Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

13.05.2021р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить: 1) визнати спільною власністю подружжя житловий будинок [ADDRESS] ; 2) визнати за ним право власності та виділити внатурі частину житлового будинку [ADDRESS] , та складається із кімнат, позначених на поетажному плані, площею 18,0кв.м., 1-3 площею 15,6кв.м., бані літ.Е, гаража літ.Д. В обґрунтування цих вимог зазначив, що з 24.07.1982р до 17.03.2016р. перебував з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, під час якого з осені 1983 року проживали в будинку [ADDRESS] , який на праві власності належав матері відповідача [PERSON] . З початку спільного проживання за спільні сімейні кошти, за рахунок особистої праці, за допомогою батьків, вони провели значну кількість робіт та здійснили цілий ряд поліпшень будинку, господарських споруд та подвір`я, внаслідок чого вартість цього домогосподарства істотно збільшилася. Зі згоди власника [PERSON] , вони до спірного житлового будинку в 1984-1985 роках добудували прибудову із трьох кімнат загальною площею 43,8кв.м., сарай, вбиральню, гараж, погріб (льох) та в червні 1992 року баню. Крім того, в 1992 році вони за спільні сімейні кошти замінили віконні рами з установкою більшого розміру рам і вікон, для чого вирізали отвори в цегляних стінах будинку; встановили з металопрофілю огорожу та ворота з хвірткою; в 2002, 2007 роках переробили дах будинку, де замінили дерев`яні конструкції (балки) та покрили шифером; в 2011 році переобладнали частину сараю під літню кухню та провели природний газ. Частину цих робіт, він проводив за рахунок коштів, які отримав від продажу нерухомого майна. Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу, він з відповідачем домовився, що остання сплатить йому компенсацію для придбання іншого майна, однак дана домовленість не виконана, відповідач непогоджується на поділ спільно нажитого майна, тому він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом, оскільки не має іншого житла. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2021р. вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 21.05.2021р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче судове засідання та запропонувавши відповідачу надати відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву, представник позивача [PERSON] адвокат Коцурак Т.Ю. просить у задоволенні позивних вимог позивачу [PERSON] відмовити у повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Так, дійсно відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] у період з 24.07.1982р. по 17.03.2016р. перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого вони з осені 1983 року проживали в будинку [ADDRESS] , та належав матері відповідача [PERSON] . Оскільки даний будинок був невеликий за розміром, батьками відповідача [PERSON] було самовільно побудовано у 1973 році прибудову до будинку та господарські споруди. На той час в будинку були зареєстровані та постійно проживали батьки відповідача (мати [PERSON] , батько [PERSON] ), та її сестра з дитиною [PERSON] . Батько та мати відповідача [PERSON] все життя важко працювали та враховуючи те, що відповідач та позивач не мали власного житла, батьки відповідача з метою збільшення площі свого будинку для проживання у ньому молодої сім`ї (сторін у справі), самовільно звели до будинку у 1983-1984 роках прибудову, вбиральню, гараж, льох, а у 1992 році і баню. [INFO] померла мати відповідача [PERSON] , не встигши за життя оформити дозвільні документи та узаконити самовільно зведені будівлі, а [INFO] помер і батько відповідача [PERSON] . На підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 13.03.1995р., вказаний спірний будинок перейшов у спадок відповідача [PERSON] , яка зареєструвала своє право власності на нього в бюро технічної інвентаризації 28.03.1995р. Самовільно побудовані прибудови, а також сараї, вбиральня, гараж, льох, баня до складу спадщини не увійшли, оскільки не були зареєстровані за померлою [PERSON] та на даний час є самовільним будівництвом. Доводи позивача про те, що сторони добудували до належного матері відповідача [PERSON] житлового будинку, з її згоди, прибудову із трьох кімнат не відповідають дійсності, оскільки позивач [PERSON] не бажав вкладати будь-які кошти на переобладнання чужого майна. Посилання на ч.1 ст.62 СК України, а саме на те, що майно сторін за час істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних грошових затрат, є безпідставними, оскільки право власності на спірний будинок відповідач набула 13.03.1995р. та жодних прибудов та поліпшень з 1995 року не здійснювалось, а тому ч.1 ст.62 СК України в даному випадку застосуванню не підлягає. Заявляючи вимогу про визнання спільною власністю подружжя будинок [ADDRESS] , позивач не враховує вимоги ст.57 СК України, згідно якої, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Позивачем не надано жадних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому позов є безпідставний, який не підлягає до задоволення. Окрім того вважає, що позивачем у справі пропущено строк звернення до суду із вимогами про поділ спільного майна подружжя, який минув 17.03.2019р. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 13.08.2021р., закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляді по суті в загальному позовному провадженні. Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались. Позивач [PERSON] та його представник адвокат КОНАШКОВ О.В. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, з підстав, зазначених у поданому позові. Представник відповідача [PERSON] адвокат КОЦУРАК Т.Ю. заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у запереченні на поданий позов, та просила у його задоволенні позивачу відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , особисто в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином в передбаченому законом порядку, розпорядилась своїм процесуальним правом на власний розсуд. Вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову позивачу необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав: Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з частиною третьою\~статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (частини перша, друга\~статті 372 ЦК України). Згідно з пунктом 3 частини першої\~статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до\~статті 60 СК України,\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя\~\~на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Згідно з частинами першою, другою\~статті 61 СК України,\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. За змістом статей\~69,\~70 СК України,\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності на майно кожним з подружжя. Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період часу з 24 липня 1982 року по 17 березня 2016 року перебував в зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 24.07.1982р., Свідоцтвом про розірвання шлюбу за серією [NUMBER] від 17.03.2016р. Під час шлюбу, сторони з осені 1983 року почали постійно проживати в житловому будинку [ADDRESS] , який на праві власності належав [PERSON] (матері відповідача) на підставі Свідоцтва про право власності на будинок, виданого 29.12.1970р. виконкомом Калинівської селищної ради та зареєстрованого 30.12.1970р. у Вінницькому бюро технічної інвентаризації, що визнається учасниками справи, та відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню. [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , виданого 17.08.1993р. Калинівським відділом запису актів громадянського стану, після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 30.03.1995р. завідуючою Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Панкеєвою Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1072, відповідач [PERSON] отримала у спадок після смерті своєї матері [PERSON] цілий жилий будинок з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] , що належав померлій на підставі Свідоцтва про право власності на будинок, виданого 29.12.1970р. виконкомом Калинівської селищної ради та зареєстрованого 30.12.1970р. у Вінницькому бюро технічної інвентаризації. При цьому згідно застереження, самовільно побудовані прибудова А1, сараї В,в,в1, вбиральня Г, гараж Д, льох П/Б, баня Е, в свідоцтво про спадщину не включаються. Відповідно до довідки Калинівського відокремленого підрозділу КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» № 509 від 13.07.2021р., відповідач [PERSON] зареєструвала своє право власності на успадкований житловий будинок 28.03.1995р. КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 5 за реєстровим № 961. Згідно частини першої\~статті 57 СК України,\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. З огляду на встановлені судом обставини та вимоги закону, житловий будинок [ADDRESS] , є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] , оскільки набутий нею під час шлюбу в порядку спадкування. У частині першій\~статті 62 СК України\~вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз частини першої\~статті 62 СК України\~свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов: 1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя; 2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у\~статті 62 СК України\~не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18) вказано, що: «у\~статті 62 СК України\~передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Зі змісту\~статті 62 СК України\~вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.\~Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами.\~Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.\~Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно\~має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у\~статті 62 СК України\~не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном». Згідно з частиною першою\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою\~статті 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. За змістом частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). У частині другій\~статті 78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої\~статті 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частинами першою, другою\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При посиланні на вимоги\~статті 62 СК України\~як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Зазначений висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20. Натомість, жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування збільшення вартості спірного будинку внаслідок праці позивача та вкладення коштів, суду надано не було.\~ Допитані в судовому засіданні свідки не є носіями інформації щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, а тому їх покази не враховуються під час розгляду даної справи. Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у пункті 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Вони мають право на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. За змістом частини першої статті 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. З огляду на викладене, самочинно збудовані приміщення, господарські будівлі і споруди об`єктами права спільної сумісної власності подружжя бути не можуть. Водночас будівельні матеріали, обладнання та конструкції, які були використані в процесі будівництва цих будинків, господарських будівель і споруд, є майном, набутим сторонами під час шлюбу, тобто сукупністю речей, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Згідно зі\~статтею 256 ЦК України,\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~статті 257 ЦК України,\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною четвертою\~статті 267 ЦК України,\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до частини другої\~статті 72 СК України\~до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 зроблено висновок про те, що\~згідно зі\~статтею 76 Цивільного кодексу Української РСР\~перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в\~статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою\~статі 29 КпШС України\~передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічна позовна давність. Згідно зі\~статтею 11 КпШС України\~у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою\~статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.\~Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. В постанові Верховного Суду від\~13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), зазначено, що\~у частині другій\~статті 72 СК України\~та в пункті 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки; позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті\~106,\~107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті\~109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга\~статті 72 СК України). Початок перебігу позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Отже, при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Сторона відповідача, вказуючи на пропуск позивачем строку звернення до суду, фактично ототожнює його зі строком позовної давності про поділ майна подружжя після його розірвання. Частиною 1статті 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пунктів 1, 4. частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно статті 137\~ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини 2\~статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно частини\~8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~46,\~56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц. На підтвердження понесених витрат,\~сторона відповідача надала суду договір про надання правової допомоги від 09.07.2021р., детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом, квитанцію № 3 від 12.07.2021р. на суму 8000,00грн. Згідно частин 1-2\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем не заявлялося клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а відтак останнім не доведено неспівмірність витрат понесених відповідачем на правничу допомогу тим критеріям, які визначені у ч.4 ст.137 ЦПК України. Таким чином, з урахуванням вищевказаної обставини, а також виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, стягненню з позивача на користь відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00грн. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved