Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

14 лютого 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON], та просить суд постановити рішення, яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що він - позивач [PERSON] є власником трьохкімнатної квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 18 червня 2009 року. На даний момент в вищевказаній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідач [PERSON] була зареєстрована в належній позивачу квартирі 06.06.2013 року, як член сім»ї, а саме: дружина позивача, шлюб між якими був повторно зареєстрований 25 квітня 2014 року. Однак, рішенням Святошинського районного суду м.Києва 18.02.2016р. шлюб між сторонами було розірвано. [PERSON] разом з спільними дітьми не проживає в спірній квартирі понад 1 рік, оскільки мешкає за кордоном. Враховуючи наведене та посилаючись на ст.ст. 317, 319, 383, 346, 391, 495 ЦК України та ст.ст. 71, 72 ЖК України просила заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити вказуючи на обставини справи викладені в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а відповідно до ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. Судом встановлено, що [PERSON] є власником трьохкімнатної квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 18 червня 2009 року, право власності на вказану квартиру зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №5368 від 23 червня 2009 року. Відповідно до довідки КК «Центр Комунального сервісу» від 25.01.2017 р. в квартирі [ADDRESS]. зареєстровані : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідач [PERSON] була зареєстрована в належній на праві власності квартирі [PERSON], як член сім»ї 06.06.2013 року. Шлюб між позивачем та відповідачем був зареєстрований повторно 25 квітня 2014 року та був розірваний рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 18 лютого 2016 року. В 2014 році після повторної реєстрації шлюбу, позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та спільні неповнолітні діти [PERSON], [PERSON] виїхали до США і до теперішнього часу відповідач [PERSON] разом з дітьми мешкає за кордоном, що підтверджується рішенням судів за 2016 р. та її заявою про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] аліментів за 11 січня 2017 р. Оскільки [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] понад 1 рік без поважних причин, не несе витрат по сплаті комунальних послуг та інших платежів, позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказував суду на те, що сторін знає більше 10 років, в спірній квартирі бував раніше, з відповідачем [PERSON] спілкується через соціальні мережі і до теперішнього часу, та стверджує що відповідач не проживає понад 1 року в квартирі [ADDRESS], квартиру залишила добровільно, спільні діти позивача та відповідача проживають за кордоном разом з відповідачкою. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказувала суду на те, що проживає в квартирі [ADDRESS] з грудня 2015 року разом з чоловіком та сином, жодних речей відповідачки в квартирі немає. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частина 2 ст.405 ЦК України вказує про те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України є правовою підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням та задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved