Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

13 липня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом, в якому просила стягнути на її користь з [PERSON] суму боргу за договором позики 16000 гривень та 4243 гривні 60 копійок судових витрат. В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначила, що 30 січня 2015 року вона уклала із відповідачем [PERSON] договір позики, в рамках якого йому було передано 16000 гривень, про що відповідач надав письмову розписку. З настанням строку повернення грошових коштів, відповідач добровільно не виконав своїх зобовязань в звязку з чим позивач змушена була звернутися до суду. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав з наведених у позові мотивів, просив розгляд справи здійснювати без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. До суду повернулися поштові повідомлення про неможливість вручення судової повістки за закінченням терміну зберігання. Однак, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованої у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином, враховуючи відсутність відповідача за адресою його реєстрації, що підтверджена інформацією Золочівського районного сектору ГУ ДМС України в Харківській області, суд вважає його таким, що повідомлений про дату судового засідання належним чином. Враховуючи, що відповідачем не було надано заяви про розгляд справи за його відсутності, судом було прийнято рішення про розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів за відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. З доданої до позову розписки вбачається, що 20 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Згідно угоди від 30 січня 2015 року відповідач позичив строком до 20 лютого 2015 року 16 000 гривень. Як вбачається з позовної заяви, станом на момент подачі позову грошові кошти не повернуто. Вирішуючи спір суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, ЦК України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] прийняв на себе зобов`язання в порядку ст. 1049 ЦК України по поверненню грошових коштів, проте в порушення ст. 625 ЦК України зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість перед позивачем у загальній сумі 16000 гривень, добровільно позичені кошти відповідач на вимогу позивача не повернув, у зв`язку з чим остання змушена був звернутися до суду з позовом, сплативши судові витрати. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України та наявність в матеріалах справи квитанцій про сплату судового збору на суму 243,60 гривень та акту про оплату витрат на правову допомогу на суму 4000 гривень, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Outcome: approved