Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

13 липня 2021 року позивач Дніпровський міський центр зайнятості звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] , із вимогою про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю (а. с. 1-5). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 13 травня 2020 року відповідач звернувся до Дніпровського міського центру зайнятості із заявою про надання (поновлення) статусу безробітного та заявою про призначення/поновлення виплати допомоги по безробіттю. 13 травня 2020 року наказом НТ № 200513 відповідачу було надано статус безробітного, а 14 травня 2021 року наказом НТ № 200514 - призначено виплату допомоги по безробіттю. З 13 травня 2020 року по 15 січня 2021 року відповідач перебував на обліку, як безробітний в Дніпровському центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю. При взятті на облік відповідачу було роз`яснено права та обов`язки, а саме: що він має право на реєстрацію в центрі зайнятості, якщо він не зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, як фізична особа підприємець, якщо у нього немає інших видів заробітку, не отримує пенсію та те, що допомога по безробіттю призначається лише на період відсутності роботи або інших доходів, а у разі будь-якої трудової діяльності, чи отримання будь-яких доходів (пенсії) він зобов`язаний повідомити про це Дніпровський міський центр зайнятості для припинення виплати допомоги по безробіттю. 13 травня 2020 року відповідачем було підписано заяву, в якій він повідомив центр зайнятості про те, що через відсутність роботи не має заробітку або інших видів доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно, не є суб`єктом підприємницької діяльності, немає права та не отримує пенсію, ніде не працює, тобто у нього немає засобів для існування, що дає йому право на отримання соціальної допомоги від держави у вигляді виплати допомоги по безробіттю за рахунок державних коштів. Також 13 травня 2020 року [PERSON] під підпис було ознайомлено із правами та обов`язками зареєстрованих безробітних. Центром здійснено перевірку обґрунтованості призначення та виплати матеріального забезпечення по безробіттю особі відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття», на підставі інформації отриманої внаслідок обміну даними між ДЦЗ та ПФУ (пам`ятка по працевлаштуванню у період перебування у статусі безробітного) та виявлено, що відповідач згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та господарських формувань під час перебування на обліку в центрі зайнятості з 10 липня 2020 року по 27 липня 2020 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Тобто, перебуваючи на обліку в Центрі зайнятості, відповідач приховав відомості, що він є зайнята особа в розумінні ст. ст. 42, 45 ГК України, з метою отримання виплат державних коштів в якості допомоги по безробіттю. Відповідач, перебуваючи на обліку в центрі зайнятості, порушив вимоги п. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» - застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Таким чином, [PERSON] , з моменту реєстрації як фізична особа-підприємець, не мав права перебувати в статусі безробітного та отримувати допомогу по безробіттю. Однак останні не повідомив центр зайнятості про те, що він під час перебування на обліку в центрі зайнятості як безробітний та отримання допомоги по безробіттю в період часу з 10 липня 2020 року по 09 грудня 2020 року, є фізичною особою-підприємцем, а відтак за вказаний період часу незаконно отримав допомогу по безробіттю у розмірі 5000 гривень, яку зобов`язаний повернути. Позивачем на адресу боржника була направлена претензія № 1518 від 15 квітня 2021 року на суму 5000 гривень, однак на теперішній час відповідач зазначені кошти добровільно не повернув. Тому, позивач вимушений звернутися з вказаним позовом до суду, в якому просить стягнути з [PERSON] незаконно отриману допомогу по безробіттю за період часу з 10 липня 2020 року по 09 грудня 2020 року у сумі 5000 гривень разом із витратами на судовий збір у розмірі 2270 гривень. Ухвалою суду від 15 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 35). 20 липня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 15 липня 2021 року, позивачем усунуто (а. с. 37-40). Ухвалою суду від 26 липня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, та призначено судове засідання на 14 годину 20 хвилин 11 серпня 2021 року (а. с. 41), яка надіслана відповідачу 02 серпня 2021 року за вихідним № 16135/21-вих/2/204/1826/21 (а. с. 43). 16 вересня 2021 року на адресу суду відповідачем надано відзив на позовну заяву (а. с. 55-59), в якому він зазначає, що позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідно до вимог ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Крім того, вказує, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься запис про припинення підприємницької діяльності [PERSON] за власним рішенням. Вказує, що таке рішення ним було прийнято у зв`язку із тим, що Постановою КМУ на території України було поновлено карантинні обмеження щодо здійснення підприємницької діяльності, введенні в дію постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARP-CoV-2 та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених проти епідеміологічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARP-CoV-2», оскільки розумів, що це буде для нього тягарем, тому припинив підприємницьку діяльність не розпочавши її та не отримуючи з неї будь-якого прибутку. Також вказує на те, що позивачем не доведено, що в його діях був умисел на зловживання своїми обов`язками чи свідомого приховування відомостей, оскільки не доведено, що в період часу з 10 липня 2020 року по 27 липня 2020 року, перебуваючи в статусі фізичної особи-підприємця, він мав якісь доходи. Крім того, зазначає, що у зв`язку з введенням на території України карантину, були скасовані всі особисті прийоми громадян працівниками Дніпровського міського центру зайнятості, що не уможливлювало здійснити повідомлення та отримати будь-яку консультацію з даного приводу. Вважає, що доводи позивача з приводу приховування [PERSON] відомостей про те, що він є зайнятою особою, з метою отримання виплат державних коштів в якості допомоги по безробіттю, не заслуговують на увагу, оскільки, формальна реєстрація його, як суб`єкта підприємницької діяльності (бо він фактично нею не займався та дохід з неї не отримував), ще не підтверджує того, що він є зайнятою особою. У судовому засіданні представниця позивача - [PERSON] , позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, пояснення надала аналогічні тексту позовної заяви. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, пояснення надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Дослідивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13 травня 2021 року [PERSON] звернувся до Дніпровського міського центра зайнятості з заявою про надання (поновлення) статусу безробітного (а. с. 10), а також із заявою про призначення/поновлення виплати допомоги по безробіттю (а. с. 11), що також підтверджується персональною карткою № [NUMBER] , дата створення - 13 травня 2020 року (а. с. 9). Відповідно до додатку № 2 до персональної картки № 045020051300148 (а. с. 13) центром зайнятості/філією центру зайнятості щодо зареєстрованого безробітного прийняті наступні рішення: 13 травня 2020 року наказом НТ № 200513 надано статус безробітного; 14 травня 2020 року наказом НТ 200514 призначено допомогу по безробіттю строком з 13 травня 2020 року по 07 травня 2021 року; 14 травня 2020 року наказом НТ 200514 розпочато/продовжено допомогу по безробіттю; 15 січня 2021 року наказом НТ 210115 припинено допомогу по безробіттю; 15 січня 2021 року наказом НТ 210115 припинено реєстрацію та наказом НТ 210112 прийнято рішення про повернення суми виплаченого забезпечення. Згідно з довідкою Дніпровського міського центру зайнятості від 29 грудня 2020 року (а. с. 17) [PERSON] за період часу з 10 липня 2020 року по 09 грудня 2020 року нараховано допомогу по безробіттю у розмірі 5000 гривень. 04 січня 2021 року Дніпровським міським центром зайнятості складено Актом № 2 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а. с. 18), яким встановлено, що [PERSON] з 10 липня 2020 року по 27 липня 2020 року, перебуваючи на обліку в центрі зайнятості як безробітний, був зареєстрований як приватний підприємець. 19 січня 2021 року Дніпровським міським центром зайнятості за вихідним № 252 на адресу [PERSON] скеровано копію наказу Дніпровського міського центру зайнятості № 12 від 18 січня 2021 року про відшкодування ним коштів, виплачених як допомога по безробіттю у сумі 5000 гривень (а. с. 20-21). 15 квітня 2021 року Дніпровським міським центром зайнятості за вихідним № 1518 на адресу [PERSON] скеровано претензію на суму 5000 гривень (а. с. 22-23). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення», статус безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 43 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення», статус безробітного надається особам за їх особистою заявою (у тому числі поданою засобами електронної ідентифікації) у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначені у Законі України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Приписами ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Нормами ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» встановлено, що реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі зайнятості особи. Частино 2 статті 36 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Судом встановлено та підтвердження матеріалами справи, а відповідачем не спростовано, що він, у період часу з 10 липня 2021 року по 27 липня 2020 року, був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець (а. с. 16), що, в свою чергу, в розумінні ст. ст. 42 та 45 ГК України є зайнятою собою. Однак, перебуваючи на обліку в Дніпровському міському центрі зайнятості, [PERSON] не повідомив Дніпровський міський центр зайнятості про те, що він зареєструвався в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець, що є порушенням вимог ч. 2 ст. 36 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Доводи відповідача щодо то, що він не мав можливості отримати консультацію з даного приводу в центрі зайнятості та одночасно повідомити його про вказані обставини через карантинні обмеження спростовуються наступним. Так, [PERSON] був ознайомлений з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного, що підтверджується його підписом у заяві про надання (поновлення) статусу безробітного від 13 травня 2020 року (а. с. 10), а відтак достеменно знав про свій обов`язок повідомити центр зайнятості про своє працевлаштування. Крім того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що після реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізичної особи-підприємця - 10 липня 2020 року, [PERSON] продовжував отримувати допомогу по безробіттю в період часу з 10 липня 2020 року по 09 грудня 2020 року, разом з цим, відвідуючи центр зайнятості (26 жовтня 2020 року, 03 листопада 2020 року, 23 листопада 2020 року, 30 листопада 2020 року, 04 грудня 2020 року, що підтверджується листом відвідування центру зайнятості - а. с. 12), тобто маючи можливість, як проконсультуватися у спеціалістів даної установи, так і повідомити їх про свою реєстрацію, як фізичної особи-підприємця. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що доводи відповідача про те, що він не мав можливості отримати консультацію в центрі зайнятості та одночасно повідомити його про свою реєстрацію, як ФОП, через карантинні заходи, є необґрунтованими та такими, що спростовані матеріалами справи. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» , сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. 18 січня 2021 року директором Дніпровського міського центру зайнятості видано наказ № 12, яким наказано начальнику юридичного відділу Кузнєцовій О.П. вжити заходів по поверненню коштів в сумі 5000 гривень, виплачених [PERSON] за період часу з10 липня 2020 року по 09 грудня 2020 року як допомоги по безробіттю, у зв`язку з виявленням відомостей по факту реєстрації як фізичної особи-підприємця з 10 липня 2020 року по 27 липня 2020 року, тобто в період перебування на обліку в центрі зайнятості як безробітного (а. с. 19). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Тобто, зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. З огляду на викладене, з урахуванням того, що [PERSON] , будучи під підпис ознайомлений з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного, не повідомив Дніпровський міський центр зайнятості про свою реєстрацію 10 липня 2020 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізичної особи-підприємця, у період часу з 10 липня 2020 року по 09 грудня 2020 року, разом з цим, у вказаний період часу відвідуючи центр зайнятості та маючи можливість повідомити останній про таку реєстрацію, таких дій не вчинив, при цьому, продовжував отримувати допомогу по безробіттю (у розмірі 5000 гривень), суд вважає, що позивачем доведено недобросовісність відповідача в отриманні допомоги по безробіттю за період з 10 липня 2020 року по 09 грудня 2020 року у розмірі 5000 гривень, у зв`язку з чим доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір, у разі задоволення позову, покладається на відповідача. При зверненні до суду з вказаною позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2270 гривень, через що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved