Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

13 жовтня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за ним право власності на 1/4 частину будинку № 16 по вул. Комарова в с. Розівка Саратського району Одеської області та на 1/4 частину земельної ділянки площею 2,74 га, розташованої на території Розівської сільської ради Саратського району Одеської області на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 038667, які належали його матері, [PERSON], померлій 23 липня 2015 року. Свої вимоги він обґрунтував тим, що 09 січня 2015 року [PERSON] склала заповіт, яким заповідала все своє майно, що їй належало на день смерті, сестрі позивача [PERSON]. 23 липня 2015 року матір позивача померла. На момент її смерті він був інвалідом 3 групи, а тому має право на обовязкову частку у спадщині. У встановлений законом строк він подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, але нотаріус відмовив йому у звязку з тим, що оригінал державного акту на землю знаходиться у [PERSON], а також відсутні правовстановлюючі документи на будинок № 16 по вулиці Комарова в с. Розівка Саратського району Одеської області. Під час розгляду справи позивач підтримав позов та просив його задовольнити. Представник Розівської сільської ради Саратського району Одеської області, якого належним чином повідомили про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав ( а.с. 89, 95). Третя особа [PERSON], яку належним чином повідомили про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з'явилась, у своїй заяві зазначила, що не заперечує проти задоволення позову (а.с.51, 89, 96). Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Згідно до ч.3, ч.4 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Таким чином, час і підстави виникнення права власності на житловий будинок у спадкодавця визначаються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, а підстави спадкування зазначеного майна визначаються законом, який діяв на час відкриття спадщини, тобто згідно з положеннями книги шостої ЦК України (в редакції 16 січня 2003 року). Згідно Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», визначено, що підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збудування цього будинкуз додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Такого висновку дійшов ВСУ, виклавши правову позицію у постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК є обовязковою для судів. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затверджена наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 р. N 45/5, яка діяла на час виникнення правовідносин щодо права власності на спірний будинок, та втратила чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року N 18/5), визначала, що підтвердженням належності житлового будинку (частки будинку) відчужувану, розмір будинку та земельної ділянки, на який він розташований, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету селищної, сільської ради народних депутатів. Як убачається з технічного паспорту, спірний будинок з господарськими будівлями був збудований до 1966 року (а.с. 14-19,22), до введення в дію діючого ЦК України. Факт належності будинку матері позивача, [PERSON], підтверджується випискою з погосподарської книги, відповідно до якої головою домогосподарства за адресою: Одеська область, Саратський район с. Розівка, вул. Комарова, № 16, рахувався [PERSON], [INFO] (а.с. 21). Згідно оцінки ринкової вартості, ринкова вартість зазначеного житлового будинку складає 249729 гривень (а.с. 20). Ст. 1217 ЦК України встановлює, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, які визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Стаття 1241 ЦК України встановлює, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. Частини 1, 3 ст.1268, ч.1 ст.1269 ЦК України визначають, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно свідоцтва про народження серії І-ЖД № 348527, виданого Колесненською сільською радою Саратського району Одеської області, позивач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6 а). З копії заповіту від 09 січня 2015 року, посвідченого секретарем Розівської сільської ради Саратського району Одеської області, реєстровий № 1, видно, що [PERSON] заповідала все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати, та на що вона по закону матиме право, [PERSON], [INFO] (а.с.10). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 42714, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Саратського районного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 23 липня 2015 року в смт. Сарата Одеської області (а.с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно: земельну ділянку площею площею 2,74 га, розташовану на території Розівської сільської ради Саратського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 038667, та житловий будинок з господарськими будівлями під № 16, розташований по вул. Комарова в с. Розівка Саратського району Одеської області. З відповіді нотаріуса вбачається, що він відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, розташований в с. Розівка, вул. Комарова, № 16, Саратського району Одеської області, та земельну ділянку через відсутність правовстановлюючих документів (а.с.26). Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААВ № 749099 від 23.01.2015 року, [PERSON] є інвалідом третьої групи, дата перогляду 23 січня 2016 року (а.с.33). Таким чином, позивач на час відкриття спадщини був непрацездатним, а тому відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України він спадкує, незалежно від змісту заповіту, оловину частки, яка належала б йому при спадкуванні за законом (обов'язкова частка), тобто 1/4 частку. Позивач прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті його матері, тому що протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, подав заяву нотаріусу. Враховуючи вищевказане, суд вважає необхідним позов задовольнити, визнавши за позивачем право власності на 1/4 частку належного спадкодавцеві майна.

Outcome: approved