Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

13 січня 2021 року до Лисичанського міського суду Луганської області звернулась [PERSON] із заявою про встановлення факту сумісного проживання з чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] , та факту її перебування на утриманні чоловіка до моменту його смерті. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . На час його смерті вони проживали разом в м. Алчевськ Луганської області. [PERSON] та [PERSON] перебували на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області. Заявниця, з заявою про перехід на пенсію чоловіка, звернулась до ГУ ПФУ в Харківській області, однак отримала відмову, що і стало підставою для звернення до суду з даною заявою. Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 27 січня 2021 року прийнято заяву до розгляду та призначено судове засідання. Заявник в прохальній частині заяви просила її розглянути без її участі. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином. 22 березня 2021 року уповноважений представник отримав копію ухвали про відкритті провадження та копію заяви, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Пояснень щодо суті заяви не надав. На виконання ухвали судді від 25 березня 2021 року про витребування доказів, надав довідку про розмір пенсії [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст.\~256\~ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст.\~256\~ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п. 2 ч. 1 ст.\~315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Відповідно до ч. 2 ст.\~315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що 11 серпня 1979 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, актовий запис № 829, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 11 серпня 1979 року. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.4). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , даний факт підтверджується копією свідоцтва по смерть серії [NUMBER] від 18 серпня 2020 року (а.с. 5). Відповідно до довідки від 09 жовтня 2020 року, посвідченої підписом, мовою оригіналу, «председателя ОСМД «ГОРЬКОГО 36»», судом встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 12 червня 1978 року по 29 червня 2020 року з ним проживала [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Відповідно до акта про фактичне місце проживання № 10 от 13 серпня 2020 року, посвідченого, мовою оригіналу, «председателем ОСМД «ГОРЬКОГО 36», гл. бухгалтером, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] », судом встановлено, [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). З копії рішення Відділу з питань перерахунків пенсій № 28 управління застосування пенсійного законодавства головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 186679/146 від 16 жовтня 2020 року [PERSON] відмовлено у переході на пенсію чоловіка через відсутність документів про спільне місце проживання з померлим годувальником на день смерті (а.с. 9). З довідки про розмір нарахованої та фактично виплаченої пенсії [PERSON] за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2020 року, що розмір нарахованої пенсії заявниці за період з червня 2015 року по лютий 2019 року складав 2\~079,80 грн, з березня 2019 року по червень 2019 року 2\~405,23 грн, з липня 2019 року по листопад 2019 року - 2\~410,59 грн, з грудня 2019 року по березень 2020 року 2\~416,51 грн, за квітень 2020 року 3\~416,51 грн, з травня 2020 року по червень 2020 року 2\~667,91 грн. Всього за період 133\~683,24 грн (а.с. 11). З довідки про розмір нарахованої та фактично виплаченої пенсії [PERSON] за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2020 року, що розмір нарахованої пенсії за період з червня 2015 року по вересень 2017 року складав 4\~141,97 грн, з жовтня 2017 року по грудень 2017 року 10\~740 грн, з січня 2018 року по лютий 2019 року - 11\~984,02 грн, з березня 2019 року по квітень 2020 року 14\~021,30 грн, з травня 2020 року по червень 2020 року 15\~563,65 грн. Всього за період 543\~396,94 грн (а.с. 58-59). Надаючи оцінку документам, виданим на непідконтрольній Україні території, суд виходить з наступного. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р, м. Алчевськ Луганської області є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив значну увагу аналізу подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи сформульовані в рішеннях Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про фактичне місце проживання осіб, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів фактичного проживання осіб на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Враховуючи викладене, суд бере до уваги обставини, викладені в акті та довідці про фактичне проживання з померлим на день його смерті, виданих на непідконтрольній Україні території, та надає їм оцінку разом з іншими доказами по справі. При цьому, суд також враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2018 по справі №235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), висновки якої відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції, в якій Верховний Суд в подібній ситуації, зокрема, зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Зважаючи на викладене, суд вважає факт спільного проживання заявниці разом з померлим чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на момент смерті останнього встановленим, тому вимоги заяви в цій частині підлягають до задоволення. Відповідно до п. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 36 Закону непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону. Згідно роз`яснень викладених в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. За змістом наведених норм, факт визнання членів сім`ї померлого такими, що перебували на його утриманні залежить від факту отримання ними допомоги, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. В розумінні закону, ні отримання непрацездатною особою пенсії, ні її окреме проживання не можуть бути перешкодою для визнання факту перебування на утриманні. Судом встановлено, що одержувана заявником пенсія своїм розміром суттєво відрізняється від розміру пенсії її чоловіка (станом на червень 2020 року майже в шість разів менша). Разом з тим, матеріалами справи не підтверджено наявність інших постійних джерел для існування та матеріальної допомоги, яку отримувала заявник за життя чоловіка. Таким чином, дослідивши, довідки про розміри пенсій, які отримували [PERSON] та [PERSON] , та інші матеріали справи, суд приходить до висновку, що саме пенсія чоловіка була основним та постійним засобом існування сім`ї, а відтак слугувала його дружині основоположним і систематичним джерелом грошової допомоги зі сторони чоловіка, який за життя взяв на себе обов`язок по її утриманню. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, так як від цього залежить виникнення, зміна або припинення її майнових прав стосовно оформлення пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника. На підставі викладеного, суд вважає, що факт перебування заявниці на утриманні покійного чоловіка [PERSON] достовірно підтвердженим, а тому заявлену вимогу слід задовольнити. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved