Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

12 червня 2014 року [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просив суд : 1) встановити порядок користування будинком [ADDRESS], а саме : виділити позивачу у користування - кухню площею 19,7 кв.м., житлову кімнату площею 11,3 кв.м., вітальні площею 26,1 кв.м., що розташовані на першому поверсі будинку, загальною площею 57,1 кв.м. Відповідачу виділити у користування - прихожу площею 20,3 кв.м., коридор площею 4,4 кв.м., житлову кімнату площею 14,3 кв.м., що розташовані на мансардному поверсі будинку, загальною площею 39,0 кв.м. Залишити у спільному користуванні - приміщення веранди площею 10,5 кв.м., східцевої площею 5,4 кв.м., котельні площею 7,7 кв.м., санвузол площею 7,0 кв.м., що розташовані на першому поверсі будинку; 2) виділити в натурі на визнати право власності позивача на : ? частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,249 га., що розташована в с. Любарці Бориспільського району Київської області (державний акт КВ № 043220) та на ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку загальною площею 0,25 га., що розташована в с. Любарці Бориспільського району Київської області (державний акт КВ № 043219). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Бориспільського міськрайон-ного суду Київської області від 15.10.2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, за позовною заявою третіх осіб [PERSON], [PERSON], які заявили самостійні вимоги на предмет спору про визнання права власності на майно за позивачем та відповідачем у даному спорі визнано право власності, крім іншого, по ? частині будинку [ADDRESS]; по ? частині земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,249 га., що розташована в с. Любарці Бориспільського району Київської області (державний акт КВ № 043220); по ? частині земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку загальною площею 0,25 га., що розташована в с. Любарці Бориспільського району Київської області (державний акт КВ № 043219). В цій частині рішення суду першої інстанції від 15.10.2013 року рішенням Апеляційного суду Київської області від 24.02.2014 року залишено без змін. Через напружені стосунки з відповідачем, відсутність взаємної згоди щодо порядку користування вищевказаним майном, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Позивач та відповідач, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до зали суду не з'явились. Натомість уповноважили представляти свої інтереси в суді представників. Представник позивача до суду з'явився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача до суду з'явилась, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Представник третьої сторони, належним чином повідомлений про дату, час і місце слухання справи до суду не з'явився. На адресу суду направив лист, яким розгляд справи просив здійснити у його відсутність. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Статтею10, 60 Цивільного процесуального кодексу України України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 02.06.1976 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільних дітей - [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2011 року шлюб між ними розірвано. 12.02.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено догові ВАС № 652262, згідно якого остання придбала житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами за [ADDRESS]. В договорі вказано, що на приватизованій земельній ділянці розміром 0,499 га. розташований житловий будинок, зазначений в інвентарній справі літерами «А-І», житловою площею розміром 38,1 кв.м., господарчі та побутові будівлі і споруди : вбиральня -«Б», сарай - «Г», навіс - «Ж», літня кухня - «М», льох - «Н», криниця - «О», криниця - «К», замощення - «NІ», огорожа - «N» (а.с. 47, 64). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.02.2003 року за № 60926 вбачається, що право приватної власності на вказаний будинок зареєстровано за [PERSON] (а.с. 48). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 043220 від 11.10.2004 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 512 від 12.02.2003 року належить земельна ділянка площею 0,249 га., що розташована в с. Любарці, Любарецька сільська рада, Бориспільський район Київської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а.с.16). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 043219 від 11.10.2004 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 512 від 12.02.2003 року належить земельна ділянка площею 0,250 га., що розташована в с. Любарці, Любарецька сільська рада, Бориспільський район Київської області, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с.17). Також судом встановлено, що 15.10.2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення у цивільній справі № 1005/4369/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, за позовною заявою третіх осіб [PERSON], [PERSON], які заявили самостійні вимоги на предмет спору про визнання права власності на майно (а.с. 5-8). Даним рішенням суду за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності, крім іншого, по ? частині в будинку [ADDRESS]; по ? частині земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,249 га., що розташована в с. Любарці Бориспільського району Київської області (державний акт КВ № 043220) та по ? частині земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку загальною площею 0,25 га., що розташована в с. Любарці Бориспільського району Київської області (державний акт КВ № 043219). В цій частині рішення суду першої інстанції від 15.10.2013 року залишено без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 24.02.2014 року (а.с. 9-11). Крім іншого, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2013 року у цивільній справі № 1005/4369/2012 встановлено, що в будинку [ADDRESS] самовільно проведено реконструкцію та перебудову, а саме : добудовано веранду «а-2», котельню «а-3», прибудову «А-1» та мансарду «А»-1», внаслідок чого змінена внутрішня житлова площа і складає : житлова площа - 51,7 кв.м., загальна - 126,7 кв.м. (а.с.6). Наведене також підтверджується і повідомленням «Бюро технічної інвентаризації» Бориспільської районної ради від 21.02.2012 року за № 368, яке приєднано до матеріалів справи представником позивача (а.с. 105). Разом з тим, наведена обставина, щодо наявності самочинного будівництва, реконструкції та прибудови у вищевказаному будинку, також визнана та підтверджена в судовому засіданні представниками позивача та відповідача. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 356 та ч.1 ст. 357 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2013 року визначено розмір часток сторін у спільному майні, а тому їх права є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється спів-власниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Судом встановлено, що домовленості між сторонами щодо зміни розміру часток у спільній частковій власності немає, частки в майні в натурі не виділені. Доказів протилежного до матеріалів справи не приєднано. У зв'язку з цим вимоги позивача щодо встановлення порядку користування будинком, за яким [PERSON] залишається у користування частина будинку загальною площею 57,1 кв.м., а [PERSON] площею 39,0 кв.м. є такими, що не відповідають вимогам ст. 358 Цивільного кодексу України, встановленому за рішенням суду розміру часток та порушують право співвласника [PERSON] на ідеальну частку в майні. Крім того, дана позовна вимога не підлягає задоволенню і тому, що до складу приміщень, порядок користування якими просить встановити позивач, віднесено веранду «а-2», котельню «а-3», прибудову «А-1» та мансарду «А»-1», які є самочинним будівництвом, що підтверджується показами представників сторін та доказами у справі. Так, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 року право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Незважаючи на неодноразове роз'яснення головуючим сторонам у справі прав і обов'язків, визначених ст. 10, 27, 31, 207 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача позовні вимоги не уточнив і не змінив. Позовна вимога про виділення в натурі на визнання права власності позивача на ? частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,249 га. та на ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку загальною площею 0,25 га., що розташовані в с. Любарці Бориспільського району Київської області також не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Право власності позивача на ? частину вищевказаних земельних ділянок вже встановлено рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2013 року (а.с. 5-8). Згідно ст. 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ст. 158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Згідно ст. 86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності. Судом встановлено, що на земельних ділянках, в яких позивач просить виділити в натурі по ? частині, розташовано будинок [ADDRESS]. Виділення в натурі частини земельної ділянки прямо пов'язано з виділенням в натурі часток в будинку або встановленням порядку користування ним між позивачем та відповідачем. Як вже встановлено судом, частки співвласників у вказаному будинку в натурі не виділені, а порядок користування ним не встановлений та не погоджений. У звязку з цим, встановлення порядку користування земельною ділянкою, її поділ або виділення часток в натурі можливий лише після проведення поділу в натурі або встановлення порядку користування вказаним житловим будинком разом з господарськими будівлями та спорудами. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed