Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

13 жовтня 2014 року у суд звернулася [PERSON] з позовом до Максимівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, починаючи з 2005 року, фактично проживає у житловому будинку [ADDRESS], добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за житловим будинком з господарськими будівлями та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, сплачує платежі, оскільки там проживає. Інших осіб, які б мали право на вищевказане нерухоме майно, крім неї немає. Відповідно до виготовленого технічного паспорту на житловий будинок вбачається, що самочинне будівництво відсутнє, житловий будинок з господарськими будівлями не є аварійним та придатним до користування. Вона неодноразово зверталася до Максимівської сільської ради з усним клопотанням про те, щоб визнали за нею право власності на даний житловий будинок з господарськими будівлями, оскільки вона понад 11 років безперервно користується даним нерухомим майном, проте позитивного вирішення свого питання не отримала, тому в судовому порядку просить визнати за нею право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Козелецького районного суду від 14 жовтня 2014 року відкрито провадження в справі, призначено справу до судового розгляду на 29 жовтня 2014 року та запропоновано позивачу і відповідачу надати суду певні документи. В судове засідання 29 жовтня 2014 року позивач не з'явився, кореспонденція повернулася з відміткою «за зазначеною адресою не проживає»; відповідач також до суду не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Ухвалою Козелецького районного суду від 29 жовтня 2014 року явку позивача в судове засідання на 10 листопада 2014 року визнано обов'язковою та запропоновано сторонам надати суду певні документи. 10 листопада 2014 року в судове засідання позивач не з'явився, кореспонденція повернулася з відміткою «за зазначеною адресою не проживає»; відповідач також до суду не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. 03 листопада 2014 року через канцелярію Козелецького районного суду надійшла заява від в.о. сільського голови с. Максим Козелецького району про розгляд справи за відсутності представника ради та визнання позову. 10 листопада 2014 року в судове засідання з'явилася [PERSON], яка представилась представником позивача, проте надала суду довіреність, строк дії якої закінчився, з огляду на що пані [PERSON] до участі в справі допущена не була. Ухвалою Козелецького районного суду від 10 листопада 2014 року явку позивача в судове засідання на 26 листопада 2014 року визнано обов'язковою та запропоновано сторонам надати суду певні документи. 26 листопада 2914 року в судове засідання позивач не з'явився, кореспонденція повернулася з відміткою «за зазначеною адресою не проживає»; відповідач також до суду не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. 25 листопада 2014 року через канцелярію суду подано заяву за підписом [PERSON] про перенесення судового засідання. Ухвалою Козелецького районного суду від 26 листопада 2014 року в судовому засіданні оголошено перерву до 10 грудня 2014 року та в порядку ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України роз'яснено позивачу право надати суду певні документи на підтвердження позовних вимог; відповідачу запропоновано надати суду певні документи. 10 грудня 2014 року позивач в судове засідання не з'явився, кореспонденція повернулася з відміткою «за зазначеною адресою не проживає»; відповідач також в судове засідання не з'явився. Представник позивача - [PERSON], яка діє на підставі доручення від 08 грудня 2014 року, в судовому засіданні 10 грудня 2014 року підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Додатково представник позивача повідомила, що [PERSON] проживає в с. Максим в дачний період: з весни до морозів, а в інший період часу проживає за місце своєї реєстрації в м. Києві. Той факт, що кореспонденція, яка направлялася на адресу позивача, поверталася з відміткою «за зазначеною адресою не проживає», представник позивача пояснила тим, що в позивача є маленька онука, яку вона доглядає м. Києві, тому її відсутність в с. Максим пояснюється саме перебуванням в м. Києві в своєї доньки в зв'язку здійсненням допомоги по догляду за дитиною. Крім того, [PERSON] повідомила суду, що позивачем спірний будинок було придбано в 1989 році, проте документів на підтвердження цього немає. Позивачу земельна ділянка не виділялася під спірний будинок, хоча за будинком закріплена певна ділянка площею 0,25 га, які позивач обробляє та за яку сплачує земельний податок, тому позивачу і була видана довідка Максимівської сільської ради про те, що [PERSON] фактично проживає в [ADDRESS]. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Змагальність, як одна з засад цивільного судочинства, передбачена статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України, полягає в тому, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила статті 344 цього кодексу про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом. Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 Постанови від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 Цивільного кодексу України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Як доказ тривалості проживання в спірному будинку позивачем надано довідку, видану виконкомом Максимівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області № 158 від 29.09.2014 року, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] з 2003 року фактично проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Судом на виконання ч. 4 ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, в ухвалі від 26 листопада 2014 року було роз'яснено право позивача надати суду докази на підтвердження факту проживання в спірному будинку. Проте суду, окрім довідки, про яку задано вище та яка носить суто інформаційний характер, інших доказів не надано. В тому числі таких доказів не надано і зі сторони відповідача, який визнав позов, та якому суд пропонував надати для огляду в судовому засіданні погосподарські книги щодо спірного будинку для з'ясування фактичних обставин справи. До тверджень представника позивача щодо придбання позивачем спірного будинку за договором купівлі-продажу в 1989 році суд ставить критично, оскільки жодного доказу на підтвердження цього факту суду не надано. Саме наявність певних документів надала б суду можливість дійти висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин інституту набувальної давності. Крім того, суду також не надано жодного доказу на підтвердження факту добросовісного заволодіння чужим майном як одну з обов'язкових підстав для набуття у власність нерухомого майна за набувальною давністю. Надана довідка та копія технічного паспорта на будинок (єдині надані документи) не є доказами в розумінні статті 57 Цивільного процесуального кодексу України для встановлення тих фактичних обставин справи, на підставі яких суд може дійти висновку про наявність підстав для визнання права власності на будинок за набувальною давністю. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. Визнання позову відповідачем не дає підстави дійти висновку про необхідність задоволення позову, оскільки відповідно до частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Наразі суд не вбачає законних підстав для задоволення позову. На підставі статті 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed