Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

14.08.2017 р. представник [PERSON] - адвокат Рухадзе Р.П. звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого 17.08.2006 р. приватним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Чирвою Л.А. за реєстровим номером 4-1444. Дарувальник за зазначеним договором - [PERSON] є бабусею [PERSON] . Після укладення договору дарування бабуся позивача продовжувала проживати в зазначеній квартирі з дозволу власниці. Позивач постійно проживає в Російській Федерації та має можливість фінансово допомогати бабусі, постійно перераховувала гроші на сплату комунальних послуг та особисті потреби бабусі. [INFO] [PERSON] померла. Під час приїзду позивача до м.Запоріжжя в 2012 р. їй стало відомо, що в її квартирі разом з бабусею проживає дядько [PERSON] . Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням переїхати до своєї квартири, на що останній не реагує. Самовільно користуючись житловим приміщенням, [PERSON] створює їй перешкоди у користуванні власністю. За позовом представник позивача просить усунути [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою від 25.08.2017 р. відкрито провадження і справа призначена до розгляду на 18.09.2017 р. Судові засідання неодноразово відкладались. 19.12.2017 р. було розпочато розгляд справи по суті та оголошено перерву до 16.01.2018 р. перед дослідженням письмових документів. 16.01.2018 р. зупинено провадження у справі на підставі п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України. 31.10.2019 р. відновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 27.11.2019 р. 27.11.2019 р. відкладено розгляд справи на 17.02.2020 р. через зайнятість судді у кримінальному провадженні. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов, просила його задовольнити. Відповідач та його представник просили відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві (а.с.37-39). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 17.08.2006 р. державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Чирвою Л.А., та зареєстрованого в реєстрі за № 4-1444, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.5). Право власності позивача зареєстровано в ОП ЗМБТІ (а.с.6). Відповідно до інформації, наданої Департаментом реєстраційних послуг ЗМР від 16.02.2018 р., за адресою: [ADDRESS] відсутні зареєстровані особи. [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою з 13.08.1975 р. по 21.02.1986 р. (а.с.108). Відповідач фактично мешкає у згаданій квартирі. Вказана обставина [PERSON] не заперечувалась та підтверджена показами свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, за порівняльним аналізом стст.383, 391, 405 ЦК та ст ст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення стст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, ст..ст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 5.11.2014 року у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. №309/2477/16-ц від 16.01.2019 року. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї [PERSON] - сторони спільно не проживали, не вели спільного господарства, не мали єдиного бюджету, не були пов`язані побутом. Право користування [PERSON] квартирою було похідним від прав колишнього власника, яка в 2006 р. подарувала житлове приміщення позивачу. Позивач, як власник, заперечує проти проживання відповідача у квартрирі. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] втратив право користування нерухомістю, а саме квартирою [ADDRESS] , оскільки його право було похідним від права власності попереднього власника, а тому відповідач підлягає виселенню із займаного житлового приміщення. Доводи відповідача про наявність реєстрації у спірній квартирі не спростовують висновків суду про обґрунтованість позову з наведених вище підстав. Твердження [PERSON] про порушення прав неповнолітніх осіб, у разі його виселення, суд вважає безпідставними, оскільки при розгляді даної справи позивач не заявляла будь-яких вимог що стосуються прав неповнолітніх. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 640 грн.

Outcome: approved