Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

12 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 листопада 1989 року вони із відповідачкою зареєстрували шлюб у міському відділі ЗАЦС Єнакіївського міськвиконкому Донецької області. Протягом останнього року спільне сімейне життя між подружжям поступово погіршувалось, причиною цього виявилися різні погляди на життя та ведення спільного господарства. Подружні стосунки між ними припинені. З кінця травня 2018 року, сторони стали проживати окремо. Спільних дітей сторони не мають. На даний час питання щодо розподілу спільного майна подружжя сторонами не розглядається. Переконаний, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачкою є неможливим, у звязку із чим, просить суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб зареєстрований між ними 25 листопада 1989 року у міському відділі ЗАЦС Єнакіївського міськвиконкому Донецької області за актовим записом № 1042. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 16 липня 2018 року, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилися, подали до суду заяви в яких розгляд справи просили проводити у їх відсутності, позов задовольнити. У заяві представник позивача зокрема зазначив, що спір з приводу розподілу майна буде вирішуватися поза межами розгляду справи про розірвання шлюбу. Відповідачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилась, подала до суду заяву в якій розгляд справи просила проводити у її відсутності, проти розірвання шлюбу не заперечувала та просила залишити їй дошлюбне прізвище «Медведєва». Будучи присутньою у судовому засіданні 17 жовтня 2018 року зазначила, що питання розподілу спільного майна подружжя буде вирішуватися шляхом подання окремого позову. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 25 листопада 1989 року. Шлюб між ними зареєстрований у міському відділі ЗАЦС Єнакіївського міськвиконкому Донецької області за актовим записом № 1042, що стверджується свідоцтвом про шлюб [PERSON]: V-НО № 414253 (а.с. 3). Спільне життя між подружжям не склалося. Подружні стосунки між сторонами припинені. З кінця травня 2018 року, сторони стали проживати окремо. Спільних дітей сторони не мають. На даний час питання щодо розподілу спільного майна подружжя сторонами не розглядається. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачкою не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачкою позову суд не вбачає. У звязку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачкою [PERSON], до суду було подано письмову заяву, зі змісту якої видно, що остання, позов [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволенні. Суд приймає до уваги таку заяву відповідачки у звязку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача з огляду на їх законність та обґрунтованість. Так, відповідно до положень статті 51\~Конституції\~України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У звязку із цим, враховуючи, що відповідачка просить\~після розірвання шлюбу залишити їй дошлюбне прізвище «Медведева», суд приходить до висновку, що слід його залишити. Розвязуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У звязку із цим, враховуючи визнання відповідачкою позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за звернення до суду із даним позовом, що становить 352,40 грн. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню залишкові 50% понесених ним судових витрат в сумі 352 грн. 40 коп. (а.с. 1). На підставі наведеного,

Outcome: approved