Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

14.02.2020 [PERSON] звернулась до суду з [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, в якому просила суд визначити постійне місце проживання [PERSON] [INFO] йодження, та [PERSON] [INFO] , з матір`ю. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 07 травня 2004 року, перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду від 26 червня 2019 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] . З моменту припинення шлюбних відносин діти фактично проживають з позивачкою та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Квартира є чотирьох кімнатною, загальною площею 70,5 кв. м. Отже, у кожної із доньок є самостійна кімната, що має істотне значення для гармонійного розвитку дитини. Кімнати облаштовані усім необхідним відповідно до віку кожної із доньок. Позивачка зазначає, що з великою відповідальністю ставиться до виховання та навчання дітей. Згідно наданих характеристик з навчального закладу діти старанно навчаються, дисципліновані, доглянуті та охайні, мають усі необхідні предмети для повноцінного навчання (одяг, взуття, засоби зв`язку, підручники, канцелярські товари та інше). Діти перебувають на спостережені в КП «Міська дитяча поліклініка № 14». Позивач докладає максимальних зусиль для забезпечення гармонійного навчання та розвитку дітей, постійно цікавлюсь процесом навчання та результатами успішності, відвідую і батьківські збори. Діти займаються різними видами діяльності та розвитку. Позивачка отримує стабільний дохід та має можливість забезпечити повноцінний розвиток своїх дітей. Діти між собою сильно емоційно пов`язані, живуть у злагоді, порозумінні та в турботі одна про одну. Позивач зазначає, що не одноразово зверталась до органів опіки, на підставі того, що її колишній чоловік своїми сварками та приниженнями її та старшої доньки негативно впливає на психічний стан обох дітей. Після розірвання шлюбу відносини погіршились. Наразі, відповідач не має достатнього постійного заробітку, не здатний матеріально підтримати та забезпечити повноцінне проживання дітей, мешкає у однокімнатній квартирі, яка не облаштована необхідним для розвитку дівчат. Вважає, що проживання доньок у відповідача негативно впливатиме на їх виховання та здоров`я, тому бажає, щоб діти проживали з матір`ю. Має намір та відповідну можливість й надалі, надавати дітям повноцінну освіту і добробут. Також прошу звернути увагу, шо діти висловлюють однозначне бажання проживати зі мною. На цей час старша донька, [PERSON] , досягла повних 16 років та може приймати участь щодо, визначення місця свого проживання, шляхом надання особистої прихильності одному з батьківУ зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду за встановленням юридичного факту проживання дітей з нею, з метою захисту дітей від негативного впливу колишнього чоловіка. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістив, правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, звернувся з заявою про розгляд справи без участі представника, при цьому третьою особою надано висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] . Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі і без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ст. 280 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала з [PERSON] у зареєстровано шлюбі, який розірвано рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26.06.2019. Рішення набрало законної сили 29.07.2019 (а.с. 7-9). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с. 16), та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с. 20). Позивачка [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягалась, не знятої чи не погашеної судимості не має, у розшуку не перебуває, що підтверджується довідкою серії ІІА № 1471196 від 20.11.2019 (а.с. 28). Відповідно до довідки КНП «Обласний наркологічний диспансер» від 27.11.2019 [PERSON] на диспансерному (профілактичному) обліку в закладі не перебуває. На час огляду ознак наркологічної патології не виявлено (а.с. 29). Згідно з медичною довідкою №750110 від 27.11.2019 психіатричних протипоказань у [PERSON] до виконання обов`язків з виховання дитини немає (а.с. 30). За місцем роботи в ТОВ «ЕЕС» [PERSON] характеризується позитивно (а.с. 14). Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 20.11.2019 діти проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Зазначена квартира на підставі Договору дарування від 11.07.2019 року належить на праві власності позивачці [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до Акту умов обстеження №153 від 04.09.2019, чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 70,5 кв.м., житловою площею 48,1 кв.м, діти мають окремі кімнати, обладнані спальними місцями, шафами для зберігання одягу, письмовими столами, забезпечено речами відповідно до віку. Квартира перебуває у стані ремонту. Обладнана всіма необхідними меблями та побутовою технікою, у квартирі чисто, світло та затишно (а.с. 32). Діти [PERSON] та [PERSON] навчаються в Харківському ліцеї №149 Харківської міської ради (а.с.23, 24). За місцем навчання діти характеризуються позитивно, відповідно до характеристик на дітей, мати [PERSON] приділяє увагу вихованню дітей, відвідує батьківські збори, забезпечує всебічний розвиток дітей. Батько участі у вихованні та житті дітей не приймає (а.с. 25-26). Відповідно до довідки КНП ХМР «Міська дитяча поліклініка №14» від 01.11.2019 діти [PERSON] та [PERSON] спостерігаються в даному медичному закладі з 13.09.2019. За період спостереження лікарем-педіатром за станом здоров`я дітей до поліклініки зверталася мати [PERSON] . Батько за період вересень-жовтень 2019 року до поліклініки не звертався (а.с. 27). Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , складеного Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради 22.09.2020, в інтересах дитини, діючи як представник органу опіки та піклування, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Щодо визначення місця проживання [PERSON] Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради зазначив, що відсутні правові підстави для надання висновку про визначення місця проживання останньої, так як вона є неповнолітньою і в силу вимог закону сама визначає місце свого проживання. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч . 2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 2 ст. 6 СК України неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Таким чином після досягнення особою повноліття вона втрачає статус неповнолітньої дитини, а тому на правовідносини щодо таких осіб не поширюються положення ст. 160-161 СК України. Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Станом на день розгляду справи [INFO] [PERSON] , [INFO] , досягла повноліття. Таким чином з 25.02.2021 року [PERSON] , яка має повну цивільну дієздатність, має право на вільний вибір місця проживання, а тому позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання [PERSON] разом з нею задоволенню не підлягають. Суд наголошує, що після досягнення [PERSON] повноліття, проживання її разом з матір`ю є виключно її правом, і не може бути предметом спору між іншими особами. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, надалі також - «Конвенція», держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. Європейський Суд з прав людини, розглядаючи справу «Хант проти України», вказав, що права дитини мають перевагу над правами батьків. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» Європейський Суд з прав людини надав визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому Європейський Суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом при розгляді справи № 756/2109/16-ц (постанова від 04.04.2018 року). Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини. Думка дитини [PERSON] щодо визначення місця її проживання не висловлювалась з огляду на малолітній вік дитини. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. З урахуванням викладеного, оскільки батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, беручи до уваги, що позивачка довела належними і допустими доказами, що проживання [PERSON] матір`ю буде відповідати якнайкращим інтересам дитини з огляду на її вік, потребу у материнській турботі, догляді, повноцінному вихованні та розвитку, а також те, що відповідачем не доведено, що проживання разом з ним відповідатиме інтересам дитини, суд дійшов до висновку про задоволення позову в цій частині позовних вимог та визначає місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто 50% сплаченого при поданні позовної заяви судового збору (840,80 грн) у розмірі 420, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial