Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

14 червня 2018 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. Оскільки дитина проживає з позивачем, а відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, хоча за законом зобов'язаний надавати таку допомогу, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення повноліття починаючи з 15.06.2015 року, тобто за останні три роки. Обґрунтовуючи позов, позивач зазначила, що ще у березні 2012 року зверталася до суд із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, так як відповідач ухилявся від сплати аліментів, однак позов було залишено без розгляду, так як позивач невірно зазначила у позові номер квартири, де вона на той час мешкала. Відповідач продовжував уникати сплати аліментів. Зазначені факти можуть бути підтверджені показаннями свідка. Від відповідача надійшов письмовий відзив (а.с.20), в якому він заперечував проти стягнення аліментів за останні три роки, пояснюючи це тим, що по квітень 2018 року він проживав із позивачкою в одній квартирі [ADDRESS], що може бути підтверджено показаннями свідка. Пояснює, що весь час надавав матеріальну допомогу на утримання дитини. Однак позивач залишала всі кошти собі, так як дитина весь час проживала за містом у її батьків. Від позивачки надійшла відповідь на відзив (а.с.28-30), в якому вона заперечує проти тверджень відповідача у відзиві, вказує, що вони не підтверджені доказами. Натомість позивачка вказує, що відповідач є працездатним, має робітничу професію, постійно виїздить на заробітки, отримує заробітну плату, тому мав змогу надавати кошти на утримання дитини на протязі останніх трьох років. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити повністю. В судовому засіданні відповідач та його представник позов визнали частково, аліменти сплачувати згоден, але з часу звернення до суду, і заперечували проти позову в частині стягнення аліментів за минулий час. Вислухавши сторони, представників сторін, свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с.9). Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції Сумської області, вбачається, що батьком [PERSON] [INFO], є [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис № 1577 (а.с.9). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зважаючи на те, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], він за законом зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на його утримання, тому з [PERSON] необхідно стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Ч. 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, з ким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я і матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків; наявність рухомого і нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів; інші обставини, що мають істотне значення. Суд виходить з того, що відповідач є особою працездатного віку, офіційно працевлаштований, має нормальний стан здоров'я, має об'єктивну можливість сплачувати аліменти, а будь-яких доказів, які б спростовували ці обставини, відповідач не надав, а крім того, відповідач визнав позов про стягнення аліментів на дитину в розмірі, заявленому позивачем, то суд вважає, що є законні підстави для стягнення з відповідача аліментів на дитину в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину, тому позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. У даному випадку позов подано до суду 14 червня 2018 року. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати в зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки (в редакції статті, чинній станом на час звернення до суду з позовом). Суд частково приймає до уваги доводи позивача, які підтверджуються показаннями свідка [PERSON], про те, що позивач протягом останнього року вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, неодноразово зверталась до нього з проханнями про надання матеріальної допомоги дитині, але не могла одержати таку допомогу в зв'язку з ухиленням відповідача від їх сплати. При цьому позивач перебувала в скрутному матеріальному становищі, працювала вихователем у дитячому дошкільному закладі, мала на утриманні двох дітей (спільного з відповідачем сина [PERSON], та меншу доньку від іншого чоловіка - Аліну). Свідок також пояснила, що вона допомагала позивачці матеріально, щоб купити [PERSON] канцтовари перед школою, а [PERSON] просив у батька купити телефон, але батько відмовляв, посилаючись на відсутність коштів. Зокрема, суд звертає увагу на ту обставину, що протягом року з квітня 2017 року по квітень 2018 року позивачка проживала в квартирі з відповідачем, ця обставина підтверджується обома сторонами та свідком. Таким чином, проживаючи в одній квартирі з відповідачем, позивач дійсно мала можливість систематично нагадувати відповідачу про його батьківський обов'язок щодо утримання дитини та вживати заходи для одержання аліментів з відповідача. Однак, суд вважає, що позивач не довела належними доказами, що всі інші роки перед зверненням до суду вона дійсно вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача. Так, з ухвали суду від 04 травня 2012 року вбачається, що [PERSON] дійсно у 2012 році зверталася з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину, однак позов було залишено без розгляду в зв'язку з повторною неявкою позивачки до суду (а.с.10). Вбачається. що протягом шести подальших років з 2012 року по 2018 рік позивачка не робила жодної спроби повторно звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. При цьому пояснення позивачки та її представника з приводу того, що кожен рік був все важчим з точки зору відсутності джерел доходу і це заважало їй подати позов - суд не приймає до уваги, оскільки позивачі у справах про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору, тобто нести судові витрати позивачці не було потрібно. Крім того, позивачі у справах про стягнення аліментів мають право вибору: звертатися до суду як за своїм місцем реєстрації, так і за місцем реєстрації відповідача, що також полегшує задачу позивачу при виборі підсудності, і надає можливість уникнути зайвих витрат на поїздки до іншого населеного пункту. Крім того, сама позовна заява вже була складена, так як ще у 2012 році суд прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження. Тобто повторне подання позову про стягнення аліментів не вимагало від позивачки додаткових витрат на правничу допомогу, необхідна була лише воля і свідоме бажання позивачки це зробити. Враховуючи все викладене, суд приходить до висновку, що заходи щодо одержання аліментів з відповідача позивачка вживала лише протягом останнього року перед зверненням до суду з позовом, коли проживала в одній квартирі з відповідачем і нагадувала йому про необхідність матеріальної допомоги дитині. Доказів того, що позивачка вживала якісь заходи щодо одержання аліментів з 2012 року по 2017 рік - суду не надано. В свою чергу, суд не приймає до уваги і твердження відповідача, що він добровільно надавав матеріальну допомогу дитині, оскільки відповідач не надав належних доказів (чеків, квитанцій тощо) і не переконав суд в тому, що він дійсно купував дитині необхідний одяг, взуття, речі для школи, іграшки, ліки, комп'ютер чи телефон, продукти харчування, тощо. Враховуючи, що позивачка вживала заходи щодо одержання аліментів протягом останнього року перед зверненням до суду, а відповідач ухилявся від сплати аліментів, тому є підстави для стягнення аліментів за минулий час - за останній рік до звернення до суду, тобто з 14 червня 2017 року. На підставі п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв'язку із задоволенням позову про стягнення аліментів та в зв'язку із тим, що за даною категорією справи позивач була звільнена від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial