Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

14 січня 2013 року, позивачка звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому просила суд, зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні та розпорядженні належними їй на праві спільної часткової власності 55/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою : [ADDRESS] та позначені на плані : під № 1-2 житловою кімнатою, площею 17,1 кв.м, під № 1-3 кухнею, площею 10,3 кв.м, під № 1-1 верандою, площею 12 кв.м, під літ. «Ж» гаражем, під літ. «Д» літньою кухнею, зобов'язавши відповідача звільнити вказані приміщення, а також заборонити чинити будь-які перешкоди у користуванні та розпорядженні належними їй на праві власності спорудами під № 1 цистерною 50%, під І замощенням 50%, під № 4 воротами 50%, під № 3 парканом 50%, під № 2 загородою 50%, під №№ ІІ,ІІІ,ІV водогоном 50%, стягнути з відповідача судові витрати, мотивуючи це протиправною поведінкою з боку відповідача щодо розпорядження та користування вищевказаним майном, право власності на яке було визнано за нею рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 24.02.2010 р., яке набрало законної сили 20.07.2010 р. Позивачка, а в подальшому її представники повністю підтримали позов і просили його задовольнити. Відповідач та його представниця позов не визнали, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість з підстав, викладених у відзиві на позов, який надали суду. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 3 статті 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статтею 63 СК України передбачено - дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суд встановив, що шлюб між сторонами, зареєстрований [INFO]., в період якого у подружжя народилася донька [PERSON], 30.06.2002 р. та був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] - був розірваний 01.06.2006 р. (актовий запис № 130). Після цього, рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 24.02.2010 р., яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.07.2010 р. та ухвалою ВССУ від 08.12.2011 р. був задоволений позов [PERSON], проведено розподіл майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] з виділенням у відповідності до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 147 від 22.07.2007 р. у власність [PERSON] : під № 1-2 житлову кімнату, площею 17,1 кв.м, під № 1-3 кухню, площею 10,3 кв.м, під № 1-1 веранду, площею 12 кв.м, під літ. «Ж» гараж, під літ. «Д» літню кухню, під № 1 цистерну 50%, під І замощення 50%, під № 4 ворота 50%, під № 3 паркан 50%, під № 2 загорода 50%, під №№ ІІ,ІІІ,ІV водогін 50%, що складає - 55/100 ідеальної частки ; у власність [PERSON] виділено : під № 104 житлову кімнату, площею 12,9 кв.м, під 1-5 житлову кімнату, площею 14,3 кв.м, під літ. «Г» літню кухню, під літ. «Б» сарай, під літ. «б» погріб, під літ. «З» туалет, під літ. «Л» літній душ, під № 1 цистерну 50%, під І замощення 50%, під № 4 ворота 50%, під № 3 паркан 50%, під №№ ІІ,ІІІ,ІV водогін 50%, що складає - 45/100 ідеальної частки, в задоволенні позову [PERSON] відмовити (а.с. 7-12). На підставі вищевказаного рішення суду, яке набуло законної сили 20.07.2010 р., позивачкою [PERSON] було оформлено своє право спільної часткової власності на свої 55/100 частин вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в КП «Овідіопольське РБТІ», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 28518570 від 27.12.2010 р. (а.с. 13). Крім того, постановою Овідіопольського райсуду Одеської області від 12.03.2013 р., залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2013 р. в задоволенні позову [PERSON] до КП «Овідіопольське РБТІ», державного реєстратора Реєстраційної служби Овідіопольського РУЮ, 3-тя особа [PERSON] про визнання протиправними дій, скасування реєстрації права власності та поновлення права власності (а.с. 34-37). Як вбачається з позову та підтверджено представниками позивачки, що після прийняття вищевказаного рішення суду від 24.02.2010 р. про розподіл спірного житлового будинку, позивачка неодноразово зверталася до відповідача (свого колишнього чоловіка) з пропозицією вирішення мирним шляхом питання з приводу користування вищевказаними 55/100 частинами житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які належать їй на праві спільної часткової власності, на що відповідач створював лише перешкоди, висказуючи погрози та лайки на її адресу. Враховуючи неприязні стосунки, які склалися між колишнім подружжям з приводу володіння, розпорядження та користування позивачкою її частиною будинку і неможливістю проживати в своїх 55/100 частин, 05.07.2012 р. позивачка уклала зі [PERSON] договір про здачу приміщення в найм, який був зареєстрований під № 51 в Овідіопольській с/р (а.с. 41). Однак, як пояснили представники позивачки, наймач [PERSON] декілька разів намагався потрапити в належну позивачці частину будинку з метою проведення косметичного ремонту у вказаній частині будинку для тимчасового в ньому проживання, що завадив йому зробити відповідач, не пустивши його до будинку, фізично перешкоджаючи наймачу [PERSON] увійти до частини будинку, яка належить позивачці, що він підтвердив в судовому засіданні, пояснивши, що не знав особисто [PERSON], вважаючи його «пройдисвітом», а договір найму недійсним у зв'язку з тим, що був незгодний з рішенням суду про розподіл будинку між ним та колишньою дружиною [PERSON], що стало підставою звернення [PERSON] до органів внутрішніх справ з заявою про порушення кримінальної справи від 09.07.2012 р., в який були описані вищевказані обставини справи. Постановою ДІМ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 06.07.2012 р. було відмовлено у порушенні кримінальної справи на підставі (а.с. 15). Також, постановою ДІМ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 06.07.2012 р. було відмовлено в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON], який скаржився на співмешканця своєї колишньої дружини [PERSON], якому він також заважав потрапити до частини житлового будинку, яка належить [PERSON], стверджуючи, що останній не має права знаходиться на території його будинку, вважаючи весь будинок належить тільки йому. Суд з'ясував, що в даним час, позивачка не проживає у власних 55/100 частин спірного будинку у зв'язку з неприязними стосунками з боку відповідача та перешкоджанням останнім у користуванні та розпорядженні її частиною будинку, в якій вона не має можливості потрапити, а також не мають такою можливості її співмешканець [PERSON] та наймач приміщення [PERSON], з яким позивачка уклала договір найму. Суд вважає хибними твердження представниці відповідача про добровільне проживання позивачки за іншою адресою з посиланням на договір найму від 22.12.2008 р., за яким позивачка тимчасово, в найм, орендує квартиру [ADDRESS] і не має бажання проживати у спірному будинку - з огляду на вимоги ст. 317 ЦК України, якою передбачено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В свою чергу, представники позивачки показали суду, що позивачка змушена проживати за іншою адресою, враховуючи перешкоди та погрози з боку відповідача на її адресу щодо користування частиною її нерухомого майна, яке було визнано за нею рішенням суду. В даному випадку, з урахуванням вищевказаних установлених судом фактів та тривалої судової тяганини з боку відповідача, який до останньої судової інстанції намагався оспорити законне рішення Овідіопольського райсуду від 24.02.2010 р. про розподіл спільного майна подружжя, з метою залишити спірний будинок у своїй власності, постійно оскаржуючи рішення всіх інстанцій, а також, шляхом подачі адміністративного позову до КП «Овідіопольське РБТІ», державного реєстратора Реєстраційної служби Овідіопольського РУЮ, 3-тя особа [PERSON] про визнання протиправними дій, скасування реєстрації права власності та поновлення права власності, в задоволенні якого [PERSON] також було відмовлено рішеннями судів двох інстанцій - суд вважає, що в даному випадку мається факт перешкоджання позивачці з боку відповідача у користуванні і розпорядженні належній їй 55/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що для вирішення питання, яким чином позивачка та відповідач будуть мати доступ до своїх власних приміщень, а також, встановлення окремих лічильників на світло, газ та воду, відповідача повинно бути зобов'язано не заважати позивачці користуватися своєї частиною будинку та споруд. Отже, враховуюче законне право власності позивачки на вищезазначені 55/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS], яке підтверджене документально (витягом про державну реєстрацію прав) і яке підлягає судовому захисту з боку неправомірних дій відповідача, який перешкоджає позивачці у користуванні і розпорядженні її майном, за яким вона звернулася до суду позивачка - а тому, вимоги в цій частині позову є цілком законні, обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, поясненнями представників позивачки та такі, що підлягають задоволенню. В той же час, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача звільнити приміщення під № 1-2 житлову кімнату, площею 17,1 кв.м, під № 1-3 кухню, площею 10,3 кв.м, під № 1-1 веранду, площею 12 кв.м, під літ. «Ж» гараж, під літ. «Д» літню кухню - враховуючи, що з даних технічного паспорту вбачається, що вхід в будинок проходить через веранду під № 1-1, а потрапити до свої кімнат, після поділу будинку, відповідач може тільки через кухню під № 1-3, яка належить позивачці, а також те, що ні позивачкою, ні її представниками не було доведено суду, що відповідач постійно знаходиться чи проживає у вказаних приміщеннях. Крім того, з відповідача, на користь позивачки в порядку ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи 114,70 грн., які були підтверджені документально (а.с. 1).

Outcome: partial