Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

14.01.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та трьох процентів річних від простроченої суми, в якому просив суд стягнути з відповідача: заборгованість по заробітній платі у сумі 102659,06 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 5012,51 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 38562,80 грн. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 1178,11 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з 2010 року. Трудовий договір припинений за наказом №346-к від 27.09.2018 року, 01.01.2018 року позивача звільнено із займаної посади згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Позивач зазначає, що у день звільнення йому була видана трудова книжка, але не виплачено всіх належних сум при звільненні, зокрема не виплачено нараховану заробітну плату у розмірі 102659,06 грн. Посилаючись на положення норм чинного законодавства України позивач зазначає, що в зв'язку з невиплатою йому заробітної плати, він має право на стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, що в загальному розмірі становить 5012,51 грн. Також, із посилання на положення ст. 117 КЗпП України позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36430,20 грн. Із посиланням на положення ст. 625 ЦК України позивач також вважає, що в даному випадку чинним законодавством України передбачено стягнення 3% річних від простроченої суми, що розрахована позивачем в розмірі 1178,11 грн. 30.01.2019 року до суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог та позивач просить суд стягнути з відповідача: заборгованість по заробітній платі в розмірі 102659,06 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 5012,51 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 60909,70 грн. та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 1178,11 грн. 04.02.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на подану позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач частково визнає позовні вимоги, просить задовольнити позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 102659,06 грн. та визнає стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 5012,51 грн. При цьому, відповідач просить застосувати позовну давність щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати і відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення. Також відповідач просить відновити у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми. У своєму відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позивач був звільнений 01.10.2018 року за наказом від 27.09.2018 року №346к за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію. Посилаючись на положення ст. 233 КЗпП України позивач вказує, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично не розрахувався з ним. 28.09.2018 року позивач під підпис був ознайомлений з наказом №346к від 27.09.2018 року про припинення трудового договору і в день звільнення 01.10.2018 року відповідач не здійснив виплату належних коштів позивачу. Обґрунтовуючи свою позицію щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності відповідач посилається на положення ст. 116 КЗпП України, зміст рішення ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05.10.2011 року №6-29608св11 і зазначає, що згідно п. 3.9. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Державним комітетом статистики України від 13.01.2004 року №5, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не входять до фонду оплати праці. Відповідно, за твердженням відповідача, середній заробіток, який став предметом спору - це не зарпатна виплата і за її стягненням потрібно було звернутися до суду протягом трьох місяців (як зазначено в ч. 1 ст. 233 КЗпП України) з дати нездійснення розрахунку при звільненні, а саме з 02.10.2018 року. На думку відповідача, враховуючи те, що позивач дізнався про порушення строків розрахунку при звільненні ще 02.10.2018 року, то звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку мало б відбутись не пізніше 01.01.2019 року, а оскільки позовну заяву подано позивачем 14.01.2019 року, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку не підлягають задоволенню у зв'язку з пропущенням процесуального строку звернення до суду позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України та ч. 1 ст. 258 ЦК України до вимог щодо стягнення середнього заробітку встановлено спеціальний строк позовної давності тривалістю три місяці. Стосовно стягнення 3% річних від простроченої суми відповідач зазначає, що згідно листа Верховного Суду України від 01.07.2014 року «Аналіз застосуваня ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві», передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до відносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносини. За таких обставин, на думку відповідача, позовні вимоги про стягнення 3% річних в порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України, не підлягають до задоволення. 28.02.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просить позов задовольнити та додатково посилається на те, що в даному випадку відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності, оскільки судами вищих судових інстанцій неодноразово досліджувалось неоднакове застосування ст. 233 КЗпП України і свої позиції з цього приводу Верховний Суд України виклав у постановах від 06.12.2017 р. по справі №6-331цс17, від 18.01.2017 у справі №6-2912цс16, від 29.01.2014 року у справі №6-144цс13, від 14.12.2016 року у справі №428/7002/14-ц та від 26.10.2016 року у справі №6-1395цс16. З урахуванням позицій викладених у наведених постановах Верховного Суду України позивач загалом зазначає, що на спірні правовідносини строки позовної давності не застосовуються, а тому, на думку позивача, заперечення відповідача щодо заявлених позовних вимог є необґрунтованими та безпідставними. 05.03.2019 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача зі змісту яких вбачається, що відповідач визнає позов в часині стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати. При цьому відповідач просить застосувати позовну давність щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та з цієї підстави відмовити у задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку, а також відповідач просить відмовити у стягненні 3% річних від простроченої суми. Обґрунтовуючи свої заперечення відповідач зазначає, що позивач мав право звернутись з позовом до суду про стягнення середнього заробітку в межах трьох місяців з часу коли дізнався, або міг дізнатися про порушення свого права - тобто з наступного дня після звільнення (з 02.10.2018 року), як це передбачено ст. 233 КЗпП України. За твердженням відповідача, аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВССУ від 05.10.2011 року у справі №6-29608в11 та у постанові ВСУ від 24.06.2015 року у справі №6-116цс15. Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми, відповідач вважає, що такі позовні вимоги в порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України, задоволенню не підлягають. 12.03.2019 року до суду надійшли письмові пояснення позивача зі змісту яких вбачається, що позивач настоює на своїх позовних вимогах у заявленому розмірі, просить позов задовольнити та додатково пояснює суду, що на його думку, вимоги відповідача про застосування строку позовної давності суперечать нормам чинного законодавства, оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. В обґрунтування такої позиції, позивач зокрема посилається на правові позиції Верховного Суду України. 19.03.2019 року до суду надійшли заперечення відповідача на письмові пояснення позивача, які за змістом є ідентичними письмовим запереченням відповідача, що надійшли до суду 05.03.2019 року. Ухвалою суду від 18.01.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до частини третьої ст. 94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно положень частини другої ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевою (регіональними) угодами. Судом встановлено, що наказом №346к 01.10.2018 року позивача було звільнено з посади головного технолога за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію за віком (а.с. 9). Відповідний запис про звільнення занесений до трудової книжки позивача 01.10.2018 року за наказом №346к від 27.09.2018 року (а.с. 5). За змістом наявної в матеріалах справи копії службової записки від 13.11.2018 року, заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період з 01.02.2018 року по 01.10.2018 року становить у загальному розмірі 102659,06 грн. (а.с. 10). Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач визнає позовні вимоги позивача в частини стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 102659,06 грн. та зазначає, що вказана заборгованість дійсно не була виплачена позивачу. За таких умов, з урахуванням визнання відповідачем позову в частини наявності заборгованості по заробітній платі та її розміру, з огляду на викладені норми чинного законодавства України та наявність в матеріалах справи документально підтвердження заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі і її розміру, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 102659,06 грн., отже позовні вимоги в цій частині позову підлягають до задоволення. Стосовно вимог позивача про стягнення трьох відсотків річних від прострочених сум заробітної плати на підставі положень ст. 625 ЦК України у загальному розмірі 1178,11 грн., суд приходить до висновку, що такі вимоги не підлягають до задоволення, оскільки передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносин. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими і регулюються нормами трудового законодавства, а не нормами ЦК України, у зв'язку з чим в задоволенні вимог позивача про стягнення 3% річних слід відмовити. За змістом правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України у справі № 6-43цс14 від 21.05.2014р., правовим висновком якої є: компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсується присуджена за рішенням суду сума заробітної плати за роботу у вихідні дні, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення. Установлена частиною другою статті 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права. Позивач просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у загальному розмірі 5012,51 грн. Відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За змістом ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N159 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Перевіривши здійснені позивачем розрахунки компенсації втрати частини доходів, суд приходить до висновку, що розрахунок здійснений у відповідності до наведених вище норм чинного законодавства України, є вірним, жодних заперечень сторони відповідача з приводу зазначеного розрахунку до суду не надходило. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач визнає заявлені до нього позовні вимоги стосовно стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 5012,51 грн. За таких умов суд приходить до висновку, що вимоги позивача про компенсацію втрати частини заробітної плати у загальному розмірі 5012,51 грн. є законними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просить відмовити у задоволенні таких вимог посилаючись на пропущення позивачем строку звернення до суду із відповідними позовними вимогами, що передбачені ст. 233 КЗпП України, отже відповідач просить суд застосувати до вказаних позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності. З такою позицією сторони відповідача суд не погоджується, з наступних підстав. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Таке поняття заробітної плати, передбачене і у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Вимога про оплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, яка надає позивачу право звернутись до суду з відповідним позовом без обмеження будь-яким строком, адже ст. 117 КЗпП України встановлено відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з метою компенсації працівнику втрат від неотримання заробітної плати. Таким чином, враховуючи, що суд прийшов до висновку про невиплату працівнику всіх належних до виплати сум в день звільнення та необхідність стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.10.2018 року по 14.01.2018 року (в межах заявлених позовних вимог) є законними. Відповідно до положень п.п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» , цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Отже, для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу за серпень та вересень 2018 року, тобто за два місяці, що передують події звільнення у жовтні 2018 року. Пунктами 3 та 4 наведеного вище Порядку встановлено види виплат, які включаються та які не включаються у розрахунок середньої заробітної плати. За змістом наявних в матеріалах справи копій розрахункових листків нарахованого позивачу доходу, у серпні 2018 року йому нараховано дохід, який має включатись до розрахунку середнього заробітку в загальному розмірі 3816,68 грн. (3469,71 - оклад по днях; 346,97 - доплата за режим), а у вересні 2018 року в загальному розмірі 5464,80 грн. (4968,00 - оклад по днях; 496,80 - доплата за режим) (а.с. 30). Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 9281,48 грн. (сума заробітної плати за серпень і вересень 2018 року) : 16 (кількість відпрацьованих робочих днів у серпні та вересні 2018 року згідно даних розрахункових листів працівника) = 580,09 (середньоденна заробітна плата). Кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог з 01.10.2018 року по 14.01.2019 року становить 72 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявленого позивачем періоду нарахування становить: 580,09 грн. (середньоденна заробітна плата) х 72 (робочі дні в період заявленого часту затримки розрахунку при звільненні) = 41766,48 грн. Отже, відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 41766,48 грн. Натомість позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2018 року по 14.01.2019 року у загальному розмірі 60909,70 грн. здійснюючи розрахунок середнього заробітку у вказаний період шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість не робочих, а календарних днів прострочення. Однак позивачем не надано суду жодних доказів щодо режиму, умов оплати праці тощо, які б вказували на те, що статус позивача як працівника підпадав під передбачені чинним законодавством умови за яких середнім заробітком оплачуються саме календарні, а не лише робочі дні періоду прострочення. За таких умов суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 41766,48 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial