Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

12 січня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеною позовною заявою до [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 листопада 1997 року між ним, третіми особами [PERSON], [PERSON] та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS].Ця угода була посвідчена Чорноморською товарною біржею агропромислового комплексу за № 4. Обидві сторони виконали всі умови договору - відповідач передав їм у власність зазначений вище будинок, а вони його прийняли та сплатили відповідачеві ціну, обумовлену договором. У теперішній час він не може зареєструвати за собою право власності на зазначене нерухоме майно, оскільки державний реєстратор вимагає нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а зазначений вище договір вважає недійсним. Та обставина, що він зареєстрував за собою право власності на придбаний будинок, у теперішній час унеможливлює нотаріальне посвідчення спірного договору. Посилаючись на викладене, просив визнати дійсним договір купівлі-продажу. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі та не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позову. Представник третьої особи - Чорноморської товарної біржі агропромислового комплексу - в судове засідання не з'явилися, надав заяву про розгляд справи без участі його представника, вказавши, що не заперечує проти задоволення позову. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. 26 лютого 1997 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], який посвідчено Чорноморською товарною біржею агропромислового комплексу за № 4, що підтверджується копією цього письмового договору (а. с. 6). Під час укладення угоди сторони дійшли згоди про всі істотні умови цього договору та виконали всі зобов'язання, а саме відповідач передав у власність позивачеві та третім особам продане нерухоме майно, а останні його прийняли та сплатили відповідачеві ціну цього майна, обумовлену договором, що також підтверджується зазначеною вище копією договору. 04 грудня 1997 року за позивачем та третіми особами на підставі вказаного договору Миколаївськім міжміським бюро технічної інвентаризації в особі його Очаківської районної філії зареєстроване право власності на будинок [ADDRESS], що підтверджується копією відповідного реєстраційного посвідчення (а. с. 7). 22 грудня 2014 року рішенням державного реєстратора позивачеві було відмовлено у реєстрації права власності на будинок через відсутність нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (а. с. 13). Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, що діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила діючій на той час ст. 227 ЦК України (1963 р.), згідно якої договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що на час укладання угоди мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, сторони після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не можуть користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, це є підставою для визнання угоди дійсною. За таких обставин, позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Також суд вважає за необхідне віднести судові витрати на рахунок позивача, за власним клопотанням останнього. На підставі викладеного,

Outcome: approved