Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

12 серпня 2015 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вищезазначеною позовною заявою. В обґрунтовання своїх позовних вимог вказала, що у 2013 році, потребуючи отримання у позику чи у кредит значних коштів для погашення іншого кредиту, вона почула оголошення про швидке надання позик без застави під низький процент. 24 жовтня 2013 року вона звернулась в офіс, зазначений в оголошенні, та повідомила, що бажає отримати позику в сумі 160000,00 грн. Офісменеджер повідомила що позивач має сплатити одразу одноразовий комісійний платіж в сумі 6400 грн. та кредит буде видано їй до кінця тижня, при цьому розмір її щомісячного внеску на погашення позики буде складати 2005,35 грн. Зауважила, що укладати будь-які забезпечувальні договори (застави, іпотеки тощо) не потрібно. Умови отримання позики її цілком влаштовували, тому в той же день, між нею та ПП «Грандфінресурс» було укладено договір №219858 з додатками № 1 і № 2 та нею було сплачено одноразовий комісійний внесок у сумі 6400 грн. При підписанні договору вона вважала, що підписує договір позики з фінансовою установою, яка у встановленому законом порядку має право на залучення коштів фізичних осіб та видачу позики або кредиту, але обіцяну суму позики вона так і не отримала. У телефонному режимі їй було запропоновано сплатити передбачений договором щомісячний платіж в сумі 1333,35 грн. (чистий внесок) та 672,00 грн. (адміністративні витрати) в рахунок сплати майбутніх платежів за позикою. 13 листопада 2013 року нею було сплачено вказані платежі, але і після цього позика їй не була видана. Натомість, 20.11.2013 року було укладено Додаткову угоду до Договору № 219858 від 24.10.2013р., відповідно до якої ПП «Грандфінресурс» передало, а ТОВ «Гранфінресурс» прийняло на себе в повному обсязі права та обов'язки Адміністратора програми «Альянс Україна» за Договором № 219858 від 24.10.2015 року та ПП «Грандфінресурс» передає ТОВ «Гранфінресурс» всю документацію за договором та зобов'язується перерахувати чистий внесок, сплачений нею. В подальшому, зрозумівши що відповідач не має наміру видавати їй позику, вона попросила повернути сплачені нею кошти в сумі 8405,35 грн., на що отримала відмову. Вважає, що відповідач ПП «Грандфінресурс» ввів її в оману запевнивши, що надасть їй позику, його діяльність здійснюється за «пірамідальною схемою» та нечесною підприємницькою практикою, з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», крім того, як з'ясувалось, обидва відповідачі не мають відповідної ліцензії на здійснення діяльності, яка є предметом договору, що укладався з нею, тому вважає дії відповідачів незаконними, а укладений договір та додаткову угоду до нього вважає такими, що мають бути визнані недійсними, у зв'язку з чим ПП «Грандфінресурс» повинне повернути їй сплачені нею кошти у розмірі 8405,35 грн. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача ТОВ «Гранфінресурс Дудушко М.М., що діє на підставі довіреності (а.с.36), в судове засідання не з'явилася, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, 15 вересня 2015 року надала суду письмові заперечення, в яких у задоволенні позову просить відмовити у зв'язку з їх безпідставністю, тому що позивачем не зазначено та не підтверджено жодним доказом, яким саме чином відповідач здійснює свою діяльність по пірамідальній схемі та чим цей факт підтверджується, договір було укладено відповідно до вимог законодавства України, в добровільному порядку, позивачу надавався час для вивчення його умов з якими він погодився підписавши договір, діяльність, яку здійснює ТОВ «Гранфінресурс» не є фінансовою послугою і не підлягає ліцензуванню, оскільки ТОВ «Гранфінресурс» не здійснює фінансові операції пов'язані з переходом права власності а така форма адміністрування, яку воно здійснює, не підпадає під регулювання Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідач ПП «Грандфінресурс» свого представника в судове засідання не направив, про час і місце розгляду справи відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України повідомлений належним чином (а.с.23, 24, 42, 44). Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. За таких обставин, суд вважає за можливе відповідно до ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши всі докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 24 жовтня 2013 року між [PERSON] та ПП «Грандфінресурс» укладено договір № 219858 з додатками до нього № 1 та № 2 (а.с.7-12), за умовами якого ПП «Грандфінресурс» за згодою позивача («Учасника») зобов'язується вчинити від його імені та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання ним 160000 грн. на умовах діяльності програми «Альянс Україна», в тому числі сформувати реєстр учасників, забезпечити його адміністрування, організовувати та проводити заходи по розподілу грошового фонду та надати йому відповідну заявлену для придбання суму. Для цього позивач доручив вказаному відповідачеві використовувати суми чистих внесків для формування фонду реєстру та його розподілу. За ст.2 цього Договору учасник, поряд із іншим, зобов'язується сплатити одноразовий комісійний внесок у день підписання угоди та не пізніше 15 календарних днів з моменту отримання дозволу (права на отримання відповідної грошової суми), адміністративний платіж, а також своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачувати загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор надає заявлені грошові суми, та адміністративні витрати, що є платою за послуги з організації діяльності програми (а.с.7). Відповідно до ст. 4 цей договір не є поворотною фінансовою допомогою. Всі додатки до нього є його невід'ємною частиною. Підписання угоди є свідченням того, що сторони повністю розуміють її значення та умови, правові наслідки, що вона не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, і що договірні умови є обов'язковими для виконання. Учасник заявляє, що отримав усі пояснення від представника Адміністратора, уважно прочитав та зрозумів усі визначення, умови та зміст договору і додатків до нього, що засвідчує своїм підписом (а.с.7). Згідно з п.1.3 ст.1 додатку № 2 до Договору його предметом є послуги з формування реєстрів учасників програми «Альянс Україна», метою яких є придбання відповідної грошової суми, зазначеної в додатку № 1 до договору (а.с.9). Після вчасної сплати чергового загального платежу учасник набуває право брати участь у найближчому заході, коли фонд реєстру є достатнім ( п.4.1 ст.4 додатку № 2) (а.с.10). Конкретні умови отримання учасником заявленої суми визначені у ст.5 цього додатку. Адміністратор гарантує учаснику надати обумовлену грошову суму за умови виконання останнім всіх умов договору і додатків до нього (ст.12 додаток №2) (а.с.12). Учасник підтверджує, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника адміністратора, уважно прочитав та зрозумів умови додатку №2 та правові наслідки, що засвідчує своїм підписом (ст.13 додатку №2) (а.с.12). На виконання умов даного договору позивач 24 жовтня 2013 року сплатила ПП «Грандфінресурс» 6400 грн. одноразового комісійного внеску, а 13 листопада 2013 року сплатила щомісячний внесок у сумі 1333 грн. 35 коп. та 672 грн. адміністративних витрат (а.с. а.с.13). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми». Аналіз пункту 7 частини третьої ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення оплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак у сукупності. Відсутність будь-якої з вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. У той самий час предметом договору, укладеного в рамках функціонування системи придбання товару в групах, є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним товару. Законом України від 2 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено її п. 11-1, яким до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Предметом оспорюваної угоди є надання учаснику програми «Альянс Україна» адміністративних послуг фінансового характеру з метою отримання заявленої до надання грошової суми. За умовами вказаного договору позивачка щомісячно сплачує внески для придбання грошової суми, яка передається їй після одержання дозволу на її отримання, відтак споживач в межах укладеного договору сплачує за отримання грошової суми, а не за можливість її отримання. Оплатні послуги адміністратора при виконанні споживачем всіх умов договору забезпечують не можливість, а реальне отримання останнім грошової суми за рахунок фонду реєстру, який формується з чистих внесків його та інших учасників, з наступним повним погашенням цієї суми своїми внесками. До того ж при невиконанні цього обов'язку настає відповідальність, передбачена ст.9 додатку № 2. Таким чином, позивач за оспорюваним договором виявила бажання отримати кошти, добровільно скориставшись наданими їй послугами, і в кінцевому результаті не за рахунок залучення інших споживачів, а за рахунок власних внесених коштів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що у діяльності ПП «Грандфінресурс» відсутні головні ознаки «пірамідальної схеми», зокрема безтоварність та отримання компенсації одним учасником за рахунок інших учасників. Отже така діяльність не містить ознаки пірамідальної схеми та нечесної підприємницької практики. Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі за № 6-40цс13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні зазначених норм права. З матеріалів справи вбачається, що позивач засвідчила своїм підписом повне розуміння нею значення та умов договору, його правові наслідки, отримала від представника Адміністратора усі пояснення, уважно прочитала та зрозуміла усі визначення, умови та зміст договору. Твердження позивача про те, що відповідач ПП «Грандфінресурс» своєю рекламою ввів її в оману щодо надання ним позик, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки у наданому позивачем оголошенні в газеті не вказано про надання позик або кредиту (а.с.45). Так само, не знайшла свого підтвердження наявність несправедливих умов договору. В той же час, твердження відповідача ТОВ «Гранфінресурс», викладені в запереченнях проти позову, що послуги пов'язані з контролем та посередництвом між учасниками програми «Альянс Україна» відносяться до господарських комерційних послуг, а тому не є фінансовою послугою та не підлягає ліцензуванню, судом не беруться до уваги, оскільки суперечать нормам чинного законодавства. Так, пунктом 3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» визначено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема із надання фінансових послуг. Згідно з п.п.1,5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Такими фінансовими послугами, як зазначено у п.п.2,6,11-1 ч.1 ст.4 цього ж Закону, вважаються довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Враховуючи характер послуг, які надаються відповідачами, вони підпадають під поняття фінансових послуг, які в свою чергу можуть надавати лише фінансові установи. Пунктом 4 ч.1 ст.34 даного Закону передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ч.2 ст.34 вказаного Закону здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліценції. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Згідно з п.3 Прикінцевих положень Закону України від 2 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»). Таким чином, законодавством визначено обов'язок ліцензування своєї діяльності фінансовими установами для здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб починаючи з 09 січня 2013 року. Договір між позивачем та ПП «Грандфінресурс» було укладено 24 жовтня 2013 року, а додаткову угоду до нього - 20 листопада 2013 року. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відповідачами відповідної ліцензії на момент укладення спірного договору та додаткової угоди до нього. Згідно частини 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Оскільки відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення і згідно ч.1 ст.216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, то наслідком визнання недійсним спірного договору є недійсність і додаткової угоди до нього. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з цих підстав позовні вимоги про визнання недійсним спірного договору № 219858, укладеного 24 жовтня 2013 року між ПП «Грандфінресурс» та [PERSON] і додаткової угоди до нього, укладеної 20 листопада 2013 року між ПП «Грандфінресурс», ТОВ «Гранфінресурс» та [PERSON] необхідно задовольнити. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, отже вимога позивача про стягнення з ПП «Грандфінресурс» сплачених нею за недійсним договором коштів у розмірі 8405,35 грн. також підлягає задоволенню. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» в зв'язку з задоволенням позову судовий збір за вимогу майнового та немайнового характеру, від сплати якого позивач була звільнена при поданні позову до суду, підлягає стягненню з відповідачів на користь держави в розмірі по 1218,00 грн. з кожного.

Outcome: approved