Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

13.04.2020 р. [PERSON] звернувся до суду з вище вказаним позовом, в якому зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який заповіту не залишив. Після смерті [PERSON] право на спадкування за законом, як спадкоємець першої черги, отримав він, як син померлого. Спадщину після смерті батька позивач отримав у порядку, передбаченому ст.549 ЦК України (в ред. 1963 р.), так як проживав на день смерті зі спадкодавцем на день смерті. Спадкова справа після смерті [PERSON] заведена на підставі заяви позивача П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за № 57. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] (стара адреса: [ADDRESS] , який батько позивача, як спадщину, прийняв, але не оформив після смерті батька, діда позивача, [PERSON] . Як спадкоємець за законом після смерті [PERSON] , [PERSON] вступив в фактичне управління спадковим майном - утримував його, продовжував проживати в будинку, оплачував комунальні платежі та користувався всім рухомим майном, що залишилося в будинку. [PERSON] , вступивши в управління та володіння спадковим майном, у встановленому законом порядку не оформив та право власності на своє ім`я не зареєстрував. За позовом [PERSON] просить встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті, [INFO] його батька [PERSON] , шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, що залишилось після смерті [PERSON] ; визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] батька [PERSON] , який прийняв в порядку ст.549 ЦК України (в ред 1963 р.), але не оформив спадщину після смерті [INFO] його батька [PERSON] , за яким на підставі договору про право забудови від 13.12.1950 р. зареєстровано право власності на вказаний будинок. Ухвалою від 14.04.2020 р. у справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 25.05.2020 р. 25.05.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено судове засідання на 05.08.2020 р. 05.08.2020 р. розгляд справи відкладено на 22.09.2020 р. за клопотанням представника позивача на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 22.09.2020 р. в розгляді справи оголошено перерву до 20.10.2010 р. на підставі ч.1 ст.240, п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. Представник позивача подала заяву про продовження розгляду справи без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача направила до суду заяву, за змістом якої не має заперечень проти задоволення позову [PERSON] та просить розглянути справи без її участі. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу 20.10.2020 р. за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, заслухавши в процесі розгляду справи пояснення представника позивача, допитавши свідків, приймаючи до уваги позицію представника відповідача, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом з письмових доказів, на підставі договору про право побудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 13.12.1950 р. за № 1-10747, акту приймання індивідуального домоволодіння від 20.07.1967 р. [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.22-25, 30-31). Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. З наведеного вище, суд дійшов висновку, що [PERSON] набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] у встановленому законом порядку. [INFO] [PERSON] помер (а.с.17). Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] був його син - [PERSON] (а.с.18). Ч.2 ст.315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З показів допитаних судом свідків [PERSON] , [PERSON] та наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] , фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Враховуючи положення ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд застосовує до спірних правовідносин положення ЦК України в редакції 1963 р. Ч.1 ст.524 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого (ч.1 ст.529 ЦК України). Згідно ст.549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Враховуючи, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, то він успадкував після смерті батька [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] (а.с.15). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої, зокрема, ввійшов спірний житловий будинок. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є син - [PERSON] , який був зареєстрований та проживав разом зі спадкодавцем у спірному житловому будинку на час його смерті. Постановою нотаріуса від 08.10.2019 р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю доказів, які б підтверджували факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті батька [PERSON] . Вищевикладене підтверджено матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (а.с.34-43). Враховуючи, що позивач, як спадкоємець першої черги успадкував після смерті [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , який [PERSON] в свою чергу успадкував після смерті батька [PERSON] у порядку, визначеному ст.549 ЦК України, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є законним та обґрунтованим, у зв`язку задовольняє його у повному обсязі.

Outcome: approved