Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

12 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку житлової квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з відповідачем з вересня 2006 року по червень 2015 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час сумісного проживання позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] на ім'я відповідача була придбана та оформлена житлова квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 35,8 кв.м., що підтверджується копією договору, та довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.06.2017 року. При цьому кошти на придбання даної квартири витрачались порівну, а саме - [PERSON] 04.06.2007 року взяла в борг 40000,00 грн., а відповідач [PERSON] уклав кредитний договір, поручителем по якому виступила [PERSON] Проте, у червні місяці 2015 року сторони припинили свої стосунки, позивачка переїхала на постійне проживання до іншого міста при цьому досягнувши із відповідачем домовленості, що він протягом одного - двох років сплатить частку коштів, які [PERSON] вклала при купівлі вищевказаної квартири, або вирішить іншим чином питання розподілу квартири. Однак своїх обіцянок відповідач [PERSON] не виконав, наразі почав взагалі заперечувати будь-які права позивачки на спільно придбану квартиру, а тому [PERSON] була змушена звернутися до суду із даним позовом. Пізніше 25 липня 2017 року позивачка [PERSON] збільшила свої позовні вимоги і просила встановити факт її проживання з відповідачем [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з вересня 2006 року по червень 2015 року. 12 червня 2017 року за заявою позивачки [PERSON] Новобузьким районним судом Миколаївської області було постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом заборони [PERSON], [INFO] чи будь-яким третім особам у його інтересах здійснювати будь-які види відчуження, а відповідним органам вчиняти та реєструвати правочини, які спрямовані на відчуження двокімнатної квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що з вересня місяця 2006 року вона проживала із відповідачем [PERSON] однією сім'єю. без реєстрації шлюбу в квартирі яку винаймали, вели спільне господарство. Навесні 2007 року вони вирішили купити власну квартиру, але коштів не вистачало,тому вона 40000.0 грн взяла в борг у свого бувшого чоловіка [PERSON], а іншу частину вони з відповідачем отримали в ЗАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 06.06.2007 року, який було оформлено на відповідача [PERSON], а позивач по вказаному кредитному договору виступила в якості поручителя перед кредитором. Після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири право власності на неї було зареєстровано за відповідачем. Позивач із відповідачем прожили разом у даній квартирі приблизно з серпня 2007 року до червня 2015 року. Оплату щомісячних платежів проводили спільними коштами, якщо у відповідача не було коштів, то платіж вносила позивачка, оскільки її заробітна плата була значно більшою від доходу відповідача, який крім іншого ще й мав зобов'язання по сплаті аліментів. Сторони по справі вели спільне господарство, їздили разом на відпочинок за спільні кошти, але більшу їх частину складав її дохід, позивачка сплачувала комунальні послуги. У червні 2015 року сторони припинили своє спільне проживання і відповідач [PERSON] обіцяв, що частину коштів, які вклала позивачка у придбання їх спільної квартири, протягом двох років він їй відшкодує. Однак після того як відповідач не виконав домовленості вона змушена була звернутися до суду за захистом своїх інтересів. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував факт сумісного проживання позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON] однією родиною з червня - липня місяця 2008 року, проте відповідач зазначив, що раніше з позивачем однією сім'єю не проживали, їх стосунки не мали ознак сімейних. Кожен з них мав свої власні кошти, і розпоряджався ними на власний розсуд. Спірну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], він придбав самостійно за кредитні кошти та кошти, які йому надала мати після продажу домашньої худоби, а також за рахунок доходу від із земельних ділянок його та матері, які відповідач обробляє самостійно. Проти задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на ? частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], заперечував повністю та просив в цій частині відмовити у зв'язку із необґрунтованості та недоведеністю вимог. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги позивачки повністю заперечила, просила суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Пунктом 5 частиною 1 статті 256 ЦПК України ( діючими на момент подачі позову) встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Головна ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. Для встановлення судом факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідний приблизний перелік необхідних доказів, таких як: докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового і особистого характеру, тощо). Для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, судом також беруться до уваги документи щодо місця реєстрації, фактичного проживання за період часу, який зазначають як час спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, фотографії певних подій, документально підтвердження придбання майна на користь сім'ї, витрачання коштів на спільні поїздки, відпочинок, відкриття рахунків в банківських установах згідно документально підтверджених доказів, інші письмові докази. На підтвердження вимог позивача щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня місяця 2006 року і до червня місяця 2015 року, а також щодо обставин придбання спірної квартири представник позивача просив допитати свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що вона перебуває у дружніх стосунках із позивачкою. Їй відомо, що позивачка та відповідач проживали разом без реєстрації шлюбу з вересня 2006 року. Разом вели спільне господарство, їздили разом на відпочинок. Потім влітку 2007 року за кредитні кошти купили спільну квартиру,право власності на яку було оформлено на відповідача. Свідок сприймала сторін по справі як чоловіка та дружину. Однак обставин за яких було оформлено кредитний договір з метою купівлі квартири, на яких умовах, на яку суму і хто його погашав, свідку невідомо. Але пояснила, що позивачка на час спільного проживання із відповідачем отримувала заробітну плату значно більшу ніж відповідач. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона з 2006 року почала товаришувати із позивачкою по справі. Приблизно з липня - серпня місяця 2006 року позивачка [PERSON] почала тісно спілкуватися із відповідачем [PERSON] і приблизно через рік таких стосунків сторони придбали квартиру, неподалік від будинку в якому проживає свідок [PERSON]. і приблизно з кінця літа 2007 року позивач та відповідач почали в ній проживати разом. Що стосується спільного побуту який був у [PERSON] та [PERSON] свідок пояснити нічого не змогла, в спірній квартирі вона ніколи не була, а також за які кошти, коли і як було придбано спірну квартиру, свідку невідомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 2005 року працювала у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» разом із позивачкою [PERSON] у одному відділі. Їй відомо, що позивачка та відповідач [PERSON] разом почали проживати з вересня 2006 року, а влітку 2007 року придбали спільну квартиру. Для купівлі квартири у відділені ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачем [PERSON] було укладено угоду про отримання кредитних коштів, а поручителем по даному кредитному договору виступила позивачка [PERSON] Крім того, свідок поясна , що кошти в касу для оплати щомісячних платежів вносились позивачкою, яка також оплачувала і комунальні платежі по спірній квартирі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] разом, з метою купівлі квартири, у відділені ПАТ КБ «ПриватБанк» укладали угоду про отримання кредитних коштів, а поручителем по даному кредитному договору виступила позивачка [PERSON] Крім того, свідок поясна , що кошти в касу для оплати щомісячних платежів вносились позивачкою, однак чиї то були кошти, їх походження ( чи особисті кошти [PERSON], чи кошти іншої особи) їй не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] проживали у під'їзді, поруч із нею приблизно 6-7 років. Вона їх сприймала як подружжя, у них були гарні добросусідські відносини. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона була власницею квартири, яку у 2007 році купили сторони по справі. Оскільки вона знала раніше позивачку по справі [PERSON] то перемовини з приводу купівлі квартири вона частіше вела саме з позивачкою. І саме через гарне ставлення до [PERSON] свідок погодилась що кошти за квартиру їй передадуть двома частинами, так як на той час у сторін по справі усієї суми грошей не було. Однак пояснити коли та за яких обставин, хто та якими сумами передавав кошти, свідок пояснити не змогла, оскільки пройшло вже багато часу і вона подробиць не пам'ятає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є бувшим чоловіком позивачки по справі [PERSON] В червні 2006 року до нього звернулась позивачка по справі з проханням надати в позику 40000,00 грн, оскілки вони із відповідачем мали на меті купити квартиру. Свідок [PERSON] надав позивачці в борг вказану суму, однак пізніше вирішив, що вказана сума буде їй залишена в рахунок відшкодування спільного майна після їх розлучення та розподілу. На спростування факту спільного проживання сторін до червня 2007 року та підтвердження факту придбання спірної квартири за власні кошти, за клопотанням відповідача були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] які надали наступні показання. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він разом з відповідачем працював у Новобузькому РВ УМВС і останній був його керівником. В 2007 році відповідач говорив, що бажає купити квартиру, що і зробив. Я інколи був у відповідача в квартирі після кінця робочого дня, нікого окрім відповідача там не було, і з посуду, одягу, взуття можна було зробити висновок, що він проживає один. І приблизно в 2008 році свідок дізнався, що він проживає із позивачкою. Як сторони по справі вели господарство я не знаю. Аналогічні показання дав і свідок [PERSON], який також працював із відповідачем працював у Новобузькому РВ УМВС і останній був його наставником. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою відповідача по справі який почав проживати у їх будинку приблизно влітку 2007 році. Він проживав один, а приблизно через 06 місяців - рік свідок побачила, що [PERSON] почав проживати із позивачкою та дитиною. Допитаний свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір'ю відповідача по справі. У 2007 році іі син - відповідач [PERSON] вирішив придбати собі квартиру і вона як мати допомогла йому грошовими коштами, які отримала від продажу домашньої худоби. Крім того частина коштів була отримана із врожаю на земельних ділянках, які є у власності її та відповідача по справі, а всього ними було зібрано 40000,00 грн. а іншу частину - 40000,0 грн. відповідач отримав за кредитним договором. Даючи оцінку вказаним доказам, суд не може прийняти до уваги показання свідків зі сторони позивача - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підтвердження того, що сторони проживали однією сім'єю у період з вересня 2006 року до літа 2008 року, оскільки вони а ні в зйомній квартирі, а ні в спірній квартирі, у вищезазначений період не були, жоден з них не повідомив суду про такий факт, спільних або особистих речей сторін не бачили. Переважна частина обставин по справі їм відома з розповідей сторін, а тому суд ставиться критично до таких показань. Інших доказів, підтверджуючих факт проживання однією сім'єю сторін без шлюбу, позивачем не надано Свідок [PERSON] є близьким родичем відповідача - його матір'ю, а тому суд також ставиться критично до її показань, оскільки вважає її зацікавленої особою при вирішенні цього спору сторін. У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі»враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, при застосуванніст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Разом із тим в судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] до 27 лютого 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], і відповідач [PERSON] до 10 квітня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], що не дає права суду встановлювати факт спільного проживання сторін по справі у період до 10 квітня 2007 року. Аналізуючи досліджені докази, надані сторонами та визнані судом допустимими в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що ті обставини, що сторони до червня місяця 2008 року проживали спільно та вели спільне господарство, а також мали єдиний сімейний бюджет, але не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі, не підтверджуються наданими позивачем доказами, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Також, як наслідок, у зв'язку з тим, що позивачем не доведений факт сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, то і відсутні підстави для поділу спірного майна в порядку статті 74 СК України. Разом з цим, слід зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] придбав квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 05.06.2007 року, укладеним між відповідачем та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1379. Відповідно до п.3 Договору купівлі-продажу, продаж зазначеної квартири вчиняється за ціною 9682,00 грн. які отримано продавцем до підписання цього договору. Будь-яких письмових доказів того, що дана квартира була придбана саме за 16000,00 доларів США суду не надано. Також суд не буру до уваги копію розписки про отримання позивачем [PERSON] від [PERSON] в борг 40000,00 грн, оскільки відповідно до ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідчені копії. Відповідач та його представник в судовому засіданні поставили під сумнів даний доказ наданий в копії, однак позивач не змогла підтвердити його оригіналом. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON], що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Новобузьке бюро технічної інвентаризації від 06 червня 2007 року . За умовами Кредитного договору № NKN1GK00000012 від 06.06.2007 року, Кредитор - ПАТ «Приват Банк» надав позичальнику - [PERSON] кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку в сумі 9400,00 доларів США. строком на 10 років з 06.06.2017 року по 05.06.2017 року для придбання квартири. Відповідно до умов договору поруки № NKN1GK00000012/1 від 06.06.2007 року, поручителем за кредитними зобов'язаннями [PERSON] за кредитним договором № NKN1GK00000012 від 06.06.2007 року виступила [PERSON] Сторона відповідача наполягає на тому, що квартира, яка куплена ним в кредит, придбана тільки за власний рахунок для власних потреб. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. В матеріалах справи відсутні докази того, що спірна квартира була придбана внаслідок спільної праці позивача з відповідачем, або індивідуальних зусиль позивача. З досліджених в судовому засіданні копій квитанції свідчить, що платником по кредиту в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору значиться відповідач - [PERSON] Кредит виплачений у повному обсязі. Належних письмових доказів на спростування зазначеного вище позивачем не надано. В правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зазначено, що за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12). За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 року, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під час застосування ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Суд вважає, що позивач, в ході розгляду справи, не надала достатніх та безспірних доказів того, що вона з вересня 2006 року по червень 2008 року проживала однією сім'єю з відповідачем, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, мали взаємні права та обов'язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні ст. 74 СК України. Суд також вважає безпідставними вимогами про те, що майно, яке є спірним по даній справі було придбано сторонами внаслідок їх спільної праці, є спільною власністю сторін та підлягає поділу між ними, оскільки докази, які б підтверджували дану обставину в матеріалах справи відсутні. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази факту внесення грошових коштів позивачем при придбанні спірного майна Докази про спільне придбання сторонами майна, спільного вкладення грошових коштів на ремонт та меблі (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності) в матеріалах справи відсутні. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Факт того, що позивачка [PERSON] виступала поручителем за кредитним договором відповідача не може підтверджувати ведення спільного господарства. А те, що вона контролювала сплату щомісячних платежів, говорить про виконання нею своїх обов'язків перед банком за договором поруки. Таким чином,

Outcome: partial