Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

14.11.2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № ODH0AE00001504 від 04.08.2006 року в розмірі 32008,84 дол. США, що за курсом на час звернення до суду складає 382825,37 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 04.08.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ODH0AE00001504, згідно умов якого [PERSON] надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 13175 дол. США. Виконання зобовязань позичальника було забезпечено порукою [PERSON], яким був укладений із банком договір поруки № 1504/P від 04.08.2006 року. У звязку з невиконанням зобовязань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка позичальником та поручителем погашена не була. Заочним рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» був задоволений. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення було задоволено, скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2014 року, призначено справу до розгляду в загальному порядку. При новому розгляді справи в судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, повідомлена судом про розгляд справи. Представник відповідача [PERSON] протии задоволення позову заперечував. Зясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, надані учасниками цивільного процесу в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 04.08.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому назву було змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № ODH0AE00001504, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в сумі 13,175 дол. США, зі сплатою 0,88% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором, 04.08.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 1504/P, відповідно до умов якого останній поручився перед банком солідарно та в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником усіх його зобовязань за кредитним договором. Однак, зобовязання за кредитним договором № ODH0AE00001504 від 04.08.2006 року належним чином не виконуються, у звязку з чим станом на 01.08.2014 року утворилась заборгованість, яка складає: - 4355,30 дол. США заборгованість за кредитом; - 9173,19 дол. США заборгованість за процентами за користування кредитом; - 796,16 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 17684,19 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Сума заборгованості підтверджується наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається , якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно частині 2 цієї статті, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає солідарному стягненню заборгованість за кредитним договором № ODH0AE00001504 від 04.08.2006 року. Суд не погоджується із доводами відповідача [PERSON] про припинення зобовязання поруки оскільки: Відповідно до повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» за № 30.1.0.0/2-048 від 05.05.2014 року, направленого на адресу позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON], банк повідомляє про наявність простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 30117,99 дол. США та просить її погасити не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення. [PERSON] в обґрунтування своїх доводів щодо припинення зобовязань поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, посилається на повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» та зазначає, що це є вимогою про повне дострокове повернення кредиту, предявленням якої був змінений строк виконання основного зобов'язання. Згідно з положеннями частини четвертої ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Згідно п. 11. договору поруки № 1504/P від 04.08.2006 року, цей договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором. Разом з тим, сторони в договорі поруки дійшли згоди про те, що порука по договору припиняється зі спливом пяти років від дня настання строку повернення кредиту по кредитному договору. Зазначена умова договору ніким не оспорюється. Умова договору про його дію до повного виконання боржником своїх зобов*язань перед банком за кредитни договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦПК України. При цьому, норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя застосування не підлягають з огляду на наступне. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до підпункту а) пункту 2.3.3. кредитного договору, банк має право у разі настання подій, передбачених цим пунктом, змінити умови договору вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди та процентів за його використання, виконання інших обов'язків за цим договором в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст. 212, 611, 651 ЦК України, за зобов'язанням, строки виконання яких не настали, строки вважається такими, що настали у вказану в повідомленні дату. Отже, кредитним договором було передбачено порядок зміни строку виконання основного зобовязання. Проте, як установив суд, зміна строку виконання основного зобовязання за кредитним договором у передбаченому ним порядку (пункт 2.3.3.) не відбулася. Відповідно до п. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. В постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-190цс14 Верховний Суд України зазначив, що предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Відтак, зі змісту п. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та правової позиції Верховного Суду України вбачається, що строк виконання основного зобовязання змінюється внаслідок предявлення вимоги про повне дострокове повернення кредиту. Повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» за № 30.1.0.0/2-048 від 05.05.2014 року, банк просить погашення простроченої заборгованості, а не повного дострокового погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені. Надіслання банком повідомлення про наявність простроченої заборгованості з пропозицією погасити її у пятиденний строк не є вимогою про дострокове повернення кредиту та не свідчить про те, що строк виконання основного зобовязання змінений відповідно до умов кредитного договору, у зв'язку з чим норми частини четвертої статті 559 ЦК України застосуванню до спірних правовідносин не підлягають. Такі висновки узгоджуються також з правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 09.02.2015 року у справі № 6-438цс15. Так само задоволення судом вимог банку про звернення стягнення на предмет застави (справа №1519/2-1718/2011) не позбавляє банк на задоволення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах даної справи. Розмір заборгованості, наданий банком відповідачами не спростований.

Outcome: approved