Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

14.07.2014 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], яка належить позивачу на праві приватної власності, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON], та стягнути з [PERSON] судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 10 жовтня 2002 року його син [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], після чого зі згоди позивача відповідач [PERSON] як член сім'ї його сина зареєструвалась та почала проживати в належній позивачу на праві власності квартирі. [INFO] в його сина народилась дочка [PERSON], яку також зареєстрували в зазначеній квартирі. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 18 листопада 2013 року шлюб між його сином та відповідачкою [PERSON] був розірваний, після чого син виїхав з належної позивачу квартири, а відповідачі залишились. Позивач має намір продати належну йому квартиру, але на неодноразові звернення позивача з проханням виселитися з його квартири та знятися з реєстрації, відповідачі не реагували. Він сплачує рахунки за комунальні послуги,проте доступу до квартири не має. 05 березня 2014 року був вимушений звертатись до відповідача [PERSON] з пропозицією укласти договір оренди квартири, проте, відповіді не отримав. Позивач вважає, що оскільки відповідачі перестали бути членами його сім'ї, він як власник нерухомого майна відповідно до вимог ст..ст.319,391 ЦК України вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому майном, а також що відповідно до вимог ст..7 Закону україни «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, рішення суду про виселення відповідачів буде підставою для зняття їх з реєстрації. В судове засіданні представник позивача не з'явився, направив заяву, відповідно до якої позов повністю підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON], яка є законним представником неповнолітньої [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, за зареєстрованим місцем проживання, повторно в судове засідання не з`явилась, причини неявки не повідомила, ніяких заперечень проти позову не надала. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба в справах дітей виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, в судове засідання також не з'явилася, подала заяву, відповідно до якої заперечень проти позову не має, просить справу розглянути за її відсутності. Відповідно до вимог ст.ст.169, 224 Цивільного процесуального кодексу України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи представник позивача не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом на право власності на нерухоме майно, видане 24.12.2004 року на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 16.11.2004 року №899, яке зареєстроване в Бориспільському міському бюро технічної інвентаризації 24.12.2004року (а.с.7,8). Відповідач [PERSON], [INFO], з 10 жовтня 2002 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO], від якого має неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с.9,10). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 18 листопада 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.11). Згідно з довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в м.Києві відповідач [PERSON] з 13.09.2005 року зареєстрована в належній на праві власності позивачу квартирі за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [INFO] зареєстрованою по м.Києву та київіській області не значиться (а.с.-22,23). Згідно ч.1, 2 та ч.4 ст.156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Так, відповідно до змісту ч.1 ст.162 Житлового кодексу України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін Позивач згідно поданої ним позовної заяви визнав той факт, що вселення відповідачів, як членів сім'ї його сина в належну позивачу на праві приватної власності квартиру було здійснені зі згоди позивача. Як вбачається з приєднаних до позовної заяви фіскального чеку про оплату рекомендованого листа, а також листа та бланку договору №1 оренди житлового приміщення (а.с.17-19), позивач 5 березня 2014 року направив відповідачу [PERSON] пропозицію укласти з ним договір оренди з вимогою, у разі неприйняття даної пропозиції, - звільнити займану відповідачем житлову площу протягом 30 днів після отримання листа. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач виконала вимогу позивача - підписала договір оренди житлового приміщення або звільнила належне позивачу квартиру, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Відповідно до ч.1 та 2 ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. При цьому за змістом ч.1 та 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням наведеного, суд прийшов до переконання, що дії відповідачів обмежують позивача у здійсненні ним права приватної власності, в тому числі щодо користування та розпорядження належною йому на праві приватної власності квартирою [ADDRESS], оскільки продовжують проживати в квартирі без будь-яких правових підстав. В зв'язку з цим зазначені перешкоди у здійсненні позивачем права власності мають бути усунуті у визначений ним спосіб - шляхом виселення відповідачем за належної позивачу квартири. Відповідно до вимог ст.88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати в сумі 243 гривень 60 копійок, понесені позивачем /а.с.-1/, підлягають стягненню на його користь з відповідача [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved