Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

12 квітня 2018 року на підставі ухвали Корольовського районного суду Житомирської області до Андрушівського районного суду Житомирської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В позовній заяві на обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20 червня 2016 року він надав відповідачу грошову позику в сумі 15000,00 грн., для працевлаштування за кордоном. Відповідач надав позивачу відповідну розписку, згідно якої [PERSON] повинен був повернути кошти до 01 жовтня 2016 року. Однак відповідач не виконав свої зобов'язання та станом на 01 жовтня 2016 року не повернув кошти. Позивач неодноразово звертався до родичів відповідача, починаючи з 01.10.2016 року, з проханням повернути кошти, однак вони повідомляли, що [PERSON] за місцем проживання відсутній, перебуває за межами України та позику повертати відмовляється. В наслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань виникла заборгованість, яка складається з наступного: 15000, 00 грн. - сума боргу за договором позики; 2760,00 грн. - сума втрат від інфляції; 563,42 грн. - сума 3% річних, а всього - 19033,42 грн.Позивач просить стягнути суму боргу та судові витрати. В судовому засіданні 22.06.2018 року позивач позовні вимоги підтримав, але просив надати час для врегулювання спору в позасудовому порядку. В подальшому на адресу суду направив заяву про розгляд справи в його відсутність, зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю. В судовому засіданні 25.07.2018 року відповідач підтвердив, що позичав у [PERSON] 15000 грн. В подальшому в судові засідання не з'являвся, про причини неявки суд не повідомляв, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, суд встановив: 20 червня 2016 року позивач надав відповідачу грошову позику в сумі 15000,00 грн., для працевлаштування за кордоном. Відповідач надав позивачу відповідну розписку, згідно якої [PERSON] повинен був повернути кошти до 01 жовтня 2016 року (а.с. 8). Однак відповідач не виконав свої зобов'язання та станом на 01 жовтня 2016 року не повернув кошти. Позивач неодноразово звертався до родичів відповідача, починаючи з 01.10.2016 року, з проханням повернути кошти, однак вони повідомляли, що [PERSON] за місцем проживання відсутній, перебуває за межами України та позику повертати відмовляється. В наслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань виникла заборгованість, яка складається з наступного: 15000, 00 грн. - сума боргу за договором позики; 2760,00 грн. - сума втрат від інфляції; 563,42 грн. - сума 3% річних, а всього - 19033,42 грн.. При пред'явленні позову позивачем було сплачено судовий збір (а.с. 1). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. З наявної в матеріалах справи розписки від 20 червня 2016 року вбачається, що відповідач зобов'язався повернути борг позивачу до 01.10.2016 року. Судом враховується, що розписка містить в собі відомості щодо строку погашення боргу, скріплені підписом відповідача. Отже, розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг визначених в сумі 15000 гривень готівкою та зобов'язання щодо повернення боргу у визначений строк. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене суд задовольняє позов, стягує з відповідача 15000 грн. 00 коп. - суми боргу за договором позики; 2760 грн. 00 коп.- суми втрат від інфляції; 563 грн. 42 коп.. - суми 3% річних, а всього - 19033 грн.42 коп. та 704 грн. 80 коп. судових витрат.

Outcome: approved