Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

14.01.2019 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача основну суму боргу за договором позики за борговою розпискою від 13.11.2016 року в розмірі 139 350,00 грн., інфляційні збитки в розмірі 10 311,9 грн., три відсотки річних - 3 470,39 грн., а всього 153 132,29 грн. Вимоги обгрунтовані тим, що 13.11.2016 року [PERSON] під розписку отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США та зобов`язався їх повернути до 01.01.2018 року. Як зазначає позивач, оскільки на момент звернення до суду з цим позовом відповідач не повернув кошти, на підставі статті 625 ЦК України з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті 3% річних в сумі 3 470,39 грн. за період з 02.01.2018 року по 31.10.2018 року нараховані на заборгованість в сумі 139 350,00 грн. (за офіційним курсом НБУ станом на 07.12.2018 року) та інфляційні за той же період нараховані на ту ж суму в розмірі 10 311,90 грн. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та просив відмовити в їх задоволенні. В той же час, 19.06.2019 року до суду надійшов відзив відповідача в якому він просив позов задовольнити частково та стягнути з нього основний борг у сумі 101 964,75 грн. та 3% річних в сумі 2 334,35 грн., в іншій частині позовних вимог відмовити. Як зазначено у відзиві, він частково повертав кошти та всього сплатив кошти в сумі 1 138,62 долари США, а тому заборгованість становить 3 861,38 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19.06.2019 року становить 101 964,75 грн. Так як зобов`язання щодо повернення суми позики не виконане в повному обсязі, тому можуть бути стягнуті 3% річних в сумі 2 334,35 грн. В той же час не можуть бути стягнуті інфляційні витрати, так як позика була надана в доларах США. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 13.11.2016 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 5 000 доларів США та зобов`язувався повернути до 01.01.2018 року, про що написав розписку. В судовому засіданні позивач пояснив, що кошти, надані відповідачу в позику, йому повернуто не було. В той же час відповідач в судовому засіданні пояснив, що він зазначені в розписці кошти в день написання розписки не отримував, так як частина була отримана з каси взаємодопомоги, а інша частина коштів була зазначена в розписці в забезпечення придбання автомобіля позивачем. Позивач в судовому засіданні наполягав що кошти були передані в день написання розписки. В той же час відповідач не надав суду доказів на підтвердження власних пояснень. А тому суд не може взяти до уваги пояснення відповідача, враховуючи категоричні заперечення позивача. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму) позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. В той же час відповідач надав суду копії квитанцій з яких вбачається, що він перераховував на карткові рахунки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказані кошти, як зазначив відповідач, спрямовані на погашення заборгованості за розпискою. Позивач в судовому засіданні заперечував отримання зазначених коштів в рахунок повернення позики та пояснив, що йому не відомо чому відповідач перераховував кошти на карткові рахунки [PERSON] та [PERSON] . А тому, враховуючи що позивач не заперечував отримання коштів на власний картковий рахунок, відповідач частково виконав свої зобов`язання, проте не повернув кошти в строки, визначені в розписці в повному обсязі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 4 313,60 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07.12.2018 року становить 119 498,80 грн. Суд вважає за можливе взяти до уваги, що кошти сплачені відповідачем в сумі 686,40 доларів США (з перерахуванням за відповідним курсом НБУ на день платежу) на картковий рахунок позивача є частковим погашенням заборгованості та не можуть бути повторно стягнуті з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути із Відповідача на його користь 3% річних, нараховані на суму 139 350,00 грн. (за офіційним курсом НБУ станом на 07.12.2018 року). Враховуючи, що позивачем не вірно здійснено розрахунок, оскільки 01.01.2018 року не існувала у відповідача заборгованості в розмірі 139 350,00 грн., суд взяв до уваги сплачені відповідачем суми, тому суд позбавлений можливості перевірити розрахунок позивача, а тому не вбачає на даний час підстав для стягнення 3% річних з відповідача на користь позивача. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Проте як вбачається із розписки, відповідач отримав в позику кошти в доларах США, а тому суд приходить до висновку, що на вказану суму боргу не може бути нараховано інфляційні втрати. Частиною 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до ч. 3 ст. 137 ЦПК розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно із ч.4 статті 141 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.141 ЦПК України). У відповідності до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Крім того, у відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП [PERSON] та [PERSON] 24.11.2018 року був укладений Договір про надання юридичних послуг. В той же час суду не надано доказів що [PERSON] є адвокатом, як і не надано доказів сплати послуг адвоката, а тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 11 883,72 грн. витрат на правову допомогу. Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial