Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

12 липня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, та свої вимоги мотивує тим, що працював у ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на посаді старшого бухгалтера контрольно-ревізійного відділу. 23 січня 2017 року припинив трудові відносини з відповідачем відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Однак розрахунок при звільненні отримав лише 16 травня 2017 року, а не в день звільнення. Посилаючись на вимоги ст.ст.116, 117 ЦПК України, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 75 робочих днів з розрахунку середньоденного заробітку 323,05 грн. та компенсацію на підставі ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» у розмірі 940,73 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив суду, що заперечення відповідача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку три робочі дні в тиждень, відповідно до графіку роботи відповідача, не ґрунтуються на нормі закону та на порядку розрахунку середнього заробітку, встановлено постановою КМУ. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, направив до суду письмові пояснення (а.с.34-36), із яких вбачається, що позивача [PERSON] було звільнено з роботи 23 січня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак розрахунок при звільнені здійснено 16 травня 2017 року. Сума середнього заробітку позивача складає 323,04 грн. Відповідач вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає виплаті за 43 робочі дні. Даний факт представник відповідача обґрунтовує тим, що підприємство починаючи з березня 2014 року, наказом по підприємству, переведено на трьохденний робочий тиждень (понеділок, вівторок, середа) і як наслідок, кількість робочих днів для обчислення стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні для позивача слід обраховувати із кількості робочих днів, встановлених в наказі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював в ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на посаді старшого бухгалтера контрольно-ревізійного відділу та був звільнений 23 січня 2017 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с.37). Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 16 травня 2017 року та виплачено заборгованість у розмірі 36170,39 грн., згідно довідки, надано відповідачем. З наданої відповідачем копії наказу встановлено, що працівники ПАТ «СМНВО» з 26 травня 2014 року переведені на трьохденний неповний робочий тиждень: робочі дні понеділок, вівторок, середа. Правовідносини між сторонами є трудовими, врегульовані ст.ст. 116,117 КЗпП України. Таким чином, суд вважає, що відповідачем були порушені права позивача, передбачені ст. ст. 116, 117 КЗпП України. Так, ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних при звільненому працівникові сум у строки визначені ст. 116 КЗпП України установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, середньоденний заробіток [PERSON] становить 323,04 грн., і даний розмір середньоденного заробітку також підтверджується довідкою, наданою ПАТ «СМВО» від 19 вересня 2017 року (а.с.37). Так абз. 2,3 п. 8 Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді . Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Доводи відповідача, що для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з [PERSON] слід виходити з кількості робочих днів, встановлених наказом ПАТ «СМВО» 21 травня 2014 року «Про встановлення режиму неповного робочого тижня», суд вважає необґрунтованими. Так зі змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що сплата середнього заробітку за час затримки розрахунку з працівником при звільненні є видом юридичної відповідальності за порушення строків визначених ст. 116 КЗпП України, саме при звільненні працівника, на якого (після звільнення) вже не розповсюджується дія наказів відповідача. При цьому суд приймає до уваги, що розраховується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, де беруться до уваги робочі дні. Посилання відповідача на Постанову Верховного Суду України від 01.03.2017 року у справі № 635/2084/16-ц суд приймає до уваги. Але при цьому суд звертає увагу, що після звільнення відповідач вже не працював, і тому є хибними доводи про те, що після його звільнення слід рахувати неповний робочий тиждень і лише робочі дні, в які працювало підприємство, а не загальну кількість робочих днів за весь період затримки. З врахуванням положення Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 р., кількість робочих днів за період з 23 січня 2017 року по 16 травня 2017 року становить 75 днів. Таким чином, до стягнення підлягає сума у розмірі 24 228,75 грн. (323,05 грн. х 75 робочих днів). При визначенні розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує розмір та істотність даної частки порівняно з середнім заробітком позивача, обставини справи, та вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку 24 228,75 грн. грн. відповідає вимогам закону та обставинам справи. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності його вини у несвоєчасному розрахунку із позивачем, оскільки сама по собі відсутність коштів та важке матеріальне становище підприємства не виключає відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок із працівником при звільненні. Щодо вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, суд вважає за потрібне зазначити наступне. Стаття 34 Закону України «Про оплату праці» передбачає компенсацію працівникам втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 вказаного Закону визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення). Порядок проведення компенсації громадян втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001 року . З наданого позивачем розрахунку (а.с.7), суму компенсації розраховано відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадян втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001 року за період з жовтня 2016 року по січень 2017 року та становить 940,373 грн. Вказана сума компенсації стороною відповідача не оскаржується. Таким чином, суд вважає з право позивача порушено та підлягає захисту, з відповідача на користь позивача слід стягнути 24228,75 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати у сумі 940,73 грн. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено, а позивач за даною категорією справи звільнений від оплати судового збору, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved