Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

13 січня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про вселення його в квартиру [ADDRESS], встановлення порядку користування вказаним житловим приміщенням, шляхом визнання за ним право користування жилою кімнатою площею 8,2 кв.м, та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом і передати йому ключі від нього. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що спірна квартира придбана в період шлюбу між ним і відповідачкою, він зареєстрований у квартирі, іншого житла у власності не має. Але між ним і [PERSON] склалися непорозуміння у шлюбних відносинах, і остання створює йому перешкоди в користуванні квартирою, а саме, на вхідні двері відповідачка встановила замки, від яких у нього немає ключів, та не пускає до квартири. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги і просив їх задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснив, що шлюб між ним і [PERSON] зареєстровано у липні 2012 року, а квартиру придбано у серпні 2012 року за кошти, які виділили батьки, як з його боку так і з боку відповідачки. З січня місяця 2016 року він проживає у своїх батьків, але бажає жити у квартирі [ADDRESS], тому що має таке право. Відповідачка позов не визнала і в своїх письмових запереченнях, наданих суду, зазначила, що не бажає надалі жити з [PERSON] однією сім'єю, оскільки останній постійно зловживає алкогольними напоями, в стані алкогольного сп'яніння здійснює сварки, ображає її, витрачає гроші на придбання спиртного, відвідує кафе, днями не з'являється до дому, не працює. Вона знаходиться у стані вагітності, і тому така поведінка позивача негативно на неї впливає, що може також вплинути на здоров'я ще ненародженої дитини. Вважає, що вселення позивача у спірну квартиру суперечить її інтересам, і з урахуванням поведінки останнього може призвести до негативних наслідків. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 11 липня 2012 року, актовий запис № 104, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] Згідно витягу про державну реєстрацію прав квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 1255. В судовому засіданні допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які пояснили суду, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю в квартирі [ADDRESS], позивач періодично виїжджав на заробітки до Російської Федерації. На початку січня 2016 року між подружжям виникло непорозуміння з приводу того, що, повернувшись з роботи до дому, відповідачка не змогла потрапити до квартири, оскільки двері були зачинені, ключа в неї не було, а позивач у цей час спілкувався з друзями поза межами будинку. Ображена жінка вирішила, що подальше життя з позивачем суперечитиме її інтересам, замінила замок на вхідних дверях і винесла його речі з квартири. Свідок [PERSON], який є батьком позивача, пояснив, що квартира була придбання подружжям [PERSON] за кошти, які виділені батьками відповідачки, ним і за кошти, зароблені сином за час вахт на Півночі. Також, всі речі у квартирі придбані за кошти сина. Відповідно до ст.ст.60, 61 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи те, що шлюб між позивачем та відповідачкою укладено 11 липня 2012 року, а договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладено та зареєстровано 13 серпня 2012 року, вказане житло згідно сімейного законодавства України вважається спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способи захисту цивільних прав та інтересів, перелічені у ч.2 ст.16 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню, оскільки підтверджені представленими по справі доказами. На підставі ст.ст.60, 61, 63 Сімейного кодексу України, ст.ст. 319, 321, 391 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved