Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

13.12.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову позивач зазначає, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 23.07.2010 року виконкомом Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. На момент відкриття спадщини [PERSON] належала на праві приватної власності земельна ділянка (пай), розміром 6, 235 га, розташована на території Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, на підставі державного акту серії [NUMBER], виданого Петрівською сільською радою Петропавлівського району Дніпропетровської області 25.12.2001 року на підставі рішення 19 сесії XXIII скликання Петрівської сільської ради № 138 від 12.03.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Пп № 733. За життя [PERSON] склала заповіт, який було 04.04.1995 року посвідчено секретарем виконкому Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області за реєстровим № 64, за яким все її майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все, що належатиме їй на день смерті, вона заповідала [PERSON]. Позивач стверджує, що є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON]. Позивач зазначає, що не звернувся протягом шести місяців до нотаріуса через те, що вважав себе особою, що прийняла спадщину, бо йому було відомо про існування заповіту. Тобто через юридичну неграмотність він пропустив строк для подання заяви до нотаріальної контори на отримання спадщини, але з моменту відкриття спадщини вступив в управління спадковим майном і користується ним за цільовим призначенням. Нотаріус відмовляє йому у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропуск строку для прийняття спадщини. Посилаючись на ст.ст. 328, 373, 392, 1216, 1268, 1273, 1274 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України позивач просить суд визнати за ним, [PERSON], як спадкоємцем за заповітом, право власності на земельну ділянку (пай), розташовану на території Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, площею 6,235 га, вартістю 114 766,54 грн. (сто чотирнадцять тисяч сімсот шістдесят шість) грн.. 54 коп., призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала [PERSON], яка померла [INFO], на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 25 грудня 2001 року. Позивач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності свого представника, в якій проти позову не заперечував. Згідно з ч.4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вивчивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] була власником земельної частки (паю) площею 6,235 га, розташованої на території Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданим 25.12.2001 року (а.с. 5). 04.04.1995 року [PERSON] склала заповіт, який було посвідчено секретарем виконкому Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області за реєстровим номером 64, за яким все її майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все, що належатиме їй на день смерті, вона заповідала позивачу [PERSON] (а.с. 3). [INFO] [PERSON] померла в с. Маломиколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 23.07.2010 року виконкомом Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області (а.с. 4). Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1). Статтею 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її (ч.1). Згідно з ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Позивач не відмовлявся від прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивач не звернувся протягом шести місяців до нотаріуса через те, що вважав себе особою, що прийняла спадщину, бо йому було відомо про існування заповіту, з моменту відкриття спадщини позивач вступив в управління спадковим майном і користується ним за цільовим призначенням. Нотаріус відмовляє позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропуск строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Суд бере до уваги, що, виходячи з вимог п. 4.20 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій, який затверджено Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом провадиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 «Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з Державного земельного кадастру, а зазначений витяг у позивача відсутній. Відсутність вказаних документів та пропуск шестимісячного строку на звернення до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину не дають можливості позивачу оформити право на спадщину. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів зазначене питання має вирішуватися в судовому порядку. Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який прийнято 01.07.2004 року, набрав чинності 03.08.2004 року, в редакції від 04.07.2012 року, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», який прийнято 07.07.2011 року, набрав чинності 07.08.2011 року, згідно з яким державна реєстрація земельної ділянки, яка була приватизована, але кадастровий номер не присвоєно і відомості про неї не внесені до Державного реєстру земель, здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників. Земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Отже, померла [INFO] [PERSON] належним чином набула право власності на земельну частку (пай), площею 6,235 га, розташовану на території Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданим 25.12.2001 року, а позивач є спадкоємцем права власності на зазначене спадкове майно за її заповітом. Згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 11.03.2014 року № 4/08-1077, вартість земельної ділянки площею 6,235 га складає 114 766 (сто чотирнадцять тисяч сімсот шістдесят шість) грн.. 54 коп. (а.с. 21), що є ціною позову. Позивач поніс судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 114 8,00 грн., визначеному згідно з п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», виходячи із ціни позову, що підтверджується квитанцією банку. Судові витрати позивача у вигляді сплати судового збору в розмірі 2035,00 грн. позивач просив залишити на ньому. Суд вважає, що це право позивача і не застосовує положення ст.88 ЦПК України щодо судових витрат. На підставі викладеного, ст.ст. 328, 1216 - 1218, 1223, 1225, 1268, 1270 ЦК України,

Outcome: approved