Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

12 лютого 2019 року представник позивача звернувся з позовом до суду про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями як частку у спільній власності колишнього подружжя та про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог представник зазначив, що 22 січня 1972 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Глобинської селищної ради депутатів трудящих Полтавської області від 23 травня 1973 року відповідачу було надано дозвіл на будівництво будинку за адресою: [ADDRESS] , якому пізніше була присвоєна адреса: [ADDRESS] . У 1975 році позивач та відповідач збудували та ввели в експлуатацію житловий будинок. 15 лютого 1985 року шлюб між ними було розірвано. Під час розгляду цивільної справи № 527/90/16-ц за позовом позивача до [PERSON] , Глобинської міської ради про визнання права власності на будинок по [ADDRESS] , позивачу стало відомо, що її колишній чоловік зареєстрував на себе особисто право власності на земельну ділянку та житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташовані по [ADDRESS] , які в подальшому подарував [PERSON] , а останній в подальшому продав їх [PERSON] 03 вересня 2018 року рішенням Глобинського районного суду Полтавської області були визнані недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім`я [PERSON] , договори дарування житлового будинку та земельної ділянки на ім`я [PERSON] , витребувано з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та скасовано державну реєстрацію прав власності. Оскільки на даний час [PERSON] не визнає право власності позивача на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, а також у позивача відсутні правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно, єдиним способом захисту є визнання права власності на вказане нерухоме майно. Крім того, позивач має право на 1/2 частину спірного будинку за набувальною давністю, оскільки після розірвання шлюбу 15 лютого 1985 року відповідач виїхав з будинку та до сьогоднішнього дня у ньому не проживає, жодних витрат на утримання та обслуговування його не несе. З часу розлучення з відповідачем, позивач несе усі витрати з утримання та обслуговування будинку та господарських споруд, у 2005 році газифікувала за власні кошти будинок, у 2010 році збудувала водну свердловину, постійно проводила поточні ремонти будинку, а у 2013 році капітальний ремонт, з 03 січня 1989 року постійно зареєстрована у спірному будинку. Посилаючись на викладене, представник позивача просив суд, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як частку у спільній сумісній власності подружжя та на 1/2 частну зазначеного будинку за набувальною давністю. 07 березня 2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому вказав, що заперечує проти позовних вимог позивача, оскільки 11.12.1981 року шлюб між ним та позивачем було розірвано, після розірвання шлюбу встановлюється трирічний строк позовної давності. Разом з тим, позивач знаючи про своє право на поділ майна ще у 1981 році зверталася до Глобинського районного суду, тому строк позовної давності минув у 1984 році. Крім того, у 2013 році він займався виготовленням технічної документації на спірний будинок та у 2016 році позивач зверталася до суду з позовом про визнання права власності за нею за набувальною давністю, отже позивач була обізнана про своє порушене право. Також, позивач уже зверталася до суду з позовом про визнання права власності на будинок за набувальною давністю та у задоволенні вказаного позову позивачу було відмовлено (а.с.58-65). 07 березня 2019 року відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності із підстав зазначених у відзиві на позовну заяву (а.с.93-98). 27 березня 2019 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя за Кодексом про шлюб і сім`ю, однак позивачем було подано позов не про поділ майна подружжя, а про визнання права власності як на частку спільній сумісній власності подружжя та на частину за набувальною давністю. Крім того, позивач дізналася про порушення її прав лише 12 серпня 2016 року під час судового розгляду цивільної справи, в ході розгляду якої встановлено, що 15 грудня 2014 року [PERSON] зареєстрував на себе особисто право власності на житловий будинок (а.с.116-119). 07 березня 2019 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на житловий будинок (а.с.101-106). Ухвалою суду від 14 березня 2019 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом (а.с.112). В обґрунтування зустрічного позову позивач зазначив, що 22 січня 1972 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Під час шлюбу у 1975 році ними було побудовано будинок, розташований за адресою на даний час: [ADDRESS] . Рішенням суду їх шлюб було розірвано 11.12.1981 року. У зв`язку з тим, що позивач за первісним позовом не скористалася протягом встановленого строку позовної давності на поділ спільно нажитого майна, ним було розпочато оформлення права власності на житловий будинок. 20.08.1988 року ним було отримано Акт прийому в експлуатацію закінченого будівництвом житлового та господарських будівель забудовника по [ADDRESS] на себе як цілу частку, у 2013 році було виготовлено технічну документацію на будинок та земельну ділянку та зареєстровано право власності. В подальшому, рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 03.09.2018 року скасовано право власності за ним на будинок та земельну ділянку, чим приведено статус його майна у стан, який діяв до 15.12.2014 року. Отже єдиним документом, що підтверджує його право власності на будинок є Акт прийому в експлуатацію закінченого будівництвом житлового та господарських будівель забудовника по [ADDRESS] від 20.08.1988 року, який свідчить про його одноосібне право власності на оспорюваний будинок. Посилаючись на викладене, позивач за зустрічним позовом, просив суд, визнати за ним право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] як цілу частку. 03 квітня 2019 року представник відповідача за зустрічним позовом подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якому зокрема зазначив, що зустрічний позов є безпідставним на необґрунтованим, оскільки позивач за зустрічним позовом стверджує, що він є власником спірного житлового будинку відповідно до Акту прийому в експлуатацію закінченого будівництвом житлового та господарських будівель забудовника по [ADDRESS] від 20.08.1988 року. Однак, до зустрічного позову [PERSON] не додав документу власника з реєстраційним написом або реєстраційного посвідчення на нерухоме майно (а.с.124-128). Позивач та її представник за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримали із наведених у позові та відповіді на відзив підстав та заперечували проти задоволення зустрічного позову із наведених підстав у відзиві. Відповідач та його представник за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали із наведених у ньому підстав, проти задоволення первісного позову заперечували із підстав зазначених у відзиві. Вислухавши пояснення сторін та їх представників за первісним та зустрічними позовами, пояснення свідків, дослідивши матеріали, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. З 22 січня 1972 року [PERSON] та [PERSON] \-ч перебували в зареєстрованому шлюбі (а. с. 66). Рішенням Глобинського районного народного суду Полтавської області від 11 грудня 1981 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.66). 15 лютого 1985 року, розлучення сторін було зареєстроване в органах реєстрації актів громадянського стану, про що видане свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.18). Статтею 44 КпШС України (1963 року), яка регулює час припинення шлюбу в разі розлучення встановлено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Отже, за таких обставин, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 22 січня 1972 року до 15 лютого 1985 року. Рішенням Глобинської селищної ради депутатів трудящих Полтавської області від 23 травня 1973 року [PERSON] було надано дозвіл на будівництво будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.13). У 1975 році подружжям [PERSON] за спільні кошти було збудовано житловий буди\-нок, що підтвердили в судовому засіданні сторони. Відповідно до Акту прийому в експлуатацію закінченого будівництвом житлового та господарських будівель забудовника по [ADDRESS] від 20.08.1988 року, вказаний будинок прийнято в експлуатацію (а.с.14-15). Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2018 року, визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім`я [PERSON] на жит\-ловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , видане Реєстраційною службою Глобинського районного управління юстиції Полтавської області 15.12.2014 року та скасувано державну реєстрацію права власності на нього, номер запису про право власності: 8077141 від 15.12.2014 року. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім`я [PERSON] на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5320610100:50:005:2223, видане Реєстраційною службою Глобинського районного управління юстиції Полтавської області 15.12.2014 року та скасувано державну реєстрацію права власності на неї, номер запису про право власності: 8069068 від 15.12.2014 року. Визнано недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] жит\-лового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Полтавської області Джусь C.B. 21.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 630 та скасувано державну реєстрацію права власності [PERSON] на нього, номер запису про право власності: 12155651 від 21.11.2015 року. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , земе\-льної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,08 га, кадастровий номер 5320610100:50:005:2223, посвідчений приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Полта\-всякої області Джусь C.B. 21.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 631 та скасувано державну реєстрацію права власності на неї, номер запису про право власності: 12155651 від 21.11.2015 року. Витребувано з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будів\-лями та земельну ділянку, площею 0,08 га, кадастровий номер 5320610100:50:005:2223, розташовані за адресою [ADDRESS] та скасувано державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок, номер запису про право власності:15852844 від 11.08.2016 року та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, номер запису про право власності:15852887 від 11.08.2016 року (а.с.26-32). На підставі вказаного рішення суду було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 33-35). Отже, судом встановлено, що право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на час розгляду справи судом ні за ким не зареєстровано. Як встановлено судом, у 1975 році в період перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами за спільні кошти було збудовано житловий буди\-нок за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст. 22 КпШС України (1963 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Приймаючи до уваги те, що спірний житловий будинок побудований сторонами в період зареєстрованого шлюбу, суд дійшов висновку, що він є спільною сумісною власністю подружжя. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2018 року, яке набрало законної чинності також встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Приймаючи до уваги викладене, суд критично відноситься до тверджень позивача за зустрічним позовом, що він має право на визнання за собою права власності на спірний житловий будинок в цілому, оскільки Акт прийому в експлуатацію свідчить про його одноосібне право власності на житловий будинок, тому що оформлення документів на ім`я [PERSON] не спростовує того факту, що майно нажите подружжям за час шлюбу. . Надаючи оцінку позовним вимогам позивача за первісним позовом в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку за набувальною давністю суд зазначає наступне. Судом в ході судового розгляду згідно пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] встановлено, що у спірному будинку постійно проживає [PERSON] - позивач за первісним позовом, яка здійснює догляд за ним, його обслуговування та ремонт. [PERSON] - відповідач за первісним позовом з 1984-1988 року у спірному будинку не проживає. В ході судового розгляду зазначені обставини підтвердив [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналізуючи зазначену норму матеріального права, суд зазначає наступне, що для визнання права власності за набувальною давністю необхідно зокрема встановити, що майно яким заволоділа особа є чужим, те що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття власності. На підставі викладеного, суд зазначає, що до даних правовідносин не може бути застосовано положення ч. 1 ст. 344 ЦК України, оскільки сторони набули майно в період зареєстрованого шлюбу, отже воно не є чужим та у сторін є підставі для набуття права власності, а до даних правовідносин підлягають застосуванню норми КпШС України (1963 року), а також Сімейного кодексу України. У даному випадку встановлені обставини стосовно того, що [PERSON] - відповідач за первісним позовом з 1984-1988 року у спірному будинку не проживає не впливають на підставу набуття ним права власності на нього. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку за набувальною давністю до задоволення не підлягають. Відповідно до ст. 22 КпШС України (1963 року), кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подруж\-жя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з ін\-ших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Приймаючи до уваги викладене, а також те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а також враховуючи що частки майна дружини та чоловіка є рівними, суд визнає за [PERSON] та [PERSON] право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] по 1/2 частині за кожним, як частку у спільній сумісній власності подружжя, тому первісний та зустрічний позови підлягають частковому задоволенню. Відповідачем за первісним позовом подано клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог, посилаючись на те, що трирічний строк позовної давності сплив. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 72 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частинами 1, 5 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (частина перша статті 66 СК України). Виходячи зі змісту зазначеної статті домовленість про порядок користування спільним майном подружжя може бути досягнута в усній, вимога про обов`язкову письмову форму відсутня. Після розірвання шлюбу [PERSON] постійно проживала у спірному будинку, порушення її прав на нього відбулося з часу отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на будинок на своє ім`я в цілому, а саме з 15.12.2014 року та здійснення в подальшому його дарування на ім`я [PERSON] , про що [PERSON] стало відомо під час розгляду цивільної справи № 527/90/16-ц (а.с.75-77). Факт того, що [PERSON] у 1981 році зверталася до Глобинського районного суду Полтавської області з позовом про розподіл домоволодіння не свідчить про виникнення порушення її прав на володіння спірним будинком у 1981 році. Відповідно до ч. 2,3 ст. 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Враховуючи те, що 17 серпня 2016 року позивач [PERSON] зверталася з позовом до суду про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки, про визнання недійсними та скасування свідоцтв, про визнання право власності та про витребування з незаконного володіння, строк позовної давності було перервано, тому, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено, тому підстави для відмови в позові з цих обставин відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК україни, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК україни, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що як позивачем за первісним так і позивачем за зустрічним позовами було заявлено позовні вимоги про визнання права власності на спірний будинок в цілому, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовів, а саме про визнання права власності по 1/2 частині за кожним, тому сплачений судовий збір, а також витрати на правову допомогу не підлягають розподілу між ними.

Outcome: partial