Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

12 листопада 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Мотивує вимоги тим, що 03.09.2015 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який розірваний рішенням суду від 06.09.2017 року. У шлюбі народились три доньки: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем фактично припинені у 2014 році та в зв'язку з початком бойових дій позивачка вимушена була з дітьми переїхати до м.Одеси. Проте, з 2014 року та по тепреішній час [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання малолітніх дітей, матеріально не забезпечує, не цікавиться фізичним та моральним розвитком. Місце знаходження [PERSON] не відомо. З вересня 2018 року вона з малолітніми дітьми остаточно переїхала проживати з м.Макіївка до м.Одеси. 13 листопада 2019 року відкрито провадження по справі та призначений розгляд справи в загальному порядку. 10 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначена справа до розгляду. В судовому засіданні [PERSON] підтримала заявлені вимоги та пояснила, що батько дітей [PERSON] з 2014 року ухиляється від здійснення батьківських обов'язків відносно фізичного, духовного та морального розвитку доньок, не проявляє щодо них батьківської турботи та уваги. Діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні, а батько не піклується про дітей, не надає матеріальної допомоги. Місце проживання та перебування відповідача невідомо. Вона самостійно намагалась встановити місце перебування, проживання [PERSON], звертаючись до Інтернет мережі «Facebook» з оголошенням щодо розшуку батька дітей, проте результату отримано не було. Представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] тричі в судові засідання не з'являвся, зареєстрований з [INFO] за адресою: [ADDRESS]. В позовній заяві зазначене місце проживання: Україна, [ADDRESS]. Місце перебування та реєстрації відповідача на теперішній час не відомо, був повідомлений у встановленому законом порядку через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд, заслухавши пояснення позивачки та предствника третьої особа, допитавши свідка, дослідивши письмові докази у справі, дійшов до наступних висновків. Статтею 150 СК України передбачений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до частин 2, 4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Зазначені гарантії кореспондуються із ст. 52 Конституції України, відповідно до якої діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. В свою чергу, відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування всіх обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до пункту 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі та мають спільних малолітніх дітей. Так, у сторін народились доньки: [INFO] [PERSON] (актовий запис № 196 від 06 березня 2009 року, зроблений Відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у м.Донецьку Донецької області, Україна, свідоцтво [NUMBER]); [INFO] [PERSON] (актовий запис № 121 від 08 лютого 2012 року, зроблений Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м.Донецьку Донецької області, Україна, свідоцтво [NUMBER]); [INFO] [PERSON] (актовий запис № 452 від 30 квітня 2013 року, зроблений Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м.Донецьку Донецької області, Україна, свідоцтво [NUMBER]) Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року (справа № 220/1057/17) задоволений позов [PERSON], який проживає окупованій території України про розірвання шлюбу. Розірваний шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрований 03 вересня 2005 року Донецьким міським відділом РАЦС ГТУЮ в Донецькій області, актовий запис № 1226. Після розірвання шлюбу позивачці залишити прізвище «[PERSON]». В зазначеному рішенні, що набрало законної сили 19.09.2017 року встановлено, що спільні діти подружжя проживають з матір'ю та надалі будуть проживати з нею. Згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER], видане Суворовським районним у місті Херсоні відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області від 04 липня 2018 року, громадянка України [PERSON], [INFO], уродженка міста Донецьк, Донецької області, Україна зареєструвала шлюб 04.07.2018 року, актовий запис №204, з громадянином Держави Ізраїль [PERSON], [INFO] та змінила прізвище на [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Суду надана копія заочного рішення від 18.10.2018 року, яке постановлено у м.Донецьк, що є окупованою територією України, про задоволення позову [PERSON] про позбавлення [PERSON], 1982 року народження, уродженця м. Ростов-на-Дону батьківських прав відносно [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] (а.с.8-11). Місто Донецьк та місто Макіївка є тимчасово окупованою територією України, відповідно до ч.1 та п.1 ч.1 ст.3 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та в порядку ст.1 цього Закону є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. 03 жовтня 2018 року [PERSON] особисто та як законний представник, що супроводжує малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] взяті на облік внутрішньо переміщених осіб України за фактичним місцем проживання: [ADDRESS]. Позивака [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту, яка додана до матеріалів справи. За наявністю зазначених обставин, [PERSON], як внутрішньо переміщена особа звернулась до Приморського районного суду міста Одеси 12.11.2018 року з зазначеним позовом щодо забезпечення захисту прав малолітніх доньок, в порядку ч. 4 ст.155 та п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, оскільки батько дітей ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню дітей, що є підставою для покладення на нього відповідальності, встановленої законом. Згідно з довідкою від 06.11.2019 року відділу адресно -довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області [PERSON], зареєстрованим/знятим з обліку по м.Одесі та Одеській області не значиться. [PERSON] самостійно намагалась встановити місце перебування, проживання [PERSON], звертаючись до Інтернет мережі «Facebook», з оголошенням щодо розшуку батька дітей, проте результату отримано не було. 09 січня 2019 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради, наданий висновок органу опіки та піклування № 01-11/2544/1вих. про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. У висновку зазначено, що спеціалістами у справах дітей Одеської міської ради було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей, за адресою: [ADDRESS], про що складено відповідний акт, згідно з яким встановлено, що матір'ю створені всі умови для проживання та всебічного розвитку дітей. На засіданні комісії з питань захисту дітей прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської області були присутні мати малолітніх дітей та [PERSON], [INFO]. В ході бесіди було встановлено, що малолітня дитина вважає своїм батьком іншого чоловіка. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються матір'ю [PERSON], що в письмовому вигляді підтверджують знайомі та сусіди: [PERSON], [PERSON], [PERSON], син від першого шлюбу [PERSON] Допитана в якості свідка [PERSON], яка була попереджена про кримінальну відповідальність свідка за завідомо неправдиве показання та відмову свідка від давання показань, передбачена ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України, підтвердила, що всі питання щодо виховання дітей вирішуються матір'ю дітей [PERSON], батько дітей не піклується про доньок та матеріально не допомагає. Також, суду надані довідки з місць навчання дітей, в яких зазначено, що батько не приймає участі у навчанні та виховані доньок. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, з'ясовано, що відповідач тривалий час не виконує батьківських обов'язків щодо виховування та утримання дітей, тому з метою захисту прав та інтересів дітей та для забезпечення позитивного результату їх долі, позов матері дітей [PERSON], на одноособовому забезпечені якої перебувають діти, підлягає задоволенню. В силу ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов'язку утримувати дітей. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд, на вимогу позивача, вирішує питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч.1 ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Враховуючи аліментний обов'язок відповідача та в порядку ст.ст. 182, 183 Сімейного кодексу України, суд вважає необхідним задовольнити вимоги матері дітей щодо стягнення з відповідача на утримання дитини аліментів в розмірі 1/4 усіх видів заробітку, доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту надходження позовної заяви до суду та до досягнення кожної дитини повноліття. В силу ч.1 ст.191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави витрати щодо сплати судового збору в порядку та розмірі, передбаченого діючим законодавством.

Outcome: approved