Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

14 травня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що йому на підставі рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 січня 1995 року на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . У будинку окрім позивача зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Однак, [PERSON] та [PERSON] , не проживають в житловому приміщенні з 2016 року без поважних причин, не сплачують комунальні платежі в утриманні житла участі не беруть, особистих речей відповідачів у будинку немає. Посилаючись на порушення своїх прав, як власника нерухомого майна, з боку відповідачів, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Виходячи з положень ч.2, ч.4, ч.6 ст.19, ст.176, ст.274 ЦПК України, ухвалою суду від 15.05.2020 року було вирішено питання про розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням дати судового засідання. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання двічі не з`явилися, будучи повідомленими про час і місце розгляду справи в порядку ч.ч.7, 11 ст.128 ЦПК України, про причини неявки не повідомили, відзиву на позов та (або) заяв з приводу питань, які б перешкоджали розгляду справи по суті, - не надали. Наведені обставини відповідно до ст.280 ЦПК України у сукупності є підставою для заочного розгляду справи, про що судом було постановлено відповідну ухвалу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Цей факт підтверджується рішенням Оріхівського суду Запорізької області від 24 січня 1995 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.04.2020, відомостями Реєстраційного посвідчення, а також відомостями, які містяться у домовій книзі, заведеній 22 березня 1963 року. Відповідно до відомостей довідки Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Оріхівської міської ради від 04 травня 2020 року №427, виданій [PERSON] , [INFO] , встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до відомостей довідки голови квартального комітету від 08.04.2020 р. встановлено, що [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживають з 2016 року. Права власності чи іншого майнового права на спірне житло відповідачі не мають. Доказів про поважність причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання, а також доказів існування у них намірів продовжити користуватись приміщенням, яке належать позивачу, в матеріалах справи немає. Таким чином, поважних причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання понад встановлені законом строки (один рік) з матеріалів справи не вбачається. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. №5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України. Так, відповідно до статті 41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що належить позивачу. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст.317, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved