Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

12 жовтня 2012 року публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Південкомбанк» (далі - ПАТ «КБ «Південкомбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] (треті особи - приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька») про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, проведення державної реєстрації права власності. Позивач посилався на те, що - 26 вересня 2008 року між ВАТ «КБ «Південкомбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Південкомбанк», та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 72К-02Ф, згідно якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 250 000 доларів США, а [PERSON] зобов'язалася повернути кредит на умовах, визначених кредитним договором; - в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачем [PERSON] 26 вересня 2008 року був укладений іпотечний договір № 72З_02Ф, предметом якого є житловий будинок з житловою прибудовою та з надвірними побудовами загальною площею 79,4 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS], що належав відповідачу [PERSON] на праві приватної власності; - рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 09 листопада 2010 року у зв'язку з невиконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 318 743,29 доларів США та 988 878,00 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок [ADDRESS]; - під час виконання рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 09 листопада 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки з'ясувалося, що предмет іпотеки під час дії договору іпотеки двічі реалізовано: за договором купівлі-продажу від 20 травня 2010 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], та за договором купівлі-продажу від 16 лютого 2011 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON]; - в порушення вимог статей 1, 2, 9, частини 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та п. 4.2.6 іпотечного договору № 72З_02Ф відчуження предмета іпотеки здійснено без згоди Банку, як іпотекодержателя; - відчуження предмета іпотеки сталося через те, що ухвалою Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2010 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання не чинити перепони та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу в забезпечення зустрічного позову були зняті будь-які обмеження (арешт, заборона, притримання, застава) щодо житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. На підставі цієї ухвали суду предмет іпотеки 28 квітня 2010 року звільнено від обтяжень. Позивач просив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, 20 травня 2010 року за реєстровим № 350; - визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, 16 лютого 2011 року за реєстровим № 100; - зобов'язати КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS]; - визнати право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON]; - зобов'язати КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» провести державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 1-5 т. 1). Під час судового розгляду справи позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги щодо складу осіб, які беруть участь у справі (а.с. 55-57, а.с. 140, а.с. 182 т. 1). Внаслідок цих уточнень ухвалами Куйбишевського районного суду м. Донецька від 05 вересня 2013 року та від 23 жовтня 2013 року із складу третіх осіб у справі виключено приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 184 т. 1) та КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» (а.с. 196 т. 1). Ухвалою Куйбишевського районного суду м. Донецька від 14 травня 2013 року до участі у справі залучені правонаступники відповідача [PERSON], який помер [INFO], - повнолітні спадкоємці: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 142 т. 1). 11 листопада 2013 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву до [PERSON], спадкоємців [PERSON], [PERSON] (третя особа - приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON]) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, проведення державної реєстрації права власності, в якій посилаючись на ті ж фактичні обставини просив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, 20 травня 2010 року за реєстровим № 350; - визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, 16 лютого 2011 року за реєстровим № 100; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS]; - провести державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 207-212 т. 1). Рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 18 листопада 2013 року позовні вимоги ПАТ «КБ «Південкомбанк» задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 20 травня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] (зареєстровано в реєстрі № 350). В решті позову відмовлено (а.с. 225-226 т. 1). На зазначене судове рішення позивачем - ПАТ «КБ «Південкомбанк» та відповідачем [PERSON], від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діє [PERSON], подані апеляційні скарги. Позивач - ПАТ «КБ «Південкомбанк» в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16 лютого 2011 року, суд не застосував до спірних правовідносин норми статей 9, 12, 23 Закону України «Про іпотеку». Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, суд дійшов помилкового висновку про те, що такі способи захисту цивільних прав не передбачені законом, не врахував, що пунктом 4 частини 2 ст. 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту порушеного права, як відновлення становища, яке існувало до порушення. Судом також не застосовано норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, стаття 19, якою передбачено, що скасування державної реєстрації права власності та проведення державної реєстрації права власності може здійснюватись на підставі рішення суду, що набрало законної сили. В порушення ст. 14 ЦПК України оспорюваним судовим рішенням не усунуто перешкоди у виконанні рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 09 листопада 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 230-235 т. 1). Відповідач [PERSON] в апеляційній скарзі посилається на: - неповне з'ясування судом обставин справи (не були досліджені оригінали доказів, наданих позивачем); - порушення норм матеріального права, а саме: відповідач вважає, що посадові особи банку та відповідач [PERSON], яка виготовила та надала Банку сфальшовані документи про її доходи, сфальшувавши (значно завищивши) оцінку предмету іпотеки, свідомо заволоділи коштами банку у вигляді кредиту у розмірі 250 000 доларів США, не маючи реальної можливості їх повернення, що свідчить про нікчемність кредитного договору № 72К-02Ф від 26 вересня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «КБ «Південкомбанк», а відповідно і про нікчемність договору іпотеки. Про нікчемність договору іпотеки свідчить і невиконання істотних умов договору іпотеки, а саме, Банку не були передані оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, що свідчить про наявність змови між посадовими особами Банку та відповідачем [PERSON], яка у подальшому ці документи використала та продала будинок [PERSON] Судом порушені вимоги ст. 41, п. 7 частини 1 ст. 92 Конституції України, ст. 346 ЦК України та ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; - порушення норм процесуального права, а саме: йому не були вручені уточнені остаточні позовні вимоги позивача, рішення ухвалено за відсутністю його представника [PERSON], суд не розглянув його клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення досудового розслідування щодо посадових осіб Банку та відповідача [PERSON] У зв'язку з нікчемністю кредитного договору, нікчемністю, недійсністю та неукладеністю договору іпотеки № 72З_02Ф від 26 вересня 2008 року просить частково скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні всіх позовних вимог банку; вийти за межі вимог його апеляційної скарги та з власної ініціативи застосувати наслідки нікчемності кредитного договору № 72К-02Ф від 26 вересня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «КБ «Південкомбанк», стягнувши з них до Державного бюджету України все отримане за нікчемним правочином, а саме, 250 000 доларів США (а.с. 240 т. 1). В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача - ПАТ «КБ «Південкомбанк» Яроцька Л.О., яка діє на підставі довіреності юридичної особи від 16 грудня 2013 року № 164 (а.с. 43 т. 2), доводи апеляційної скарги ПАТ «КБ «Південкомбанк» підтримала, просила її задовольнити; проти доводів апеляційної скарги відповідача [PERSON] заперечувала, просила її відхилити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, з'явився його представник [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 22 жовтня 2012 року (а.с. 241 т. 1), доводи апеляційної скарги відповідача [PERSON] підтримав, просив її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги ПАТ «КБ «Південкомбанк» заперечував, просив її відхилити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, з'явився її представник [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 23 жовтня 2012 року (а.с. 39 т. 2), апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Південкомбанк» просила задовольнити, апеляційну скаргу відповідача [PERSON] - відхилити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої в порядку передоручення довіреності від 28 січня 2013 року (а.с. 159-160 т. 1), у судове засідання не з'явилися. Представник відповідача - [PERSON] про час та місце розгляду справи 06 травня 2014 року повідомлений апеляційним судом під розписку (а.с. 156 т. 3). Відповідно до частини 5 ст. 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Ні відповідач, ні її представник заяву з зазначенням причин неявки у судове засідання до суду не надіслали і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач [PERSON], законні представники неповнолітніх спадкоємців [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином: повістка на ім'я відповідача [PERSON] вручена житлово-експлуатаційній організації (а.с. 155 т. 3); законні представники неповнолітніх спадкоємців [PERSON] (вона ж мати відповідача [PERSON], з яким мешкає за однією адресою), [PERSON] про явку до суду повідомлені телефонограмами, які зареєстровані відповідно у журналі телефонограм № 3 апеляційного суду Донецької області за № 12251 від 30 квітня 2014 року та у журналі телефонограм № 1 апеляційного суду Донецької області за № 626 від 05 травня 2014 року (а.с. 164-167 т. 3). Ні відповідач [PERSON], ні законні представники неповнолітніх спадкоємців [PERSON], [PERSON] причини неявки у судове засідання суду не повідомили і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Третя особа - приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена: Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - ПАТ «КБ «Південкомбанк» Яроцької Л.О., представника відповідача [PERSON] - [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідача [PERSON] підлягають задоволенню частково. З матеріалів справи встановлено, що 26 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Південкомбанк» (далі ВАТ КБ «Південкомбанк»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Південкомбанк», та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 72К-02Ф, відповідно до якого банк надав позичальнику [PERSON] на придбання об'єкту нерухомості кредитні кошти в сумі 250 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 17% річних з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за користування кредитом 26 вересня 2018 року (а.с. 11-17 т. 3). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 26 вересня 2008 року між ВАТ КБ «Південкомбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір №723_02Ф, згідно якого іпотекодавець [PERSON] передала, а Банк прийняв в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з житловою прибудовою та з надвірними побудовами, загальною площею 79,4 кв.м, житловою площею 56,4 кв.м, який складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 35,3 кв.м, житловою площею 35,3 кв.м, житлової прибудови літ. А1-1, загальною площею 44,1 кв.м, житловою площею 21,1 кв.м, літньої кухні літ. Б, убиральні літ. В, гаражу літ. Д, огородження № 1-4, тротуару т, та розташований за адресою: [ADDRESS], який належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] 26 вересня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4798. Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 4802 (а.с. 10-13 т. 1). У зв'язку із посвідченням іпотечного договору приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] 26 вересня 2008 року накладена заборона відчуження зазначеного в договорі житлового будинку номер [ADDRESS], який належав [PERSON], до припинення чи розірвання договору іпотеки, заборона відчуження зареєстрована в реєстрі за № 4803 (а.с. 10-13 т. 1). Рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 09 листопада 2010 року, яке набрало законної сили 20 листопада 2010 року, за позовом ПАТ «КБ «Південкомбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки визнано неналежним виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № 72К-02Ф від 26 вересня 2008 року. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 72З_02Ф від 26 вересня 2008 року - на житловий будинок з житловою прибудовою та з надвірними побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS], для задоволення вимог ПАТ «КБ «Південкомбанк» за кредитним договором № 72К-02Ф від 26 вересня 2008 року у розмірі 318 743,29 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 02 листопада 2010 року становить 2 521 578,17 грн., та 988 875,00 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Південкомбанк» на відшкодування витрат по сплаті судовго збору 1 700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу - 120,00 грн. (а.с. 7-8 т. 1). Ухвалою Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2010 року по справі № 2-1903/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання не чинити перепони та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу в забезпечення зустрічного позову були зняті будь-які обмеження: арешт, заборона, притримання, застава - щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Постановлено внести до Державного реєстру заборон відомості щодо виключення (погашення) запису щодо заборони відчуження нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS], що був здійснений на підставі укладеного [PERSON] іпотечного договору №72З_02Ф від 26 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], в реєстрі за № 4802, заборона в реєстрі за № 4803. Постановлено внести до Державного реєстру іпотек відомості щодо виключення (погашення) запису щодо заборони відчуження нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS], що був здійснений на підставі укладеного [PERSON] іпотечного договору №72З_02Ф від 26 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], в реєстрі за № 4802, заборона в реєстрі за № 4803 (а.с. 18 т. 1). Ухвалою Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2010 року по справі № 2-1902/2010 позов [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання не чинити перепони та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без розгляду. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2010 року (а.с. 19 т. 1). 15 квітня 2010 року ухвала Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2010 року, заява про вилучення обтяження об'єкта нерухомого майна та повідомлення про виключення запису з Державного реєстру іпотек Шахтарським міськрайонним судом Донецької області (вих. №№ 5696/1, 5696/2) були направлені для виконання державному реєстратору (а.с. 21, а.с. 23 т.1). 28 квітня 2010 року на підставі ухвали Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2010 року зазначений предмет іпотеки приватним нотаріусом [PERSON] звільнено від обтяжень, що підтверджується Витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (реєстрація вилучення запису) та Витягом про реєстрацію у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (реєстрація вилучення запису) (а.с. 20, а.с. 22 т. 1). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 травня 2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] (зареєстровано в реєстрі за № 350), [PERSON] передає у власність (продає), а [PERSON] приймає (купує) житловий будинок з житловою прибудовою та з надвірними побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS], і оплачує його вартість. Продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчиняється за 400 000 грн., що є еквівалентом 50 000 доларів США за встановленим сторонами обмінним курсом 1 USD = 8,00 грн. Зазначену суму продавець отримує до підписання договору купівлі-продажу (а.с. 16 т. 1). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 лютого 2011 року, укладеного між [PERSON], від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 23 грудня 2010 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], діяв [PERSON], та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] (зареєстровано в реєстрі за № 100), Продавець в особі Представника передає у власність (продає), а Покупець [PERSON] приймає (купує) житловий будинок з житловою прибудовою та з надвірними побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS], і оплачує його вартість. Продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчиняється за 160 661 грн. Зазначену суму Представник Продавця отримує до підписання договору купівлі-продажу (а.с. 17 т. 1). Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 травня 2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог ст. 9 Закону України «Про іпотеку» відчуження [PERSON] предмету іпотеки було здійснено без згоди іпотекодержателя - ПАТ «КБ «Південкомбанк», а тому відповідно до частини 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» договір купівлі-продажу житлового будинку є недійсним. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16 лютого 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачена згода іпотекодержателя на відчуження предмету іпотеки лише іпотекодавцем, а не третьою особою, як в даному випадку. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та проведення державної реєстрації права власності на цей будинок за [PERSON] шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що ст. 16 ЦК України та іншими законами України такі способи захисту цивільних прав в суді не передбачені. Вирішення цих питань відноситься до компетенції іншого органу, а не суду. З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можливо, до них суд дійшов порушивши норми матеріального права. Розглядаючи та задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 травня 2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 203, ст. 215 ЦК України та ст. 9, ст. 12 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку». Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право відчужувати предмет іпотеки виключно на підставі згоди іпотекодержателя. Відповідно до частини 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя є недійсним. Відповідно до п. 4.1.3 іпотечного договору № 723_02Ф від 26 вересня 2008 року іпотекодавець має право реалізувати з письмової згоди іпотекодержателя предмет іпотеки з одночасним переведенням на набувача основного боргу, забезпеченого заставою, або погашенням суми боргу або за умови одночасної заміни предмета іпотеки іншим майном з дотриманням вартісних (цінових показників) що взяті сторонами за основу при визначенні заставної вартості предмета іпотеки (а.с. 10-13 т. 1). Відповідно до п. 4.2.6 іпотечного договору № 723_02Ф від 26 вересня 2008 року іпотекодавець не вправі без письмової згоди іпотекодержателя будь-яким способом відчужувати предмет іпотеки (продавати, міняти, дарувати, тощо) (а.с. 10-13 т. 1). Враховуючи, що відчуження предмету іпотеки за договором від 20 травня 2010 року іпотекодавцем - відповідачем [PERSON] було здійснено без згоди іпотекодержателя - ПАТ «КБ «Південкомбанк», що є порушенням майнових прав останнього, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недійсність договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладеного 20 травня 2010 року між [PERSON] на [PERSON] Проте, задовольняючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції не врахував роз'яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Суд першої інстанції не врахував і правову позицію, яка викладена Верховним Судом України в постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12, яка прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, та відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами. В постанові зазначено, що згідно зі ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності. Відповідно до пунктів 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину За правилами ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Укладений 20 травня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] є нікчемним відповідно до положень частини 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку». Проте позивач не заявляв до суду позовних вимог про встановлення нікчемності правочину. Наведене свідчить про те, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 травня 2010 року недійсним ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання правочину недійсним. Не можна погодитися і з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу того ж житлового будинку від 16 лютого 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], з тих підстав, що частина 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» передбачає згоду іпотекодержателя на відчуження предмету іпотеки лише іпотекодавцем, а не третьою особою, якою в оспорюваному договорі був продавець [PERSON] Згідно ст. 17 Закону України від 05.06.2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Такі ж положення щодо припинення іпотеки передбачені і п. 6.2 іпотечного договору, а п. 6.1 іпотечного договору термін дії договору встановлений - до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором та всім додатковим угодам до нього (ас. 10-13 т. 1). На час укладення договору купівлі-продажу від 16 лютого 2011 року іпотека припинена не була, що підтверджується Витягом з Державного реєстру іпотек від 10 жовтня 2012 року, запис 3 (а.с. 26-30 т. 1). Відповідно до ст. 4 Закону України від 05.06.2003 року № 898-IV «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Тобто, відчуження переданого в іпотеку майна, що відбулося після зняття 28 квітня 2010 року нотаріусом заборони на його відчуження, само по собі не припиняє дії іпотечного договору, не свідчить про припинення прав і зобов'язань по ньому та не дає права іпотекодавцю без попередньої згоди іпотекодержателя продавати його іншій особі. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Це означає, що всі угоди щодо відчуження спірного іпотечного майна, а не лише угода, укладена безпосередньо іпотекодавцем [PERSON], були укладені з порушенням вимог частини 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» і в силу приписів частини 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правовим наслідком укладення таких правочинів є їх недійсність. Відповідно, правочин, недійсність якого встановлена законом, є нікчемним (ст. 215 ЦК України). Суд першої інстанції зазначене не врахував та відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16 лютого 2011 року з порушенням норм матеріального права, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі. Проте договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений 16 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON], є нікчемним в силу приписів частини 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» і визнання його недійсним судом відповідно до частини 2 ст. 215 ЦК України не вимагається, а тому підстави для задовлення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу від 16 лютого 2011 року відсутні. Вимоги про встановлення нікчемності цього правочину позивачем не заявлялися. Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно частини 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 5 ст. 216 ЦК України передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Вчиненням правочинів купівлі-продажу предмета іпотеки від 20 травня 2010 року та від 16 лютого 2011 року порушені майнові права позивача, як іпотекодержателя, а тому ПАТ «КБ «Південкомбанк», як заінтересована особа, має право заявити вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, стороною яких він не є. У разі повернення [PERSON] житлового будинку, що є предметом іпотеки та який нею був відчужений без згоди іпотекодержателя, будуть відновлені права позивача, як іпотекодержателя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Звертаючись до суду з вимогами про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку від 20 травня 2010 року та від 16 лютого 2011 року недійсними, позивач також просив застосувати наслідки недійсності цих правочинів, а саме: - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS]; - провести державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 208-212 т. 1). Відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ст. 16 ЦК України та іншими законами України такі способи захисту цивільних прав в суді не передбачені. Вирішення цих питань відноситься до компетенції іншого органу, а не суду. Проте, розглядаючи зазначені позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що фактично позивач просить повернути житловий будинок, що є предметом іпотеки, у власність іпотекодавця [PERSON], та в порушення норм частин 1 та 5 ст. 216 ЦК України не застосував наслідки недійсності нікчемного правочину, що передбачені законом, а саме, частиною 1 ст. 216 ЦК України, - двосторонню реституцію. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про нікчемність договірів купівлі-продажу житлового будинку від 20 травня 2010 року та від 16 лютого 2011 року, позивачем заявлені позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, останні підлягають задовленню частково, а саме, відповідно до частини 1 ст. 216 ЦК України кожна із сторін нікчемного договору зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тобто відповідач [PERSON] зобов'язаний повернути [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], а [PERSON] - провернути [PERSON] 160 661,00 грн.; [PERSON] зобов'язаний повернути [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], а [PERSON] повернути [PERSON] 400 000,00 грн. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що фактично [PERSON] не отримувала коштів від [PERSON], є недоведеними. В обох договорах купівлі-продажу зазначено, що зазначену суму продажу житлового будинку Продавець, тобто [PERSON], [PERSON] отримує до підписання договору купівлі-продажу (а.с. 16-17 т. 1), і доказів, що до підписання договору купівлі-продажу гроші за житловий будинок ними не отримані, сторонами суду не надано. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується копією актового запису про смерть № 880 від 08 жовтня 2012 року та Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с. 101-105 т. 1). За змістом ст. 1218, ч. 1 ст. 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 21 грудня 2012 року після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] відкрита спадкова справа, номер у Спадковому реєстрі 53506721, номер у нотаріуса 22/2012 (а.с. 120 т. 1). Згідно повідомлення приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу [PERSON] від 22 квітня 2013 року (вих. № 70/02-14) спадкоємцями [PERSON], який помер [INFO], які прийняли спадщину є: [PERSON], [INFO], син померлого; [PERSON], [INFO], мати померлого; [PERSON], [INFO], донька померлого; [PERSON], [INFO], син померлого (а.с. 131 т. 1). Відповідно до ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив. Ухвалою Куйбишевського районного суду м. Донецька від 14 травня 2013 року до участі у справі залучені правонаступники [PERSON], який помер [INFO], - повнолітні спадкоємці - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 142 т. 1). В доповнення ухвали Куйбишевського районного суду м. Донецька від 14 травня 2013 року ухвалою апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2014 року до участі у справі в якості правонаступників відповідача [PERSON] залучені і його неповнолітні спадкоємців за законом першої черги: [PERSON], [INFO], законним представником якого є [PERSON]; [PERSON], [INFO], законним представником якої є [PERSON] (а.с. 53-57 т. 3). Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно матеріалів справи, про смерть відповідача [PERSON] позивачу стало відомо не раніше 20 листопада 2012 року, тобто в день, коли представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав до суду заяву щодо витребування з відділу РАЦС офіційної інформації щодо відповідача [PERSON] та долучив до неї копію свідоцтва про смерть [PERSON], що підтверджується заявою представника відповідача [PERSON] від 20 листопада 2012 року, яка надійшла до Куйбишевського районного суду м. Донецька 20 листопада 2012 року вх. № 31070/12вх (а.с. 84-85 т. 1). Після отримання судом 10 грудня 2012 року копії актового запису про смерть [PERSON] (а.с. 101 т. 1) та 26 квітня 2013 року відповіді приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу [PERSON] про спадкоємців [PERSON], які прийняли спадщину (а.с. 131 т. 1), представником позивача - ПАТ «КБ «Піденкомбанк» Яроцькою Л.О. 14 травня 2013 року було заявлено клопотання про залучення до участі у справі в якості правонаступників відповідача [PERSON] - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 138 т. 1), тобто з дотриманням строків, встановлених ст. 1281 ЦК України. Відповідно до частини 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Оскільки [PERSON] помер, то відповідно до ст. 1218 ЦК України [PERSON] зобов'язаний повернути житловий будинок [ADDRESS] його спадкоємцям, а останні зобов'язані повернути цей житловий будинок [PERSON] Відповідати перед [PERSON] за борги спадкодавця відповідно до ст. ст. 1281, 1282 ЦК України мають спадкоємці у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зі спадкової справи 22/2012, яка була відкрита після смерті [PERSON], встановлено, що спадкоємцям отримані свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно яких [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] успадкували кожний по ? частці спадкового майна, яке складається з: - грошових вкладів, що зберігаються у Відділенні ПУМБ «РЦ в м. Донецьку» на рахунку [NUMBER], залишок складає 3 590,73 грн.; на рахунку [NUMBER] залишок складає 210,28 євро, тобто частка кожного спадкоємця складає 897,68 грн. та 52,57 євро; - частки статутного капіталу у розмірі 50%, що складає 270 886,96 грн. статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «Вагіак», тобто частка кожного спадкоємця складає 67 721,74 грн. (а.с. 224, а.с. 226, а.с. 227, а.с. 229, а.с. 234, а.с. 236, а.с. 244, а.с. 246 т. 2). Тобто, вартість майна, одержавного у спадщину спадкоємцями [PERSON], тільки згідно отриманих ними свідоцтв про право на спадщину, складає 274 477,69 грн. (3 590,73 + 270 886,96) та 210,28 євро, що значно перевищує суму 160 661,00 грн., що підлягає поверненню відповідачу [PERSON] Крім того, ухвалою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 07 серпня 2013 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], про визнання права власності на спадкове майно визнана мирова угода, згідно якої: - [PERSON] отримала наступне спадкове майно: 1) 1/3 частина квартири, загальною площею 64,5 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; 2) ? частина шестикімнатної квартири, загальною площею 321, 4 кв.м, житловою площею 199,2 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS]; 3) майно, що зберігається в приміщенні депозитарного сховища Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» відділення ПУМБ «РЦ в м. Донецьк» в банківському сейфі № 017: купюри номіналом 100 доларів США в кількості 75 штук (загальна вартість 7 500 доларів США), купюри номіналом 50 євро в кількості 25 штук (загальна вартість 1 250 євро), купюри номіналом 100 євро в кількості 125 штук (загальна вартість 12 500 євро); - [PERSON] отримав наступне спадкове майно: 1) гараж, загальною площею 19,3 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS], гараж [NUMBER]; 2) підвальне приміщення, загальною площею 111,1 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS]; 3) вбудоване приміщення, загальною площею 3,60 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS]; 4) майно, що зберігається в приміщенні депозитарного сховища Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» відділення ПУМБ «РЦ в м. Донецьк» в банківському сейфі № 017: купюри номіналом 100 доларів США в кількості 75 штук (загальна вартість 7 500 доларів США), купюри номіналом 50 євро в кількості 25 штук (загальна вартість 1 250 євро), купюри номіналом 100 євро в кількості 125 штук (загальна вартість 12 500 євро), злиток золота 100 гр. № 825349 (Германія); злиток золота 100 гр. № 828963 (Германія); монета жовтого кольору номінал 10 руб. 1899 р. (8,64 гр.), монета жовтого кольору номінал 10 руб. 1899р. (8, 57 гр.); - [PERSON], [INFO], отримала наступне спадкове майно: 1) чотирикімнатна квартира, загальною площею 112,1 кв.