Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

14 вересня 2017 позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. Свої вимоги мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на цей час розірвано. У шлюбі у сторін народилась донька [PERSON], [INFO] Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23.12.2015 з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Позивач зазначає, що не дивлячись на те, що з часу ухвалення судового рішення мінімальний розмір аліментів для дитини відповідного віку значно підвищився, відповідач сплачує аліменти лише в межах мінімальної суми визначеної судом в 2015 році, не приймаючи при цьому участі в додаткових витратах на утримання дитини. На цей час указана сума аліментів значно знецінилася, цих коштів не вистачає на забезпечення у повному обсязі дитини необхідними речами та продуктами харчування. Відповідач сплачує аліменти, але їх не достатньо для утримання дитини, тому у вихованні та фінансовому забезпеченні дитини вона розраховує лише на себе. Відтак, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позов визнає в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищенаведені законодавчі вимоги та позицію Пленуму Верховного Суду України, суд вважає за необхідне зупинитися на наступному. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07.09.2015. У шлюбі у сторін народилась донька - [PERSON], [INFO], яка на цей час проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23.12.2015 у справі № 589/4001/15-ц, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] В`ячеславівни аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 4). Вирішуючи питання про наявність підстав для зміни розміру аліментів, які стягуються з відповідача суд виходить з таких мотивів. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частинами 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України та пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них, та у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, підставою для звернення до суду із позовом про збільшення розміру аліментів відповідно до положень статті 192 Сімейного кодексу України є зміна матеріального або сімейного стану платника або одержувача аліментів, погіршення, або поліпшення стану здоров'я когось із них, та в інших випадках. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частин сьомої та восьмої статті 7 Сімейного кодексу України суд при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дитини. Враховуючи, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача на цей час є незначним та нижчим ніж встановлений законом мінімум, а тому не дозволяє повноцінно утримувати дитину, суд дійшов висновку, що матеріальний стан позивача як одержувача аліментів змінився, зокрема, погіршився, що згідно із статтею 192 Сімейного кодексу України є підставою для збільшення розміру аліментів. З урахуванням викладеного, суд вважає, що визнання відповідачем позову в даному випадку не суперечить вимогам закону та не порушує прав інших осіб, а відтак у суду є всі підстави для задоволення вимог позивача про зміну розміру аліментів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп., від оплати якого позивача звільнено вказаним Законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved