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Зазначена правова позиція висловлена Пленумом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав». Як вбачається з матеріалів справи, право власності позивача не визнається, а відтак підлягає захисту в судовому порядку. Оскільки позивач покладений на нього ст. 60 ЦПК України процесуальний обов'язок доказування виконав, надав докази на підтвердження того факту, що він є власником спірної земельної ділянки, проте позбавлений можливості підтвердити та реалізувати свої права, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі, визнавши за [PERSON] право власності на земельну ділянку. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved