Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

15.01.2016 року ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] не виконує належним чином свої зобовязання за кредитним договором від 11.03.2008 року, в результаті чого виникла заборгованість, яка разом із штрафними санкціями складає 10211,77 доларів США, яку банк просить стягнути з позичальника [PERSON], а також з його поручителя [PERSON] разом із судовими витратами. Представник позивача в судове засідання не зявився, надавши клопотання про розгляд справи без його участі та зазначивши згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не зявилися. Судові повістки, що були направлені на адресу відповідачів, повернулися до суду з поміткою про закінчення строків зберігання. На підставі вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, оскільки судовий виклик направлено відповідачам на адресу за місцем його реєстрації, вважається, що відповідачі повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 11.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Є/V 3639/1, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в розмірі 15000 доларів США з терміном користування кредитом до 11.03.2010 року. Позичальник зобовязується сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом в розмірі 16% річних щомісяця, а в разі порушення зобовязань нараховується процентна ставка в розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 11.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки, на підставі якого остання взяла на себе зобовязання відповідати перед банком разом з позичальником як солідарні боржники. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. За вимогами, передбаченими в ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та впорядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобовязанні встановлено строку його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами, а з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Статтею 611 ЦК України передбачено сплату неустойки, як правовий наслідок порушення зобовязань, встановлених договором. Позивач вказує на те, що відповідачкою [PERSON] умови договору не виконуються. Станом на 20.10.2015 року заборгованість за кредитним договором складається з: - заборгованості за кредитом в розмірі 4104,49 доларів США; - заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 5235,37 доларів США; - пені за несвоєчасність виконання зобовязань в розмірі 6079,59 доларів США. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2011 року з відповідачки [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за вищезазначеним кредитним договором станом на 19.10.2010 року в розмірі заборгованості за кредитом 4120 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 1429,20 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань 155,71 доларів США. Тобто, неналежне виконання відповідачкою [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили та на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. В п. 7.1 кредитного договору зазначено, що він діє до повного виконання зобовязань позичальником по поверненню кредиту, сплаті відсотків та неустойки. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Відповідачка [PERSON] доказів належного виконання умов договору не надала, а також не надала доказів того, що невиконання зобовязань за договором сталося не з її вини. Отже, зобовязання позичальником не виконано, тому правовідносини тривають. За таких обставин, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання (п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). В той же час суд вважає, що позивачем невірно визначено розмір позовних вимог. Так, розмір позовних вимог визначено як різницю між загальною сумою заборгованості станом на 20.10.2015 року та задоволеними позовними вимогами за рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2011 року. Суд не може погодитися з таким підходом. При цьому суд враховує, що заборгованість за кредитом в розмірі 4104,49 доларів США вже стягнута з відповідачки [PERSON] рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2011 року та повторному стягненню не підлягає. Розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитом та пеню можна визначити як різницю між їх розміром станом на 20.10.2015 року та розміром, що задоволено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2011 року. Тому заборгованість по відсоткам за користування кредитом, що не стягнута рішенням суду, становить 3806,17 доларів США, пені 5923,88 доларів США. Крім того, суд вважає безпідставним нарахування позичальнику до сплати передбачених договором штрафних санкцій лише в доларах США. В п. 6.6 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобовязань, передбачених даним договором більш ніж на 120 днів, у звязку з чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Тобто, фіксована частина штрафу передбачена не в іноземній валюті, а в гривнях. Таким чином, розмір заборгованості за кредитним договором складає 9730,05 доларів США, а штрафні санкції становлять 250 грн. + 485,72 долари США, що разом за офіційним курсом Національного Банку України на день вирішення позову становить 274489 грн. 18 коп. (з розрахунку 26,84469 грн. за 1 долар США). Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позовних вимог. Заявлені позовні вимоги є меншими, ніж сума заборгованості за кредитним договором. Проте, суд не може вийти та межі позовних вимог, тому стягненню підлягає заборгованість в межах заявленої позовної вимоги, а саме: заборгованості за кредитним договором складає 9714,48 доларів США та штрафні санкції 250 грн. + 485,72 долари США. Задовольняючи позовну вимогу про стягнення заборгованості з відповідачки [PERSON], суд вважає, що позовна вимога про стягнення заборгованості також з відповідачки [PERSON] не ґрунтується на законі. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1, 2 ст. 554 ЦК України). В п. 11 договору поруки зазначено, що порука діє до повного виконання забовязань за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання своїх зобовязань позичальником за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, терміну припинення договору поруки події, з якою повязується таке припинення, не дає підстав не застосовувати ч. 4 ст. 559 ЦК України. Такий правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від: 21.05.2012 року у справах № 6-48цс11, № 6-68цс11, від 23.05.2012 року у справі № 6-33цс12, від 18.07.2012 року у справі № 6-78цс12. Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Строки дії поруки, які передбачені ч. 4 ст. 559 ЦК України, не є строками захисту порушеного права, а строками існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. У постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року за результатами розгляду справи № 6-53цс14 зроблено такий правовий висновок: виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинна бути предявлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Строк виконання кредитного договору настав 11.03.2010 року, що зазначено в п. 1.3 кредитного договору. Після закінчення вказаного строку банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості з позичальника. В той самий час у банку виникло право предявити вимогу до поручителя. Проте, банк своєчасно не скористався цим правом та не предявляв вимоги до поручителя протягом пяти з половиною років. Отже, враховуючи, що в договорі поруки не зазначено конкретної дати дії поруки, порука за договором від 11.03.2008 року припинилася, оскільки банк не звернувся з позовом до поручителя в передбачений законом строк. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для стягнення з поручителя заборгованості за даним кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3310 грн. 15 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 21.12.2015 року. Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідачки [PERSON] обгрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: partial