Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

13.09.2018 року позивач [PERSON] звернувся до\~суду з\~позовом,\~в якому\~проситьвизнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою №2 в будинку №39 по вул.. Тульчианівська (Котовського) в м. Ізмаїлі Одеської області. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником1/9 частки будинку №39 по вул. Тульчианівська (Котовського) в м. Ізмаїлі Одеської області, яка складається із квартири №2, на підставі свідоцтва про право на спадщину ВРВ №280498 від 27.10.2010, виданого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр №2626. У вказаній частині будинку були зареєстровані відповідачі: [PERSON] (сестра), [PERSON] та [PERSON] (діти сестри). Відповідачі у вказаній квартирі не проживають багато років, оскільки переїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації та отримали нове громадянство. [PERSON] та [PERSON] постійно проживають у місті Нижній Новгород, а [PERSON] в м. Москва. Тобто, відповідачі не проживають в квартирі позивача, житлом не користується, їх речей чи майна в квартирі немає, їх постійне місце проживання - в РФ. У звязку з тим, що відповідачі зареєстровані в його квартирі, він не може користуватися у повній мірі своїм майном, оформити субсидії. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю та зазначили, що з позовними вимогами згодні. Представник третьої особи, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про згоду на задоволення позовних вимог та розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину ВРВ №280498 від 27.10.2010, виданого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр №2626, [PERSON] є власником 1/9 частини житлового будинку, що розташований за адресою: 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул.Тульчианівська (Котовського), №39. Вказане також підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №142438345 від 24.10.2018. Згідно будинкової книги для прописки громадян, які проживають по вул.Котовського, б. 39, кв. 2 в м. Ізмаїлі, позивач та відповідачі зареєстровані в [INFO] (Котовського) в м. Ізмаїлі Одеської області. Згідно довідки №1671 від 12.07.2018 Акціонерного товариства «Домоуправляющая компанія Советского района» [PERSON] зареєстрована 16.11.2001 за адресою: РФ, м. Нижній Новгород, Радянський Мун, район [PERSON], 12,2, кв. 75. Згідно витягу із прибудинкової книги №171 [PERSON] з 03.05.2017 зареєстрований за адресою: РФ, м. Москва, м. Московський, вул. Біанкі, б. №4[ADDRESS]. Вказане також підтверджено копіями паспортів громадян РФ відповідачів. Згідно інформації Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області [PERSON] та [PERSON] зареєстрованими/знятими з реєстрації в м. Одеса та Одеської області не значаться, а [PERSON] зареєстрована з 27.11.1987 за адресою: Одеська області, м. Ізмаїл, вул.. Котовського, 39. кв. 2. Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови №57р. від 19.02.2016 «Про перейменування вулиць, провулків та проспекту в м. Ізмаїл Одеської області» вулицю Котовського перейменовано у вулицю Тульчианівську. Як зазначає позивач, [PERSON] та її діти були зареєстровані в його квартирі, оскільки [PERSON] є його сестрою. З 2001р. відповідачі не проживають в квартирі позивача, житлом не користуються, їх речей чи майна в квартирі немає та взагалі вони проживають в Росії. У звязку з тим, що відповідачі зареєстровані в його квартирі, він не може користуватися у повній мірі своїм майном, оформити субсидії, чим порушуються права позивача. Відповідно до ч.1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно\~ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386\~ЦК\~власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені\~ЖК УРСР\~підстави для позбавлення права на житло. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2012 року, суд касаційної інстанції аналізуючи положення статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, дійшов до висновку, що збереження права користування жилим приміщенням передбачене лише для членів сімї власника цього приміщення. Конституція України\~у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в\~ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Вищезазначений висновок співпадає з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. Враховуючи викладене, з огляду на те, що відповідачі не проживають у зазначеному приміщенні більше трьох років, то відповідно до приписів чинного законодавства вони втратили право на користування цим житлом. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрацією встановлюється офіційне місце проживання особи. Відповідно до ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Таким чином, будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна у відповідачів відсутні, оскільки вони не проживають у помешканні з 2001 року, своїм перебуванням на теперішній час на реєстраційному обліку в квартирі [ADDRESS] (Котовського) в м. Ізмаїлі Одеської області, яку утримує позивач, відповідачі створюють перешкоди в реалізації ним в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, тобто порушують ч.ч. 1,2 ст. 317, ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України. Викладене не суперечить нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення цих прав особи. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], не будучи власниками квартири [ADDRESS] (Котовського) в м. Ізмаїлі Одеської області, залишаються зареєстрованими в неї, при цьому не проживають в квартирі, що належить на праві власності позивачу [PERSON], що свідчить про вчинення ними перешкод у користуванні власністю власнику позивачу, та між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим позов задовольнити, та визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], такими особами, що втратили право на користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] (Котовського) в м. Ізмаїлі Одеської області. Рішення суду є підставою для зняття [PERSON], [PERSON], [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: 68600, [ADDRESS].

Outcome: approved