Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

12 грудня 2012 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 15 березня 2005 року вона була прийнята на посаду інженера по ремонту І категорії господарського підрозділу до Інституту серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова АМН України. Наказом № 259-п від 03 грудня 2012 року її було звільнено з займаної посади відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що звільнення є незаконним та безпідставним, оскільки відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, а саме її не було ознайомлено з наказом про звільнення з роботи та копія наказу вручена не була. Їй не було відомо про жодне стягнення, яке було застосоване щодо неї до її звільнення, вона ніколи не давала письмових пояснень з цього приводу, тому звільнення за п. 3 ст.40 КЗпП України не відповідає вимогам закону. Такими діями відповідач порушив її прав на працю, чим завдав моральні та фізичні страждання, зокрема, її було позбавлено права на існування, оскільки вона одинока та не має жодних інших доходів, також зазначені дії негативно відобразилися на стані її здоров'я. Просила суд ухвалити рішення, яким: - поновити її на посаді інженера по ремонту І категорії господарського підрозділу Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України»; - стягнути з Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 грудня 2012 року; - зобов'язати Державну установу «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2013 року позов [PERSON] задоволено частково. Скасовано п. 6.1 наказу Державної установи Національного інституту серцево-судинної хірургії імені М.Амосова АМН України № 259-п від 03 грудня 2012 року в частині звільнення з займаної посади [PERSON] Поновлено з 03 грудня 2012 року [PERSON] на роботі на посаді інженера з ремонту І категорії господарської частини Державної установи Національного інституту серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова АМН України. Стягнуто з Державної установи Національного інституту серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова АМН України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 грудня 2012 року по 16 травня 2013 року в розмірі 9433 гривні 61 копійки (за вирахуванням усіх обов'язкових платежів та зборів). Стягнуто з Державної установи Національного інституту серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова АМН України на користь [PERSON] компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 500 гривень. В іншій частині позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді інженера з ремонту І категорії господарської частини Державної установи Національного інституту серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова АМН України. Стягнуто з Національного інституту серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова АМН України на користь держави судовий збір в розмірі 344 гривні 10 копійок (т. 1, а.с. 178-181). Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 липня 2012 року скасовано рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2013 року та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову [PERSON] (т. 1, а.с. 220-224). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2014 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2013 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 липня 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд у іншому складі суду (т. 1, а.с. 248-250). У судовому засіданні при новому розгляді справи позивач та її представник підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити з наведених у ньому підстав. Вважають, що права позивача були порушені відповідачем. Представники відповідача проти задоволення позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість заявлених вимог. Пояснили суду, що за час роботи [PERSON] як працівник зарекомендувала себе з негативної сторони, до виконання своїх обов'язків ставилась безвідповідально, а тому її звільнення за п. 3 ст.40 КЗпП України є правомірним. На підставі рапортів та доповідних записок про невиконання нею трудових обов'язків вона двічі притягувалась до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани (т. 2, а.с. 20-23). Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась, у матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи без її участі (т.1, а.с. 51-52). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено та не оспорювалось учасниками судового розгляду, що на підставі наказу № 27-к від 15 березня 2005 року [PERSON] була прийнята на роботу до Інституту серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України на посаду інженера по ремонту 1 категорії господарського підрозділу (служби по ремонту обладнання) (т. 1, а.с. 21). У відповідності до посадової інструкції інженера з ремонту [PERSON] (т. 1, а.с. 105-107), головною її функцією є контроль та забезпечення безперебійного функціонування водопровідних та каналізаційних мереж та їх устаткування. У розділі 2 закріплені завдання та обов'язки позивача, а саме [PERSON]: розробляє річні, квартальні, місячні плани різних видів ремонтів мереж, устаткування, а також інших основних фондів водопровідно-каналізаційного господарства (ВКГ) Інституту; забезпечує своєчасне виконання поточних, планово-запобіжних ремонтів, затверджених графіків профілактичних робіт; складає заявки та специфікації на матеріали, інструмент, запасні частини для устаткування, контролює правильність їх використання; складає необхідну документацію щодо капітального та поточного ремонтів основних фондів і контролює списання матеріалів; бере участь у перевірці технічного стану водопровідних та каналізаційних мереж, якості ремонтних робіт; аналізує причини аварій і пошкоджень на об'єктах ВКГ та розробляє заходи щодо їх запобігання; здійснює облік та паспортизацію об'єктів ВКГ, вносить зміни у документацію після їх ремонту; веде відповідну документацію з інвентаризації основних засобів виробництва; здійснює контроль за роботою слюсарів-сантехніків; контролює додержання правил і норм охорони праці, веде відповідну документацію; здійснює контроль за своєчасною атестацією працівників, що обслуговують об'єкти підвищеної небезпеки; бере участь у розслідуванні причин аварій на водо-каналізаційних мережах і розробляє заходи щодо їх ремонту; інструктує підпорядкований, персонал (слюсарі-сантехніки) з питань охорони праці; подає керівництву подання на заохочення підпорядкованого персоналу і на накладення стягнень за порушення дисципліни, правил охорони праці і т.д. Наказом № 259-п від 03 грудня 2012 року [PERSON] була звільнена з посади з 04 грудня 2012 року за систематичне невиконання обов'язків, покладених трудовим договором, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 24-27). Підстава згода профспілкового комітету інституту, протокол № 11 від 14 листопада 2012 року (т. 1, а.с. 68). Згідно Акту від 03 грудня 2012 року, складеного начальником відділу кадрів Полатайко К.І., старшими інспекторами з кадрів Степенко Т.М. та Погасій Л.В., [PERSON] з наказом ознайомилася, але свій підпис ставити відмовилась (т. 1, а.с. 28). У Акті від 10 грудня 2012 року, складеного начальником відділу кадрів Полатайко К.І., старшими інспекторами з кадрів Степенко Т.М. та Погасій Л.В., зазначено, що [PERSON] відмовилась забрати витяг з наказу № 259-п від 03 грудня 2012 року (т. 1, а.с. 30). Відповідно до п. 7.3 Правил внутрішнього трудового розпорядку Національного інституту серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова, затвердженого загальними зборами трудового колективу протоколом № 1 від 02 січня 2008 року, звільнення може бути застосоване за неодноразове (три і більше зафіксованих випадків) невиконання працівником без поважних причин своїх посадових обов'язків якщо до нього раніше були застосовані інші дисциплінарні стягнення або заходи громадського впливу. Таке звільнення має бути погоджено з профспілковим органом (т. 1, а.с. 57-66). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Вбачається, що підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є систематичне невиконання працівником трудових обов'язків, при цьому систематичним невиконанням трудових обов'язків вважається факт третього порушення, якщо за попередні два протягом року були застосовані дисциплінарні стягнення, крім того таке звільнення допускається тільки за наявності вини працівника. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Таким чином, власник або уповноважений ним орган може розірвати трудовий договір з підстав п. 3 ст. 40 КЗпП України у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. За такими підставами працівник може бути звільнений за проступок по роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення за невиконання трудових обов'язків. При цьому обов'язковим є дотримання передбачених ст. 149 КЗпП правил та порядку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Звільнення працівника за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає винні дії працівника та невиконання ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, на укладення якого була його вільна згода. При застосуванні п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з урахуванням положень ч. 3 ст. 149 КЗпП України, значення має кількість застосовуваних до працівника стягнень, ступінь тяжкості проступку, завдана ним шкода та обставини, за яких вчинено правопорушення, і попередня робота працівника. Крім того, у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. При оскарженні до суду наказу про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП суд зобов'язаний перевірити всі накази про накладення дисциплінарного стягнення, які ввійшли в систему для звільнення, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо в установлений законом строк; у даному випадку головним є те, чи оспорюються ці накази позивачем при оспоренні самого звільнення. З матеріалів справи вбачається, що до позивача були застосовані наступні дисциплінарні стягнення. Так, наказом № 212-п від 08 жовтня 2012 року до [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежне ставлення до своїх обов'язків на підставі доповідної записки [PERSON] та пояснювальної записки [PERSON] (т. 1, а.с. 31). У цьому наказі, в графі «З наказом ознайомлена» міститься зауваження позивача про те, що вона не згодна з наказом, оскільки доповідної записки не читала, про що йде мова не знає. Крім того, суд вважає, що наказ не конкретизований, оскільки в ньому не зазначено, за порушення яких саме посадових обов'язків, передбачених посадовою інструкцією оголошено догану, коли ці порушення мали місце. Стосовно вказаної підстави - доповідна записка [PERSON] слід зазначити, що з неї не можливо встановити ідентифікуючі ознаки, зокрема дату її складання. У матеріалах справи наявний лише рапорт від 14 вересня 2012 року, в якому зазначалося про забиття каналізації та пошкодження двох душових кабін 10 вересня 2012 року. [PERSON] була неодноразово повідомлена в усній формі про даний факт, проте заявка була виконана лише 14 вересня 2012 року (т. 1, а.с. 32). Також наказом № 243-д від 07 листопада 2012 року до [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежне ставлення до своїх посадових обов'язків (т. 2, а.с. 26). З цим наказом позивач не ознайомлена, про її відмову від ознайомлення свідчить лише Акт, складений начальником відділу кадрів Полатайко К.І., старшими інспекторами з кадрів Степенко Т.М., Погасій Л.В. без зазначення дати його складання. Крім того, суд вважає, що й цей наказ не конкретизований, оскільки в ньому також не зазначено за порушення яких саме посадових обов'язків, передбачених посадовою інструкцією оголошено догану, коли ці порушення мали місце. Щодо вказаної підстави - доповідна записка [PERSON] слід зазначити, що з неї не можливо встановити ідентифікуючі ознаки, зокрема дату її складення. В матеріалах справи наявний лише рапорт [PERSON] від 24 жовтня 2012 року, в якому зазначалося про відсутність у відділенні гарячого водопостачання й невиконання заявки на ремонт, наданої [PERSON] 18 жовтня 2012 року (т. 1, а.с. 34). Згідно пояснювальних записок і рапорту позивача від 15 жовтня, 24 жовтня та 18 жовтня 2012 року відповідно, остання поставила до відома керівництво відповідача про необхідність перекриття гарячого водопостачання через аварійний стан окремих ділянок труб, які потребують негайної заміни, здійснити яку силами підпорядкованих їй працівників неможливо, в зв'язку з чим запропонувала залучити підрядну організацію для виконання таких робіт та надати відповідний дозвіл та фінансування (а.с. 53-55). Наказом № 259-п від 03 грудня 2012 року [PERSON] була звільнена з посади з 04 грудня 2012 року за систематичне невиконання обов'язків, покладених трудовим договором, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Слід зазначити, що в цьому випадку відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, обмежився лише загальним посиланням на систематичне невиконання позивачем посадових обов'язків. З оспорюваного наказу про звільнення вбачається, що він за своїм змістом не є послідовним та містить протиріччя. У ньому як на підставу звільнення немає посилання на накази про накладення дисциплінарного стягнення чи на факт нового дисциплінарного правопорушення. Підставою для звільнення зазначено лише згоду профспілкового комітету інституту (протокол № 11 від 14 листопада 2012 року). Законом передбачено, що при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. З наказу про звільнення не вбачається в чому полягає систематичне невиконання обов'язків, покладених на позивача посадовою інструкцією, оскільки наказ щодо цього містить лише загальну фразу. Крім того, при звільненні позивача не враховано положення ч. 3 ст. 149 КЗпП України й не надано оцінку наявності проступку та його ступеню тяжкості, вини в діях працівника та заподіяної ним шкоди, обставини, за яких вчинено проступок, не враховано попередню роботу. Звільнення за п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України можливе в разі наявності системності (три і більше порушень) в невиконанні трудових обов'язків, разом з тим, в даному випадку в матеріалах справи містяться лише два накази про оголошення догани, на підставі яких за згодою профспілки було видано оскаржуваний наказ про звільнення [PERSON] Вбачається, що [PERSON] була притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи за два порушення, за які вже була притягнута до дисциплінарної відповідальності. Зазначене підтвердила у судовому засіданні і представник позивача. Зазначила, що [PERSON] не вчиняла порушення трудових обов'язків, що безпосередньо стало причиною звільнення. За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивача відбулось з грубим порушенням порядку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за п. 3 ст.40 КЗпП України. За таких обставин наказ № 259-п від 03.12.2012 року в частині звільнення [PERSON] суперечить вимогам закону, а тому пункт 6.1. наказу Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» від 03 грудня 2012 року № 259-н про звільнення [PERSON] з посади інженера з ремонту І категорії господарської частини з 04 грудня 2012 року має бути визнаний незаконним. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на те, що наказ про звільнення визнаний судом незаконним, підлягають задоволенню й вимоги про поновлення позивача на посаді інженера з ремонту І категорії господарської частини Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» з 04 грудня 2012 року. Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У довідці Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» № 155 від 16 травня 2013 року наведено розмір заробітної плати позивача помісячно (т. 1, а.с. 174). Заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи складала 1791 гривню 19 копійок щомісяця. Відповідно середньоденна заробітна плата становить 79 гривень 61 копійку ((1791,19 + 1791,19) / 45 днів = 79,61). З Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу - 350 робочих днів за період з 04 грудня 2012 року по день ухвалення рішення судом - 24 квітня 2014 року в розмірі 27863 гривні 50 копійок (350 х 79,61 = 27863,5). Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При вирішенні питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, оскільки порушені її трудові права. Разом з тим, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 500 гривень. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 385 гривень 94 копійки (107 гривень 30 копійок за вимоги немайнового характеру та 278 гривень 64 копійки за вимоги майнового характеру). На підставі п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі.

Outcome: partial