Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

14.07.2015 [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою, в якій просить суд визнати незаконним постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 лютого 2013 року, винесену приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON]; зобовязати приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON], померлої 09 липня 2011 року (а.с.2-3) Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що є спадкоємцем за заповітом [PERSON], яка померла 09 липня 2011 року. 09 лютого 2013 року приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті [PERSON], яка склала заповіт 24 серпня 1999 року, маючи на той час паспорт, оформлений на дошлюбне прізвище [PERSON]. Позивач вважає відмову безпідставною (неправомірною), посилаючись на те, що він подав нотаріусу всі необхідні, вказані ним документи, які знаходяться у спадковій справі і ці документи відповідають вимогам, встановленим ст.47 Закону України «Про нотаріат». Позивач стверджує, що згідно наданих ним документів чітко вбачається, що [PERSON], від імені якої складений заповіт і [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина, є однією і тією ж особою, доказом чого є надано позивачем свідоцтво про одруження, з якого вбачається, що 15 вересня 1990 року після укладення шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON], і висновок нотаріуса, що у спадковій справі відсутні дані, на підставі яких можна було однозначно встановити належність поданого заповіту померлій [PERSON], суперечить вказаному вище свідоцтву про одруження. Він вважає висновок нотаріуса, що заповіт [PERSON] є нікчемним, оскільки він складений «з порушенням вимог щодо його форми і посвідчення» і посилання при цьому на ст.215 та ст.1257 ЦК України, голослівним та надуманим. В судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини, пояснив, що неодноразово відвідував нотаріуса разом із своїм дідом, який відмовився від спадщини на його користь, та що при цьому нотаріус не звертала його увагу на відсутність необхідних документів для видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідач приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, направила до суду письмові заперечення, відповідно до яких позов не визнає, просить розглянути справу у їх відсутність (а.с.21). Згідно з письмовими запереченнями відповідача вона звертає увагу, що не є нотаріальною дією постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в звязку з цим позов саме про скасування вчиненої нотаріальної дії є безпідставним. Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії зазначено причину відмови, а саме не можливість встановити належність поданого позивачем заповіту особі, щодо майна якої заведено дану спадкову справу. Відповідача зазначає, що згідно наданого позивачем свідоцтва про смерть, відповідно до якого було заведено спадкову справу, 9 липня 2011 року померла спадкодавець [PERSON]. Згідно поданого позивачем заповіту від 24 серпня 1999 року, заповідачем являється [PERSON]. У відповідності з даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян [PERSON], у звязку з одруженням в 1990 році змінила прізвище із «Сокол» на «Сомхішвілі», і на момент складання заповіту у 1999 році заповідач мала прізвище «Сомхішвілі». Згідно норм Цивільного кодексу України заповіт є одностороннім правочином. Будь-який правочин (крім фіктивного) породжує цивільні права та обовязки для особи, яка вчинила правочин. Відповідно до ст.28 ЦК фізична особа набуває прав та обовязків і здійснює їх під своїм імя, яке складається із прізвища, власного імені та по-батькові. В матеріалах спадкової справи немає доказів того, що заповіт, який підписано особою із прізвищем «Сокол», фактично є правочином, вчиненим особою з прізвищем «Сомхішвілі». В звязку з цим нотаріус не має змоги однозначно встановити, чи дійсно поданий позивачем заповіт було складено спадкодавцем [PERSON], та зобовязаний відмовити позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за таким заповітом. Зазначені обставини було доведені до відома позивача шляхом надання письмового розяснення від 8 грудня 212 року з рекомендацією звернутися до суду з заявою про встановлення відповідного юридичного факту в порядку встановленому законом (а.с.21). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові заперечення відповідача, письмові матеріали справи та надані позивачем оригінали долучених до справи документів, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що 09 липня 2011 року померла [PERSON] у віці 70 років, про що в Книзі реєстрації актів про смерть [PERSON] комітету Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області 11 липня 1999 року було зроблено відповідний актовий запис №17, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ОК №219196, виданим 11 липня 1999 року [PERSON] комітетом Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.36). Позивач [PERSON], [INFO], є онуком спадкодавця, сином дочки померлої [PERSON] [PERSON] (дошлюбне прізвище - Кулик) [PERSON], [INFO], яка померла 08 серпня 2007 року (а.с.34). Вказані обставини підтверджується дослідженими в судовому засіданні документами: свідоцтвом про народження [PERSON], -[INFO] (а.с.26); свідоцтвом про одруження [PERSON] та [PERSON], [INFO], відповідно до якого після реєстрації одруження присвоєно прізвище чоловікові та дружині - Кулик (а.с.28); свідоцтвом про народження [PERSON], [INFO], відповідно до якого батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.31); свідоцтвом про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON], [INFO], відповідно до якого після укладення шлюбу присвоєні прізвища чоловікові та дружині [PERSON] (а.с.32); свідоцтвом про народження [PERSON], [INFO], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.35); свідоцтвом про смерть [PERSON], яка померла 08 серпня 2007 року у віці 44 роки (а.с.34); рішенням Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 07 серпня 1978 року, яким було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] та присвоєно [PERSON] дошлюбне прізвище [PERSON] (а.с.29); свідоцтвом про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON], [INFO], відповідно до якого після укладення шлюбу присвоєно прізвища чоловікові та дружині [PERSON] (а.с.6). Як встановлено, з вищенаведеного свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON], [INFO], шлюб було зареєстровано 15 вересня 1990 року у Головурівській сільській раді Бориспільського району Київської області, та з моменту реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.6). Як вбачається з наданих позивачем документів, які ним були подані відповідачу приватному нотаріусу [PERSON] з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, [PERSON] після реєстрації шлюбу 15.09.1990 до своєї смерті 09 липня 2011 року прізвища [PERSON] не змінювала. З досліджених в судовому засіданні документів також вбачається, що позивач відповідно до вимог ст.ст.1261,1266 ЦК України має право на спадкування за законом після смерті його баби [PERSON], за правом представлення, тієї частини спадщини, яка б належала його матері [PERSON], яка померла 08 серпня 2007 року. Проте, позивач стверджує, що відповідачем незаконно було відмовлено у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] та саме про зобовязання відповідача видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], він просить суд. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до заповіту, посвідченого 24 серпня 1999 року секретарем Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області, реєстровий №65. [PERSON], що мешкає в с.Головурів, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, заповідає внуку [PERSON]. Заповіт на момент смерті заповідача не змінювався та не скасовувався (а.с.7). 09 лютого 2013 року приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі позивачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке залишилося після померлої 09 липня 2011 року [PERSON], яка до дня своєї смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO] (а.с.8). Згідно з вказаною постановою 11 грудня 2011 року заведена спадкова справа №3/2011 до майна померлої 09 липня 2011 року [PERSON], а також, що згідно поданого спадкоємцем свідоцтва про одруження від 15 вересня 1990 року після укладення шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON], та заповіт, який підписаний 24 серпня 1999 року [PERSON], інших документів, які б підтверджували волю [PERSON] залишити майно у спадок спадкоємцю, що звернувся за видачею свідоцтва, нотаріусу не подано. Як зазначено відповідачем в оскарженій постанові, в спадковій справі відсутні дані, на підставі яких можна було однозначно встановити належність поданого нотаріусу заповіту померлій [PERSON], а також, що допустивши, що [PERSON] і [PERSON] являються однією і тією ж особою при оформленні заповіту не належно встановлено особу заповідача (а.с.8). За змістом ст.39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до вимог п.1.1 глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 22 лютого 2012 року за №282/20595, при зверненні спадкоємця у звязку з відкриттям спадщини нотаріус зясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. За змістом п.1.3 глави 10 вказаного Порядку: факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребовування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану. Як встановлено судом, позивачем було надано документи, в яких було зазначено різні прізвища спадкодавця, а саме: заповіт [PERSON], посвідчений Головурівською сільською радою 24 серпня 1999 року, та свідоцтво про смерть [PERSON], видане виконавчим комітетом Головурівської сільської ради 11 липня 2011 року (а.с.7,36). Як вбачається з наданої відповідачем копії листа від 08 грудня 2012 року №99/02-14, направленого в адресу позивача, приватний нотаріус [PERSON] повідомила про те, що свідоцтвом про право на спадщину за заповітом до майна померлої 09 липня 2011 року [PERSON], йому не може бути видано та рекомендувала позивачу звернутись до суду для вирішення питання та усунення розбіжностей в прізвищі заповідача в заповіті, посвідченому Головурівською сільською радою 24 серпня 1999 року та в свідоцтві про смерть, виданому виконавчим комітетом Головурівської сільської ради від 11 липня 2011 року становлення (а.с.22). Позивач не скористався свої правом та не звернувся до суду із метою встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку, визначеному ст.256 ЦПК України, та відповідно до вимог ст.50 Закону України «Про нотаріат» оскаржує відмову у вчиненні нотаріальної дії у суді. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Документом, що посвідчує особу громадянина України відповідно до п.1 «Положення про паспорт громадянина України», затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ, є паспорт громадянина України. За змістом ч.4 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» для державної реєстрації актів цивільного стану подається паспорт громадянина України або паспортний документ іноземця заявника та документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації. Суд також враховує, що за змістом ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ст.24, ч.1 ст.28 ЦК України людина, як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою, та набуває прав та обовязків і здійснює їх під своїм імям. Відповідно до вимог ст.534 ЦК Української РСР ,1963 року, що діяв на момент складання та посвідчення заповіту [PERSON] від 24 серпня 1999 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Враховуючи, що зміст поданого позивачем заповіту від імені [PERSON], посвідченого секретарем Головурівської сільської ради Бориспільського району від 24 серпня 1999 року, реєстровий №65, не дає можливості однозначно встановити, що він був складений спадкодавцем [PERSON], і ця обставина має юридичне значення, вона підлягає встановленню в установленому законом судовому порядку, що не входить до повноважень нотаріуса при вчиненні нотаріальної дії. З урахуванням встановлених в судовому засіданні вищенаведених обставин та відповідних їм правовідносин, а також з урахуванням вищенаведених вимог цивільного законодавства, суд прийшов до переконання, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст..88 ЦПК України в звязку з відмовою в позові, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed