Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

14 листопада 2018 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач [PERSON] просив суд: 1) встановити факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] , є матір`ю [PERSON] ; 2) визначити, що частка померлої [PERSON] в праві спільної сумісної власності подружжя становила Ѕ частину: - на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] ; - на земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), і належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] , виданого Ботіївською сільською радою 23.02.2010 року; - на земельну ділянку, площею 0,65 га, кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована на території Ботіївської сільської ради Приазовського району Запорізької області для ведення особистого селянського господарства, і належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] , виданого Ботіївською сільською радою 15.05.2009 року; 3) визнати за позивачем право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на ѕ частки: - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; - на земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), і належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] , виданого Ботіївською сільською радою 23.02.2010 року; - на земельну ділянку, площею 0,65 га, кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована на території Ботіївської сільської ради Приазовського району Запорізької області для ведення особистого селянського господарства, і належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] , виданого Ботіївською сільською радою 15.05.2009 року. Позов обґрунтований тим, що позивач є сином [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Починаючи з 16.05.1956 року і до дня смерті, [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі. У 1972 році, вони за власні кошти побудували будинок [ADDRESS] . Право власності було оформлене свідоцтвом, виданим на підставі рішення виконкому Приазовської районної ради народних депутатів. Крім того, у 2009 та 2010 роках, [PERSON] отримав у власність земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,65 га для ведення особистого селянського господарства, на підтвердження чого йому були видані державні акти на право власності на земельні ділянки. У зв`язку зі смертю [PERSON] , відкрилась спадщина на зазначене майно. Проте, [PERSON] , як дружина померлого, за життя мала право на Ѕ частину зазначеного майна на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим необхідно визначити її частку. На випадок смерті [PERSON] склав заповіт, у якому заповів своє майно онуці - [PERSON] (відповідачці по справі). Дружина померлого [PERSON] також прийняла спадщину і мала право на обов`язкову частку у спадщині, яка дорівнює ј частині, відповідно всього, [PERSON] мала право на ѕ частини всього майна. Відповідно, після смерті [PERSON] відкрилась спадщину на ѕ частини земельних ділянок і житлового будинку. На випадок смерті [PERSON] склала заповіт, в якому заповіла позивачу все своє майно. Позивач, в установленому законом порядку прийняв спадщину, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не встановлено факту родинних відносин між ним і матір`ю та не визначено частку матері у праві спільної сумісної власності подружжя. Відсутність прямого документального підтвердження фаут родинних відносин пояснюється тим, що у свідоцтві про смерть вказано ім`я померлої як « [PERSON] », а у свідоцтві про народження заявника - « [PERSON] ». В актовому записі про реєстрацію шлюбу також ім`я матері вказано « [PERSON] ». У зв`язку з такою неузгодженістю, позивач не може оформити спадщину в нотаріальній конторі. Факт родинних відносин підтверджується наданими позивачем документами. Ухвалою судді від 30.11.2018 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 28.12.2018 року, зобов`язано нотаріальну контору надати суду інформаційну довідку зі спадкового реєстру про наявність спадкової справи після смерті [PERSON] Ухвалою суду від 05.03.2019 року закрито підготовче провадження, справа призначено до розгляду по суті на 27.03.2019 року, зобов`язано в строк до 27.03.2019 року надати суду копію рішення Ботіївської сільської ради № 168 від 13.03.2001 року про надання земельної ділянки. Ухвалою суду від 27.03.2019 року судовий розгляд відкладено на 19 квітня 2019 року, витребувано з відділу архівної роботи Приазовської районної державної адміністрації копію рішення Ботіївської сільської ради № 168 від 13.03.2001 року про надання земельної ділянки. Заявою від 13 травня 2019 року представник позивача [PERSON] змінив позовні вимоги та просить суд визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки земельної ділянки, площею 0,65 га, кадастровий номер [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Ботіївської сільської ради Приазовського району Запорізької області, з яких 1/3 частка у порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а 1/3 частка в порядку спадкування після [PERSON] , померлої [INFO] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності з урахуванням наданої відповіді на відзив відповідача. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток і ухвал суду. Надала суду заяву про розгляд справи без її участі, і просила прийняти рішення з урахуванням наданого відзиву. У відзиві на позов відповідачка зазначила, що з позовними вимогами не згодна. Так, відповідачка вказала, що вона дійсно є спадкоємицею після [PERSON] , який помер [INFO] , і заповів їй своє майно. Вона визнала, що її бабуся [PERSON] мала право на обов`язкову частку у спадщині, але така частка має становити не ј , а 1/6 частину, оскільки після смерті [PERSON] спадкоємців за законом були три: вона, позивач [PERSON] та бабуся [PERSON] . Також, вона визнала право бабусі на Ѕ частину будинку на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому її частка становила 2/3 будинку, а не 3/4, як зазначає позивач і просить визнати право власності. Також, відповідачка визнала право [PERSON] на 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,25 га для обслуговування будинку, з урахуванням приписів ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України. Стосовно земельної ділянки площею 0,65 га для ведення особистого селянського господарства, то відповідачка не погодилась із тим, що таке майно було об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки земельна ділянка була отримана [PERSON] безоплатно в порядку приватизації. Тому, [PERSON] за життя мала право лише на обов`язкову частку у спадщині щодо такої земельної ділянки в розмірі 1/6 частини. Щодо питання встановлення факту родинних відносин, відповідачка зазначила, що їй нічого не відомо про те, що її бабусю звали « [PERSON] », і у наданих нею документах ім`я померлої вказано як « [PERSON] ». У відповіді на відзив позивач погодився з позицією відповідача, що має право на 2/3 частини житлового будинку і земельної ділянки площею 0,25 га. Проте, з приводу земельної ділянки площею 0,65 га відповідач зазначив, що така земельна ділянка була об`єктом спільної сумісної власності подружжя, хоч і була набута [PERSON] безоплатно в порядку приватизації. Третя особа - Ботіївська сільська рада, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання уповноваженого представника не направили, але надали заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. Третя особа - Приазовська районна державна нотаріальна контора, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання уповноваженого представника не направили, але надали заяву про розгляд справи без їх участі. Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з такого. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовідносини сторін регулюються наступними положеннями законодавства. Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. На підставі ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Частиною 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, який був чинним на момент придбання житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Водночас, пунктом 5 ч. 1 ст. 57 СК України, в редакції закону № 4766-VI від 17.05.2012 року передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Під час розгляду справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 04.10.2013 року. Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] , який належав померлому на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 15.08.1989 року; на земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] , виданого Ботіївською сільською радою 23.02.2010 року; на земельну ділянку, площею 0,65 га, кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована на території Ботіївської сільської ради Приазовського району Запорізької області для ведення особистого селянського господарства, яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] , виданого Ботіївською сільською радою 15.05.2009 року. На випадок смерті [PERSON] 13.04.2013 року склав заповіт, в якому заповів [PERSON] , яка є його онукою, житловий будинок і земельну ділянку площею 0,25 га для його обслуговування. Крім того, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] починаючи з 1956 року і по день смерті, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим повторно від 10.04.2014 року [NUMBER] (а.с. 124). Після смерті [PERSON] спадщину прийняли [PERSON] і [PERSON] , шляхом подання заяв до нотаріальної контори, а також позивач [PERSON] , як такий, що на день смерті проживав і був зареєстрований разом зі спадкодавцем (довідка Ботіївської сільської ради від 20.03.2014 року № 473, а.с. 125). Крім того, згідно з матеріалами спадкової справи, [PERSON] 10.04.2014 року подала до нотаріальної контори заяву, у якій зазначила, що за час шлюбу з померлим [PERSON] вони придбали житловий будинок і земельну ділянку, та у зв`язку з тим, що зазначене майно зареєстровано на померлого [PERSON] просила видати їй свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину вказаного майна, як набутого в період шлюбу (а.с. 122). Таким чином, в силу приписів ст.ст. 1223, 1241 ЦК України, після смерті [PERSON] право на спадкування мала [PERSON] як спадкоємець за заповітом на будинок і земельну ділянку площею 0,25 га, а також [PERSON] , як дружина померлого, яка в силу свого непрацездатного віку (83 роки) мала право на обов`язкову частку у спадщині на житловий будинок і земельну ділянку площею 0,25 га. Враховуючи, що земельна ділянка площею 0,65 га для ведення особистого селянського господарства не була охоплена заповітом, то право на її спадкування мали в рівних частинах [PERSON] і [PERSON] як спадкоємці першої черги за законом, а також [PERSON] , як онука за правом представлення (ст.ст. 1261, 1266 ЦК України). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 15.05.2018 року. На випадок смерті [PERSON] склала заповіт 10.04.2014 року, згідно з яким заповіла належні їй частки житлового будинку і земельних ділянок, будь-якої площі і цільового призначення, позивачу [PERSON] Згідно з матеріалами спадкової справи, після смерті [PERSON] спадщину прийняли [PERSON] та [PERSON] , шляхом подання заяв до нотаріальної контори (а.с. 102, 109). В силу ст. 1223 ЦК України, спадкоємцем після смерті [PERSON] є позивач [PERSON] на підставі заповіту. Згідно з листом Приазовської державної нотаріальної контори від 02.10.2018 року, [PERSON] роз`яснено, що [PERSON] за життя не отримала свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя і недооформила спадкові права після смерті [PERSON] , а тому для оформлення спадщини після [PERSON] рекомендовано звернутись до суду (а.с. 113). Постановою Приазовської державної нотаріальної контори від 14.11.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через не підтвердження родинних відносин з померлою, відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 27). У позові, [PERSON] , зокрема, просить суд встановити факт, що померла [PERSON] , є його рідною матір`ю. Так, у свідоцтві про смерть, про шлюб, та довідках сільської ради з місця проживання, ім`я спадкодавця зазначено, як « [PERSON] ». Проте, у свідоцтві про народження позивача ім`я матері вказано « [PERSON] ». Крім того, у наданому суду витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 11.10.2018 року, ім`я померлої вказано « [PERSON] ». В той же час, у наданому суду свідоцтві про шлюб, виданому повторно 10.04.2014 року (а.с. 124), ім`я померлої вказано [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] »). Згідно з довідками сільської ради, які містяться у матеріалах спадкових справ, [PERSON] є сином [PERSON] і [PERSON] , проживав разом з ними (а.с. 125, 19). У свідоцтві про народження позивача, його батьком вказано [PERSON] , який відповідно до наявного свідоцтва про шлюб, і довідок сільської ради був одружений і проживав з [PERSON] . Також суд приймає до уваги, що відповідачка у відзиві не заперечувала родинних відносин між позивачем і [PERSON] , і навпаки, у поданій нотаріальної контори заяві, вказувала відомим спадкоємцем - позивача, як сина померлої [PERSON] Отже, на переконання суду, надані і проаналізовані документи підтверджують факт того, що померла [PERSON] була матір`ю позивача, а у його свідоцтві про народження допущена помилка у написанні імені. В частині позовної вимоги про визначення частки померлої у спільному сумісному майні, то суд виходить з того, що було підтверджено факт набуття у власність будинку і земельної ділянки для його обслуговування в період шлюбу. В силу положень ст.ст. 22, 28 КпШС УРСР, ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України, суд не знаходить підстав для відступлення від презумпції права спільної сумісної власності подружжя і рівності часток, а тому приходить до висновку, що [PERSON] мала право на визначення своєї частки у праві спільної сумісної власності в розмірі Ѕ частини житлового будинку, і зверталась для цього до нотаріуса, але за життя не встигла отримати свідоцтво про право власності. Також, в силу положень ст. 377, 120 ЗК України, [PERSON] , мала право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку. Отже, частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя, становила Ѕ частину житлового будинку і Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,25 га. Суд враховує, що у даному питанні сторони дійшли згоди у своїх заявах по суті справи. Щодо визначення частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку, площею 0,65 га для ведення особистого селянського господарства, суд не погоджується з доводами позивача. Так, вказана земельна ділянка була набута [PERSON] у власність шляхом безоплатної приватизації на підставі рішення Ботіївської сільської ради № 164 від 13.03.2001 року (а.с. 152). Аналіз статті 57 СК України свідчить, що право особистої власності на майно, набуте навіть у період шлюбу, виникає, якщо таке майно набуте за особисті кошти. Положення статей 81, 116 ЗК України свідчать, що безоплатна передача земельної ділянки державної або комунальної власності у приватну власність особі є результатом реалізації особистого права громадянина і має разовий і обмежений характер. Крім того, як роз`яснено у п. 18-2 постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Вказаної позиції дотримується і Верховний Суд (постанова від 07.11.2018 року у справі № 686/2762/15-ц). Тому, на переконання суду, земельна ділянка сільськогосподарського призначення не належала до спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що пряме положення про це було внесено до ст. 57 СК України лише законом № 4766-VI від 17.05.2012 року. Наведені зміни лише підтвердили напрям законодавця та існуючі тенденції судової практики. Визначаючись з позовними вимогами про визнання права власності, суд виходить з такого. Як було встановлено, після смерті [PERSON] , його дружина [PERSON] мала право на Ѕ частину житлового будинку і земельної ділянки, а також право на обов`язкову частку у спадщині, яка становила 1/6 частину, тобто половину від того, що [PERSON] мала би право за законом, виходячи з наявності трьох спадкоємців (1/3 : 2 = 1/6). Відповідно, з урахуванням частки у праві спільної сумісної власності і обов`язкової частки у спадщині, частка [PERSON] становила 2/3 частини (1/2 + 1/6 = 2/3) житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,25 га. Суд враховує, що в цій частині позивач у заяві по суті погодився з доводами відповідача. Щодо земельної ділянки площею 0,65 га, то оскільки вона не була охоплена заповітом, частка кожного спадкоємця складає по 1/3 частині. Відповідно, [PERSON] за життя мала право на оформлення 1/3 частини вказаної земельної ділянки у порядку спадкування на загальних підставах. [PERSON] та [PERSON] (остання за правом представлення) мають право на оформлення по 1/3 частині вказаної земельної ділянки. Таким чином, спадкова маса для позивача складається з 2/3 частин житлового будинку, 2/3 частин земельної ділянки, площею 0,25 га, та 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,65 га для ведення особистого селянського господарства. Враховуючи, що наданими доказами підтверджено належність спадкового майна [PERSON] . та право на частину майна [PERSON] в порядку визначення частки у праві спільної сумісної власності та в порядку спадкування, то за [PERSON] необхідно визнати право власності на 2/3 частини житлового будинку, 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,25 га, та 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,65 га для ведення особистого селянського господарства, в порядку спадкування, після смерті [PERSON] та [PERSON] Відповідно до частин 3, 9 ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що даний спір не пов`язаний з діями або бездіяльністю відповідача у справі, а є наслідком неправильних дій позивача, що полягає у неможливості для позивача оформити спадщину через відсутність у нього оригіналів правовстановлюючих документів на майно, та наявністю помилок у документах, які не були виправлені раніше. Тому, незважаючи на часткове задоволення позову, суд покладає сплачену суму судового збору в загальному розмірі 2196,99 грн. на позивача. На підставі викладеного і

Outcome: partial