Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

13 червня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що з 20 серпня 2013 року по 01 квітня 2016 року він працював на посаді водія у відповідача. При звільненні відповідач не провів з ним розрахунок за період з 01 січня по 01 квітня 2016 року. Посилаючись на викладені обставини, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за вказаний період у розмірі 4134 грн. 00 коп. Крім того, через невиплату заробітної плати йому завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях та порушенні нормальних життєвих умов, яку він оцінює у 3000 грн. та просить стягнути з відповідача вказану суму. Позивач в судове засідання не зявився, до судового засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить про їх задоволення. Крім того, зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України, до суду не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не подавав. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд дійшов наступного. З 20 серпня 2013 року по 01 квітня 2016 року [PERSON] працював на посаді водія у фізичної особи-підприємця [PERSON], що підтверджується копією трудового договору від 20 серпня 2013 року, який було зареєстровано в Очаківській державній службі зайнятості за реєстраційним № 14541300315. Також в судовому засіданні було встановлено, що позивачеві за період з 01 січня 2016 року по 01 квітня 2016 року було нараховано заробітну плату на загальну суму 4929 грн. 14 коп., що підтверджується довідкою Очаківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області № 4386/07 від 07 липня 2017 року, виданою по страхувальнику ФОП [PERSON] на підставі відомостей з системи персоніфікованого обліку у системі загальнообовязкового державного пенсійного страхування. Відповідно до ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, а при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи ту обставину, що відповідач свого процесуального обовязку доказування не виконав, не довів суду того факту, що нараховану заробітну плату [PERSON] виплачено, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивача нарахованої та не виплаченої заробітної плати за січень-квітень 2016 року у розмірі 4134 грн. 00 коп. Вирішуючи спір в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, що існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду Україні від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12 та, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковим для всіх судів України. Таким чином, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Суд враховує, що оскільки позивачеві не було сплачено нараховану заробітну плату, йому довелося докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що призвело до моральних страждань. В звязку з невчасним розрахунком він був позбавлений можливості належним чином утримувати свою сімю, що не могло не позначитися на його психологічному стані. Вирішуючи питання про розмір завданої позивачеві моральної шкоди, з врахуванням вищевикладених обставин, виходячи з принципів розумності та справедливості, належна до компенсації моральна шкода судом оцінюється в 1000 грн. З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial