Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

14.11.2018 р., [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу від 12 червня 2018 року транспортних засобів недійсними та витребування з незаконного володіння у [PERSON] транспортних засобів - пасажирських автобусів, якій впродовж розгляду справи декілька разів уточнювався. Ухвалою судді Суворовського районного суду міста Одеси Сувертак І. В. від 06 грудня 2018 року прийнято зазначену цивільну справу до свого провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 06.05.2019 р., ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси було залучено в якості третьої особи ТОВ «Сів-Сервіс», код ЄДРПОУ 37829014, м. Чорноморськ, вулиця Хантадзе,19, Одеської області. 17.01.2019 року, відповідачем - [PERSON] , подано відзив (Т.1. а.с. 69-71). 09.09.2019 р., третя особа подала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та відсутності претензій у випадку анулювання договорів купівлі-продажу за рішенням суду. (Т.1 а.с.182). 10.02.2020 р., Суворовським районним судом м.Одеси, було постановлено ухвалу, якою позовну заяву [PERSON] - залишено без розгляду. 11.06.2020 р., постановою колегії суддів Одеського апеляційного суду, ухвалу суду першої інстанції від 10 лютого 2020 року про залишення позову без розгляду скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Суворовського районного суду м. Одеси. 23.07.2020 р., ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси було продовжено розгляд цивільної справи. 07.09.2020 р., ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси було задоволено клопотання представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову - задоволено та заборонено будь-яким особам, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати реєстраційні дії відносно транспортних засобів в тому числі територіальними органами з надання сервісних послуг МВС, центрам надання адміністративних послуг, вносити зміни щодо власника (заборону на зняття з обліку та/або перереєстрацію) наступних транспортних засобів : автобус пасажирський БАЗ модель А079.04 рік випуску 2006 р. VIN/номер кузова [NUMBER] та автобус пасажирський марки БАЗ модель А079.14 рік випуску 2006 vin/ номер кузова: [NUMBER] , шляхом внесення відповідного запису про заборону до Єдиному державного реєстру МВС. 05.04.2021 р., представником позивача адвокатом Крупка О.О., подано на адресу суду заяву про зміну предмету позову в якому вона просила суд визнати недійсними договори комісії від 12.06.2018 р. № 6425/18/001330 та № 6425/18/001333; визнати недійсними договори купівлі-продажу транспортних засобів від 12.06.2018 р. № 6425/18/001330 та № 6425/18/001333; визнати право власності на транспортні засоби, а саме: автобус пасажирський БАЗ модель А079.04 рік випуску 2006 р., номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ; [NUMBER] та автобус пасажирський марки БАЗ модель А079.14 рік випуску 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] ; [NUMBER] за [PERSON] ; зобов`язати територіальний орган з надання сервісних послуг МВС провести державну реєстрацію транспортних засобів; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] та передати власнику [PERSON] транспортні засоби (Т.2 а.с.125-126). 05.04.2021 р., ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси, прийнято до розгляду заяву представника позивача адвоката Крупка О. О. про зміну предмету позову. 03.06.2021 р., у даній справі проведено підготовче судове засідання, за наслідками якого закрито підготовче провадження у даній справі, а справу призначено до судового розгляду. Позивач посилається на те, що він був власником транспортних засобів, а саме: пасажирського автобуса марки БАЗ, модель А079.04, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] та пасажирського автобуса марки БАЗ А079.14, державний номер [NUMBER] . Розпорядившись своїм майном, 02.02.2017 р., він надав [PERSON] (чоловіку доньки, на момент звернення до суду з даним позовом шлюб між сторонами вже було розірвано) довіреності на керування та розпорядження своїми транспортними засобами строком на 5 років. Однак, в червні 2018 року [PERSON] повідомив [PERSON] про повернення транспортних засобів та забрав довіреності, технічні паспорти [PERSON] йому не віддав, у зв`язку з чим Позивач усно звернувся до органів МВС, які йому й порадили анулювати довіреності. Саме у нотаріуса 14.06.2018 р., [PERSON] стало відомо про те, що [PERSON] без його згоди, в порушення закону з боку нотаріуса, отримав дублікат вищезазначених довіреностей. 12.06.2018 р. [PERSON] уклав договори купівлі-продажу вищезазначених пасажирських автобусів з [PERSON] , яка є його мамою за суму, яка значно менше ринкової вартості, тобто договори купівлі-продажу № 6425/1 8/001330 та № 6425/18/001330 від 12.06.2018р., були направлені виключно на юридичну зміну власника транспортних засобів без мети настання інших правових наслідків та взагалі всупереч інтересів позивача. В судовому засіданні, представник [PERSON] позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, заявах про зміну предмету позову та поясненнях у судовому засіданні. Представник відповідачів - адвокат Рудольф К.С., проти позову заперечувала, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та пояснень наданих у судовому засіданні. Заперечуючи проти позову, зазначили, що [PERSON] та [PERSON] до 03.10.2018 р. перебували у родинних стосунках, а саме він був одружений на доньці Позивача більш ніж 20 років. Спірні транспортні засоби колись на праві власності належали саме [PERSON] . Однак, після погашення кредиту за них у 2011 та у 2012 роках, було прийнято рішення про їх продаж [PERSON] , але за ціну, яка була менша ніж ринкова вартість даних пасажирських автобусів. Саме в дні укладення договорів купівлі-продажу вищезазначених транспортних [PERSON] надав [PERSON] нотаріально посвідчені довіреності на керування та розпорядження транспортними засобами строком на 5 років, після закінчення строку дії котрих, Позивач надав їх повторно. Фактично, всі ці роки [PERSON] мав право користуватися та розпоряджатися спірними транспортними засобами. На початку червня 2018 р., [PERSON] виявив, що загубив довіреності від 02.02.2017 р., зателефонував [PERSON] , який в свою чергу сказав, щоб [PERSON] пішов до нотаріуса та отримав дублікат, знаючи про його намір та надав усну згоду на продаж спірних транспортних засобів саме [PERSON] , адже напередодні усно досяг згоди між нею щодо ціни, яка вища за ту, яку він сплатив свого часу при покупці у [PERSON] транспортних засобів, та всіх істотних умов договору. В свою чергу, [PERSON] звернувся з відповідною заявою до державного нотаріуса Великомихайлівської районної державної нотаріальної контори Одеської області, ним були отримані дублікати довіреностей від 02.02.2017 року, на підставі чого й були укладені договори. Дійсність довіреності ніколи не оспорювалась позивачем. Саме 14.06.2018 р., [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про скасування довіреностей від 02.02.2017 р. наданих [PERSON] , адже 13.06.2018 р., його донька наполягла на цьому, у зв`язку з тим, що на той час між нею та [PERSON] (свекрухою) вже погіршилися взаємовідносини. Заслухав пояснення сторін , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] на праві приватної власності належало два пасажирських автобуса, а саме: пасажирський автобус марки БАЗ, модель А079.04, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] та пасажирський автобус марки БАЗ А079.14, державний номер [NUMBER] . З поданих до суду письмових доказів вбачається, що 02.02.2017 р., [PERSON] надав [PERSON] дві довіреності, посвідчені державним нотаріусом Великомихайлівської районної державної нотаріальної контори - Трофімовою С.О., бланк НВО 561949 зареєстрована в реєстрі за № 1-175 та довіреність бланк НВО 561950 зареєстрована в реєстрі за № 1-176, з правом серед іншого: продати, обміняти, тощо крім дарування належний йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого РЕВ № 8 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 13.03.2012 року, автобусом пасажирським марки БАЗ, модель А079.14, 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрованим у тій же установі тоді ж та належний йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 08.02.2001 року, автомобілем марки БАЗ, модель А079.04, тип - автобус пасажирський, 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] ; [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрованим у тій же установі тоді ж (Т.1 а.с. 7-8). Для виконання доручення, [PERSON] було наділено правом представлення інтересів позивача, серед іншого, пов`язаних з відчуженням транспортного засобу та підписом договорів цивільно-правового характеру, серед іншого, щодо розпорядження та користування транспортним засобом. Також [PERSON] було наділено правом одержувати належні [PERSON] за результатами згаданих угод грошові суми. Довіреності були видані з правом передоручення повноважень строком на п`ять років і дійсні до 02.02.2022 р. 12.06.2018 р. між [PERSON] , як представником [PERSON] (комітент) та ТОВ «СІВ-СЕРВІС» (комісіонером) було укладено два договори комісії № 6425/18/001330 та № 6425/18/001333. Згідно з п. 1, розділу І договору Комісії № 6425/18/001333 від 12.06.2018 р., Комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені правочин щодо продажу транспортного засобу: марки БАЗ А079.14, 2006 року випуску, жовтого кольору номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , за ціною не нижче узгодженою сторонами, а саме: 36 500 грн. Згідно з п. 1, розділу І договору Комісії 6425/18/001330 від 12.06.2018 р., Комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені правочин щодо продажу транспортного засобу марки БАЗ А079.04, 2006 року випуску, білого кольору номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , за ціною не нижче узгодженою сторонами, а саме: 37 000 грн. Винагорода комісіонера склала 80 грн. (п.1.3. розділу І договорів комісії). 12.06.2018 р., між ТОВ «СІВ-СЕРВІС» (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено два договори купівлі-продажу транспортного засобу № 6425/18/001330 та № 6425/18/001333. Згідно з п.1.1. договору купівлі-продажу засобу № 6425/18/001330 на умовах даного договору Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу (відповідно до п.189.3 ст.189 Податкового кодексу України) марки БАЗ А079.14, 2006 року випуску, жовтого кольору номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Згідно з п.1.1. договору купівлі-продажу засобу № 6425/18/001333 на умовах даного договору Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу (відповідно до п.189.3 ст.189 Податкового кодексу України), марки БАЗ А079.04, 2006 року випуску, білого кольору номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Відповідно до п.2.1. договорів купівлі-продажу, передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору. Згідно з п.2.2. договорів купівлі-продажу, Покупець набуває право власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами даного договору купівлі-продажу. Згідно з п.3.1. договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6425/18/001330 за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 37 000 грн. Відповідно до п. 3.1. договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6425/18/001333 за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 36 500 грн. Відповідно до п.9.1. договорів купівлі-продажу, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання. Згідно з розділом 10 договорів купівлі-продажу, договір підписаний повноваженими особами. За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України, з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України). Відповідно до ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч.1 ст.245 ЦК України). Отже, довіреність підтверджує наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Видаючи довіреність, позивач усвідомлював наслідки своїх дій. Як вбачається з тексту довіреності, [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися від його імені пасажирськими автобусами, у тому числі продати, обміняти, тощо, крім дарування. Суд критично ставиться до посилання Позивача щодо того, що [PERSON] без його згоди, в порушення закону з боку нотаріуса, отримав дублікат довіреностей. Видача дублікатів нотаріальних документів регламентується главою 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України N 296/5 від 22.02.2012 р. (надалі - Наказ). Відповідно до ст. 1 Глави 22 Наказу, у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. Дублікати документів, посвідчених або виданих нотаріусом, можуть бути видані за письмовою заявою спадкоємців осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, а також виконавця заповіту та на запит нотаріуса, яким заведено спадкову справу. У цьому разі нотаріусу, крім свідоцтва про смерть таких осіб, подаються документи, які підтверджують їх родинні стосунки (свідоцтво виконавця заповіту). Згідно до ст..5 Глави 22 Наказу, нотаріус при видачі дубліката втраченої довіреності перевіряє дійсність цієї довіреності за даними Єдиного реєстру довіреностей. Дублікати втрачених довіреностей підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей відповідно до Положення про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2006 № 111/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.12.2006 за № 1378/13252 (із змінами). Таким чином, в главі 22 Наказу не зазначено, що видача дублікату довіреності здійснюється виключно за зверненням довірителя. Доказів скасування довіреностей до часу вчинення повіреним спірних правочинів або визнання їх у встановленому законом порядку недійсними суду не подано. Навпаки, представником Позивача в судовому засіданні висловлено думку, що це неможливо, адже на даний час довіреності анульовано. Окрім того, не підтверджено належними та допустимими доказами твердження Позивача, що він забрав у [PERSON] оригінали довіреностей від 02.02.2017 р., а технічні на спірні пасажирські автобуси, останній йому не віддав У позовній заяві та при наданні пояснень представником Позивача, зазначалось, що [PERSON] уклав договори купівлі-продажу вищезазначених пасажирських автобусів з [PERSON] , яка є його мамою за суму, яка значно менше ринкової вартості, тобто договори купівлі-продажу № 6425/18/001330 та № 6425/18/001330 від 12.06.2018 р., були направлені виключно на юридичну зміну власника транспортних засобів без мети настання інших правових наслідків та взагалі всупереч інтересів позивача. Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчиняти представнику, при цьому зазначені дії мають бути правомірними, конкретними та здійсненими. Суттю представництва є вчинення представником правочинів від імені та в інтересах особи, яку представляють, відповідно до наданих йому повноважень. Саме тому правочин, вчинений представником, породжує права і обов`язки для сторони, яку представляють, якщо він здійснений представником в межах повноважень. Під перевищенням повноважень слід розуміти ситуацію, коли представник має певні повноваження на вчинення правочину, проте вчиняє його з відхиленням від змісту та обсягу таких повноважень. Тобто, відбувається самостійне збільшення представником обсягу права на вчинення юридичних дій, визначених у довіреності. На підставі довіреності від 02.02.2017 р., [PERSON] , як власник пасажирських автобусів надав [PERSON] , право зокрема, відчужити належні йому автотранспортні засоби. Як вбачається із змісту довіреностей від 02.02.2017 р., вони взагалі не містять умов, за якою при продажу пасажирського автобусу, його вартість повинна бути. При цьому, суд звертає увагу на те, що Позивач не був позбавлений права включити таку умову в текст довіреності. Окрім того, в вищевказаних довіреностях також не було зазначено кому саме можуть бути продані пасажирські автобуси. Також суд звертає увагу на те, що загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України). Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суду не надано доказів про те, що у позивача була відсутня воля на укладення договору купівлі-продажу спірних пасажирських автобусів як і доказів відсутності волі на продаж транспортних засобів за ціною, визначеною у договорах купівлі-продажу транспортного засобу № 6425/18/001330 та № 6425/18/001333 від 12.06.2018 р. Відповідно до ч.1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Верховний Суд України у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Для задоволення позовних вимог за ст.232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. З огляду на викладене, для оцінки договору як такого, що укладений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, однією з обставин, що підлягають доказуванню є наявність умисної змови представника, який здійснює укладення договору від імені довірителя - сторони цього договору, з іншою його стороною. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наявність змови не підтверджується самим лише фактом продажу автомобіля, як вважає Позивач, за заниженою ціною та матері [PERSON] - [PERSON] . Доказів, які б давали підстави вважати, що [PERSON] вступив у зловмисну змову з [PERSON] матеріали позову не містять та при судовому розгляді не встановлено. Суд звертає увагу на те, що чинним законодавством не передбачена мінімальна чи максимальна ціна на продаж пасажирських автобусів, а також не заборонено укладання договорів купівлі-продажу між родичами, в тому числі діючих на підставі довіреностей. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. [PERSON] володіє пасажирськими автобусами на підставі договорів купівлі - продажу транспортного засобу № 6425/18/001330 та № 6425/18/001330 від 12.06.2018р.. Недійсність даних договорів судом не встановлена, а тому [PERSON] володіє пасажирськими автобусами на законних підставах. Позовна вимога про витребування із незаконного володіння [PERSON] на користь позивача: автобуса пасажирського БАЗ модель А079.04 рік випуску 2006 р., номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ; [NUMBER] та автобуса пасажирського марки БАЗ модель А079.14 рік випуску 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] , є похідною і не підлягає задоволенню з підстав, зазначених вище. Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України ,суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, враховуючи вказані вище факти, вважає, що позивачем позов не доведений. У зв,язку з недоведеністю позовних вимог, суд відмовляє в їх задоволенні.

Outcome: dismissed