м, житловою площею 75,7 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS]; 2) майно, що зберігається в приміщенні депозитарного сховища Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» відділення ПУМБ «РЦ в м. Донецьк» в банківському сейфі [NUMBER]: купюри номіналом 100 доларів США в кількості 75 штук (загальна вартість 7 500 доларів США), купюри номіналом 50 євро в кількості 25 штук (загальна вартість 1 250 євро), купюри номіналом 100 євро в кількості 65 штук (загальна вартість 6 500 євро), купюри номіналом 200 євро в кількості 30 штук (загальна вартість 6 000 євро), кільце жовтого кольору зі вставками (клеймо 750), загальною вагою 10,61: камінь синього кольору 4,745 на 4,9, два круга без кольору діаметр 4 мм (2шт.), круглий камінь без кольору діаметр 1,8 - 1,9 мм (42 шт.); кільце червоного кольору зі вставками (без клейма, вагою 6,62): камінь синього кольору овальної форми 8,75 на 7,3 мм, 6 камінь без кольору; підвіска з металу білого, червоного та жовтого кольору зі вставками (вага більш 20 гр., без проби та клейма); каучук з золотим наконечником (клеймо 585), Італія (англійські літери); монета 999 срібло Elizabeth ІІ, 2005р., 5 унцій; монета жовтого кольору номіналом 2 грн. золото 9999 - 1,24гр., 2003р. саламандра; монета білого кольору з жовтою вставкою у вигляді кільця з написам 1 долар, 2003р.; часи жовтого кольору с етикеткою «Министерство торговли глав.ювелир торг СССР», на кришці, що відкривається напис «Geneva» 56,14К,585,56,713 (квитанція); монета червоного кольору номіналом 100 грн. Україна 2003 рік золото 900 (вага 31,1); часи жовтого кольору с етикеткою «Мин торговли гл.ювелир. торг СССР» (квитанція) № 177654; ланцюжок червоного кольору з клеймом 585, напис STOR (вага 4,74, довжина 55 см); - [PERSON], 03 лютого 2013 року, отримав наступне спадкове майно: 1) ? частина шестикімнатної квартири, загальною площею 321, 4 кв.м, житловою площею 199,2 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS]; 2) майно, що зберігається в приміщенні депозитарного сховища Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» відділення ПУМБ «РЦ в м. Донецьк» в банківському сейфі [NUMBER]: купюри номіналом 100 доларів США в кількості 75 (сімдесят п'ять) штук (загальна вартість 7 500 доларів США), купюри номіналом 50 євро в кількості 25 штук (загальна вартість 1 250 євро), купюри номіналом 100 євро в кількості 1 штука (загальна вартість 100 євро), купюри номіналом 200 євро в кількості 62 штуки (загальна вартість 12 400 євро) (а.с. 190-192 т. 2). Оскільки вартість майна, одержаного у спадщину, перевищує 160 661,00 грн., що підлягають поверненню [PERSON], спадкоємці прийняли спадщину у рівних частках (по 1/4 частці кожний), з кожного з них на користь [PERSON] підлягає стягненню по 40 165,25 грн. 400 000 грн., які підлягають поверненню [PERSON], [PERSON] відповідно до ст. 1218 ЦК України зобов'язана повернути його спадкоємцям в рівних частках кожному, тобто по 100 000 грн. кожному. Що стосується таких наслідків нікчемності договорів купівлі-продажу як скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про що просить позивач в позовній заяві, то вони не ґрунтуються на законі. Відповідно до частини 1 ст. 26 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI) записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. При цьому частиною четвертою статті 9 Закону визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації Відповідно до частини 2 ст. 26 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI із змінами внесеними Законом України від 04.07.2012 року № 5037-VI) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Слід звернути увагу на зміну законодавчого підходу до порядку скасування державної реєстрації прав. Так, на відміну від попередньої редакції Закону, за якою державна реєстрація речових прав скасовувалася в разі, зокрема, винесення судом відповідного рішення, про що вносилися дані до Реєстру прав власності на нерухоме майно, відтепер частиною другою статті 26 чинної редакції Закону передбачено внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав «у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав». Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] не було предметом позову по цій справі. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такий судовий спосіб захисту порушеного права, як наслідок нікчемності правочину, - скасування державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок, не передбачений законом. Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, як наслідок нікчемності правочину, - проведення державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно також не ґрунтується на законі. Законом України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI із змінами та доповненнями) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, передбачено проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, інших речових прав за заявочним принципом шляхом подання уповноваженому суб'єкту відповідної заяви про державну реєстрацію, форму і вимоги до якої встановлює Міністерство юстиції України (частина четверта статті 15 Закону, пункт 8 Порядку державної реєстрації). Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом не враховано норму п. 4 частини 2 ст. 16 ЦК України, згідно якої одним із способів захисту порушеного права є відновлення становища, яке існувало до порушення, не спростовують висновків суду, оскільки відновленням становища, яке існувало до порушення, є двостороння реституція, висновку про необхідність застосування якої дійшов суд апеляційної інстанції. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є необґрунтованими, позивач не враховує зміни до цього Закону, які були внесені Законом України від від 04.07.2012 року № 5037-VI. Доводи апеляційної скарги відповідача [PERSON] про нікчемність кредитного договору та відповідно і іпотечного договору, які були укладені позивачем з [PERSON], про неукладеність цих договорів, є взаємовиключними та не ґрунтуються на законі. Вони спростовуються рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 30 січня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 26 лютого 2013 року, згідно яких невиконання умов іпотечного договору щодо передачі іпотокодавцем [PERSON] іпотекодержателю оригіналів документів, які посвідчують право власності на майно, що є предметом іпотеки, не свідчить про нікчемність іпотечного договору; вимоги [PERSON] про неукладеність іпотечного договору є безпідставними (а.с. 29-38 т 2). Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення: - про відмову ПАТ «КБ «Південкомбанк» в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 20 травня 2010 року та від 16 лютого 2011 року; - про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «Південкомбанк» про застосування наслідків недійсності правочинів: 1) зобов'язання [PERSON] повернути спадкоємцям [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] у м. Донецьку, стягнення зі спадкоємців [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за рахунок майна, одержаного у спадщину, на користь [PERSON] по 40 165,25 грн. з кожного; 2) зобов'язання спадкоємців [PERSON] повернути [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], стягнення з [PERSON] на користь спадкоємців [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 100 000 грн. кожному; 3) відмову у застосуванні наслідків недійсності правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS], проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, вимог ст. 14 ЦПК України, є необґрунтованими. Наявність такого, що набрало законної сили рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 09 листопада 2010 року, не є підставою для задоволення вимог позивача, що не ґрунтуються на законі. Доводи апеляційної скарги відповідача [PERSON] про порушення судом першої інстанції норм процесуального права (як зазначає відповідач, суд не направив йому копію уточнених позовних вимог, не витребував та не дослідив належним чином оригінали доказів, на які посилається позивач та копії яких надані до матеріалів справи, розгляд справи у відсутність його представника [PERSON]), не впливають на висновки апеляційного суду. Зазначені процесуальні недоліки за клопотанням представника відповідача [PERSON] були усунуті судом апеляційної інстанції. Невідповідності копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, оригіналам досліджених апеляційним судом кредитного договору та іпотечного договору не встановлено. Доводи апеляційної скарги відповідача [PERSON] про безпідставну відмову у зупиненні провадження у справі до закінчення досудового розслідування кримінального провадження стосовно посадових осіб кредитного комітету ПАТ «Комерційний Банк «Південкомбанк», відповідача [PERSON], нотаріуса [PERSON], судді Шахтарського міськрайонного суду [PERSON], не ґрунтуються на законі. Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 201 ЦПК України, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 33 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» підставами зупинення провадження у цивільній справі є лише знаходження в провадженні певного суду відповідної кримінальної справи, коли в цій кримінальній справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. На теперішній час кримінальне провадження за заявою [PERSON] за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 190 КК України згідно листа Куйбишевського районного відділу Донецького міського управління ГУМВС України в Донецькій області від 11 березня 2014 року за № 11/13-4152 перебуває на стадії досудового розслідування (а.с. 149 - 150 т. 3). Перебування кримінального провадження на стадії досудового розслідування відповідно до п. 4 частини 1 ст. 201 ЦПК України не є підставою для зупинення провадження у цивільній справі. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору. У справах про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину судовий збір сплачується залежно від вартості відшукуваного майна, щодо якого заявляються вимоги. У справах про визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності судовий збір сплачується відповідно до пункту 10 частини першої статті 80 ЦПК за загальною сумою всіх вимог. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п/п 1-2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) у разі подання позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір в розмірі 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, у разі подання позовної заяви майнового характеру - у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду). Згідно ст. 13 Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік» від 22 грудня 2011 року № 4282-VІ мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2012 року (рік звернення позивача до суду) складала 1 073 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 107,30 грн. (а.с. 6 т. 1), тобто як з позовної заяви немайнового характеру. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання правочинів недійсними, понесені позивачем при зверненні до суду витрати зі сплати судового збору в розмірі 107,30 грн. йому відшкодуванню не підлягають. Оскільки апеляційним судом застосовані наслідки нікчемності правочинів, з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір, виходячи з вартості повернутого житлового будинку, в розмірі 3 654 грн. (400 000 х 1% = 4 000 грн., але не більш ніж 3 розміри мінімальної заробітної плати). Згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 року № 719-VIІ мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2014 року складала 1 218 грн. ( 1 218 х 3= 3 654 грн.). Апеляційний суд вважажє, що судовий збір підлягає стягненню саме з відповідача [PERSON], оскільки саме через її винні дії здійснено відчуження предмета іпотеки.

Outcome: partial