Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

13 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Зазначив, що право власності на зазначену квартиру набув на підставі\~договору купівлі-продажу,\~зареєстрованого 09\~червня 2000 року на Криворізькій універсальній біржі. [PERSON] зазначив, що 20 листопада 2018 року невстановлена особа проникла до його квартири за вищевказаною адресою та таємно викрала цінні речі та документи, які підтверджували право власності на квартиру. Для відновлення документів позивач звернувся до КП ДОР «Криворізьке БТІ» і 27 грудня 2018 р. отримав архівну довідку, де право власності на квартиру зареєстровано на праві приватної власності в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі № 120П-390-390 на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 09.06.2000 р. на Криворізькій універсальній біржі, реєстраційний номер 003/310-Н. На підставі поданої заяви був виготовлений новий технічний паспорт на квартиру від 11.01.2019 року. 12 липня 2019 року [PERSON] звернувся до Криворізької універсальної товарної біржі з проханням надати інформацію щодо квартири, але відповіді на час звернення до суду не отримав . Оскільки оригінал договору у [PERSON] викрали і отримання дублікату є недоцільним, оскільки договір купівлі-продажу був оформлений з порушенням ст.\~227\~Цивільного кодексу\~Української РСР\~від 18.07.1963\~№ 1540-VI (який\~діяв на\~час укладення\~договору купівлі\~-\~продажу)\~-\~не був\~нотаріально посвідчений,\~а недодержання\~цієї вимоги\~тягне недійсність\~договору .\~ На час укладення договору позивач [PERSON] не знав, що правочин, у відповідності до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст.15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. На підставі зазначених обставин просить суд визнати за ним право власності на квартира [ADDRESS] Розі [ADDRESS] Ухвалою суду від 16 вересня 2019 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду на 09 жовтня 2019 року, через неявку відповідача розгляд справи відкладено на 31 жовтня 2019 року. 31 жовтня 2019 року справа не розглядалась через тимчасову непрацездатність головуючого судді Дехти Р.В., розгляд справи відкладено на 19 листопада 2019 року. 19 листопада 2019 року під час розгляду справи представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення через неявку до суду відповідача не заперечувала. Представник відповідача Криворізької універсальної товарної біржі про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надіслання судової повістки рекомендованим листом з повідомленням, однак до суду не з`явився, у запропонований судом строк відзиву на позовну заяву не надав. Заяв про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи за відсутності представника на адресу суду не надходило, про причини неявки суду не повідомлено. Суд, відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.ст.15,16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 09 червня 2000 року на Криворізькій універсальній біржі, реєстраційний номер 003/310-Н та зареєстрованого Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної ради « Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі № 120П-390-390, є власником квартири [ADDRESS] . Доказом належності позивачу на праві приватної власності зазначеної квартири підтверджується архівною довідкою КП ДОР «Криворізьке БТІ» № 167414 від 27 грудня 2018 року яка міститься в матеріалах справи. Твердження позивача про кримінальний злочин щодо викрадення документів та інших цінностей шляхом проникнення невідомої особи до квартири шляхом підбору ключів підтверджено витягом з ЄРДР у КП № 12018040730003202 від 21 листопада 2018 року, який мав місце 2 листопада 2018 року за ознаками ч.3 ст. 185 КК України. На підставі\~ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», договір був зареєстрований на Універсальній товарній біржі 09 червня 2000 року про що йшлося раніше. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно статті 47\~Цивільного кодексу\~Української РСР (який діяв на час укладення договору купівлі - продажу), нотаріальне посвідчення угод\~\~обов`язкове\~\~лише\~\~у\~\~випадках, зазначених у законі.\~\~Недодержання\~\~в\~\~цих\~\~випадках\~\~нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1\~\~ст.59\~Цивільного кодексу\~Української РСР (який\~діяв на\~час укладення\~договору купівлі\~-\~продажу),\~угода,\~визнана недійсною,\~вважається недійсною\~з моменту\~її укладення.\~Отже,\~оскільки договір\~купівлі-продажу,\~зареєстрований 09.06.2000\~року на\~Криворізькій універсальній\~біржі нотаріально\~не посвідчений,\~\~то\~можна дійти\~висновку,\~що він\~не може\~бути підставою\~для внесення\~даних до\~Державного реєстру\~речових прав,\~оскільки відповідно\~до Закону\~України «Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень»\~статтею 27\~передбачено \~Підстави для\~державної реєстрації\~прав: Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Відповідно до\~ст. 224 ЦК УРСР\~( в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до\~ст. 227 ЦК Української РСР\~(в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до\~ст. 47 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2\~ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до роз`яснень викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2\~ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Судом встановлено, що сторонами оспорюваної угоди є сторони у справі та зазначена угода підлягала нотаріальному посвідченню, однак не була нотаріально оформлена з посиланням на\~ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Так, під час укладення вказаної угоди відповідач фактично ухилились від її нотаріального посвідчення, вважаючи достатнім її реєстрацію у бюро технічної інвентаризації м. Кривого Рогу. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи обставини справи, суд вважає необхідним визнати право власності за позивачем на нерухоме майно, враховуючи ту обставину, що відбувся перехід права власності на нерухоме майно, позивач [PERSON] набув право власності на нерухоме майно, та втратив документ, який засвідчує його право, що підтверджується матеріалами справи, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved