Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

14.03.2017 року позивач звернулась до суду до відповідача, в якому просила поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності; виділити позивачу квартиру за адресою: м .Миколаїв, вул. Шосейна (Фрунзе), 73-А, кв. 13, ? частку автомобілю «Копійка», ? частку автомобіля «Славута», ? частку ділянки №613- 4 сотки в Садівничому товаристві «Південний Буг», с. Костянтинівка, Новоодеського району, Миколаївської області, ? частку ділянки №615- 4 сотки в Садівничому товаристві «Південний Буг», с. Костянтинівка, Новоодеського району, Миколаївської області, стягнути з відповідача судові витрати. В подальшому позивач декілька разів уточнювала позовні вимоги та в остаточній редакції просила: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Павловича ТЗ «ВАЗ-2101» номерний знак К7998НИ, 1972 року випуску, обєм двигуну 1198 та ТЗ «ЗАЗ-11030» номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску; провести реальний поділ спільної сумісної власності подружжя між співвласниками: виділити [PERSON] в натурі ТЗ «ВАЗ-2101» номерний знак К7998НИ, 1972 року випуску, обєм двигуну 1198 та ТЗ «ЗАЗ-11030» номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію ? частки ТЗ «ВАЗ-2101» номерний знак К7998НИ, 1972 року випуску, обєм двигуну 1198 та ТЗ «ЗАЗ-11030» номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску у розмірі 26\~780,00 грн..; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на ТЗ «ВАЗ-2101» номерний знак К7998НИ, 1972 року випуску, обєм двигуну 1198 та ТЗ «ЗАЗ-11030» номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати: витрати на проведення експертизи у розмірі 1\~188,00 грн.; судовий збір у розмірі 1\~591,00 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 3\~200,00 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 31.08.1979 р. між позивачем та відповідачем укладено шлюб, 20.09.2016 р. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами придбано в 1990 році транспортний засіб «ВАЗ-2101» 1972 року випуску та 12.03.2008 р. транспортний засіб «ЗАЗ-11030», 2007 року випуску. Після розірвання шлюбу сторони не домовились про поділ спільного майна та користування спірним майном. Фактично майно знаходиться у володінні та користуванні відповідача, доступу до майна він не надає. За таких обставин позивач змушена звернутися до суду з цим позовом. В судове засідання позивач не зявилась. представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання зявився. Надав письмові заперечення, в яких проти позову заперечував повністю. Свою позицію обґрунтував тим, що у жовтні 2014 р. разом із позивачем продав транспортний засіб «ВАЗ-2101», який був у неробочому стані за 2000,00 грн., отримані кошти з дозволу позивача витратив на своє лікування. Відповідач зазначав, що транспортний засіб «ЗАЗ-11030» був придбаний ним за власні кошти, які отримав за договором позики від свого рідного брата [PERSON] шляхом переводу грошових коштів із м. Москви. Тому вважає, що вказаний обєкт не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: 31.08.1979 р. між [PERSON] та [PERSON], укладено шлюб, зареєстрований Заводським відділом РАЦС м. Миколаєва, актовий запис №272. 20.09.2016 р. рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №487/3166/16-ц шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами придбано в 1990 році транспортний засіб «ВАЗ-2101» номерний знак К7998НИ, 1972 року випуску, обєм двигуну 1198 та 12.03.2008 р. транспортний засіб «ЗАЗ-11030» номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску. Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК України під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Але обов'язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 СК України суду не надав. Суд не бере до уваги заперечення відповідача з приводу того, що транспортний засіб «ВАЗ-2101» відчужено, оскільки за реєстраційними даними, на час розгляду справи він зареєстрований за відповідачем. Також не знаходять свого підтвердження доводи відповідача про те, транспортний засіб «ЗАЗ-11030» придбаний ним за власні кошти, які отримав за договором позики від брата [PERSON], оскільки як вбачається із заяви на відправку грошового переказу від 30.08.2008 р. [PERSON] здійснив грошовий переказ у сумі 2000 доларів США з м. Москви на імя [PERSON] в м. Миколаїв. Крім того, транспортний засіб придбано 12.03.2008 р., а грошовий переказ отримано значно пізніше 30.08.2008 р. Суд приходить до висновку, що вказаний доказ не є належним для підтвердження укладення договору позики. Наведені обставини свідчать про те, що зазначені транспортні засоби є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що частки позивача та відповідача у праві спільної сумісної власності є рівними. Відповідно до п.п. 22 - 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СКУ, ч. 3 ст. 368 ЦКУ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКУ можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, в тому числі грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. З метою встановлення вартості транспортних засобів, що є обєктами спільної сумісної власності сторін, 28.07.2017 року, судом призначалась судова авто-товарознавча експертиза, на вирішення якої поставлено питання: Визначити середню ринкову вартість транспортних засобів ВАЗ 2101, номерний знак К7998 НИ (кузов 1500-седан-В, № двигуна 257975, кузов 0257850, об'єм двигуна 1198, 1972 року випуску) та ЗАЗ 110307 «Славута», номерний знак [NUMBER], (кузов 1200-Комбі-В, Ідентифікатор ТЗ Y6D11030770122228, номер двигуна ВЕ7176АК, об'єм двигуна 1197, рік випуску 2007), які належать [PERSON] на праві власності, із застосуванням відповідних вартісних даних аналогічних КТЗ. Проведення експертизи доручалось експертам Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, адреса: м. Миколаїв, вул. Карпенка, 27. За результатами проведеної експертизи, експертом складено висновок №17-858 від 28.09.2017 р., згідно якого вартість транспортного засобу «ВАЗ-2101» номерний знак К7998НИ, 1972 року випуску, обєм двигуну 1198 складає 12\~140,00 грн. та висновок №17-859 від 28.09.2017 р., згідно якого вартість транспортного засобу «ЗАЗ-11030» номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску складає 41\~420,00 грн. Отже, загальна вартість майна подружжя складає 53\~560,00 грн. Згідно з положеннями ст. 11 ЦК України зобов'язання виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зобов'язання осіб, які зареєстрували шлюб виникають відповідно до норм Сімейного кодексу України, а в частині, що не врегульована ним, правове регулювання майнових відносин таких осіб відбувається на підставі відповідних норм цивільного законодавства.( ст. ст. 2.8 СК України). Згідно з положеннями ст.65,60 СК України, подружжя мають право укладати договори про придбання майна за згодою одне одного. Договори, укладені одним з подружжя в інтересах сім'ї, створюють обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане а договором використане в інтересах сім'ї. (ч. 4ст. 65 СК України). Придбане внаслідок укладення такого договору рухоме майно вважається спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ч.1, ч.3 ст. 356 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо при поділі спільного сумісного майна визначено частки сторін, то відповідне майно набуває режиму спільної часткової власності, згідно з правилами ч. 1ст. 365 ЦК України. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 71 СК України,якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Оскільки майно знаходиться у фактичному користуванні відповідача, позивач не має права керування транспортними засоби ат позивач надала згоду на отримання грошової компенсації вартості її частки, суд вважає за доцільним виділити спільно набуте майно відповідачу, призначивши грошову компенсацію у розмірі вартості ? частки кожного обєкту, що складає 26\~780,00 грн. Згідно ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать в тому числі витрати на правову допомогу, витрати, на проведенням судових експертиз. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем оплачено судовий збір у розмірі 1\~591,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача на її користь. Також позивачем оплачено витрати на проведення експертизи у розмірі 1188,00 грн., що підтверджується актом №17-858/859/26 від 14.08.2017 р. Такі витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо витрат позивачки за послуги адвоката, то порядок їх компенсації визначений ст. 84 ЦПК України. А саме, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином розмір компенсації за правову допомогу встановлюється від суми винагороди зазначеної в договорі, обмеженої часом участі адвоката у справі: у судовому засіданні; під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. В матеріалах справи наявний договір про право на надання правової допомоги від 06.06.2017 р. №0606/17-1/Д, укладений між позивачем та адвокатом [PERSON], рахунок №1103/17-1-З від 03.11.2017 р., квитанція до прибуткового касового ордеру №1103/17-1-ор. Від 03.11.2017 р., із яких вбачається, що за представництво в суді першої інстанції позивачем оплачено адвокату 3\~200,00 грн.. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про стягнення з [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 3200,00 грн..

Outcome: partial