Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

12 липня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 21.05.2005 року перебуває з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Зазначає, що подружні відносини між ними припинені, спільне життя не склалося через різницю характерів, відсутності спільних інтересів, поглядів на життя та взаєморозуміння. Позивач вказує, що шлюб між ними є лише формальним, просить шлюб розірвати. Спору про місце проживання дитини сторони не мають, майновий спір відсутній. 25.07.2017 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду на 16.08.2017 року. 16.08.2017 року в судовому засідання відповідач надала клопотання про відкладення розгляду справи для отримання нею правової допомоги. Розгляд справи було відкладено на 11.10.2017 року. 11.10.2017 року розгляд справи було відкладено за клопотанням представника відповідача на 25.10.2017 року. В судовому засіданні 25.10.2017 року представник відповідача та відповідач заявили, що представник позивача не мала повноважень подавати заяву про розірвання шлюбу, і оскільки у відповідача є сумнів у тому, що позивач дійсно знає про те, що від його імені подано позов про розірвання шлюбу, та просили визнати явку позивача обов'язковою. Суд задовольнив вказане клопотання, визнав явку позивача обов'язковою та відклав розгляд справи на 14.12.2017 року. 14.12.2017 року позивач в судовому засіданні пояснив, що позов підтримує в повному обсязі, наполягає на розірванні шлюбу та не вбачає можливостей для примирення, оскільки він уже протягом двох років проживає в іншому місті, з іншою жінкою та фактично створив нову сім'ю. Пояснив, що він рідко приїздить до м. Суми, шлюб фактично розпався, і тому заперечував проти надання строку на примирення. 14.12.2017 року відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу заперечувала, заявила клопотання про надання подружжю строку на примирення, вважаючи, що їх сім'ю можливо зберегти, так як у них є син, для якого розлучення батьків є психологічною травмою, а тому відповідач намагатиметься вжити всіх можливих заходів для збереження сім'ї. Суд, на підставі ст. 111 Сімейного кодексу України, клопотання відповідача задовольнив та надав строк на примирення тривалістю два місяці до 14.02.2018 року. 14.02.2018 року сторони та їх представника в судове засідання не з'явились. 25.01.2018 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить шлюб розірвати, пояснив, що примирення не відбулось (а.с.47). 07.02.2018 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю, позов підтримує в повному обсязі, так як примирення не відбулось, просить шлюб розірвати (а.с.48). 13.02.2018 року від відповідачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з її відрядженням, просить надати додатковий строк на примирення у зв'язку з нововиявленими обставинами (а.с.49). Щодо надання суду копії залізничного квитка Суми-Харків (а.с.50), то суд звертає увагу, що на квитку зазначена дата: 13.02.2018 року (а судове засідання призначено на 14.02.2018 року), а крім того, відповідачем не надано жодних доказів виробничої необхідності виїзду до м. Харків (службового відрядження, наказу про відрядження, тощо). У зв'язку з тим, що відповідач не обґрунтувала необхідності додаткового строку для примирення, не пояснила, які саме нововиявлені обставини виникли, та не надала доказів поважності причин своєї неявки в судове засідання, суд прийшов до висновку, що вказане клопотання є одним із способів затягування судового розгляду справи, а тому не підлягає задоволенню. За вказаних підстав, враховуючи, що справа вже неодноразово відкладалась саме за клопотаннями відповідача та її представника, враховуючи, що позивач наполягає на задоволенні позову про розірвання шлюбу і що примирення подружжя не відбулось, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 21.05.2005 року у Конотопському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 136, спільне прізвище подружжя після реєстрацію шлюбу - [PERSON], що підтверджується наданою копією свідоцтва про шлюб (а.с.6). Сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.7). На час розгляду справи спору про поділ спільного майна подружжя між сторонами немає. На час розгляду справи спору про визначення місця проживання між сторонами немає. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження - є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Суд вживав заходів щодо примирення подружжя, надавши строк на примирення, однак таке примирення не відбулось, про що свідчить подана позивачем заява, та наявність його категоричного заперечення проти збереження шлюбу. Враховуючи вищезазначені норми закону та особливий характер сімейних відносин і їх об'єктивну недоступність для оточуючих, суд не може покласти обов'язок збереження сім'ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення. Оскільки подружні відносини між сторонами фактично припинені, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не надала суду доказів того, що вона дійсно вживала заходи для примирення подружжя і що таке примирення можливе, то суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з подружжя, тому позовні вимоги підлягають задоволенню і шлюб підлягає розірванню. Судові витрати залишити за позивачем згідно її заяви (а.с.3). У відповідності до ст.ст. 24, 55, 56, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved