Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

14.02.2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача КС «Альянс Україна» про захист прав споживача, стягнення збитків, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.01.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договори про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок №26-10д та №27-10д, за якими відповідач прийняв від позивача вклади у розмірі 190\~000 грн. та 71\~500 грн. відповідно із зобовязанням сплати 30% річних та кінцевим строком повернення 10.02.2011 року. Проте, у визначений строк зобовязання щодо повернення вкладів та процентів за користування ними КС «Альянс Україна» у повному обсязі не виконано, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому просила стягнути із відповідача 718\~992,35 грн. процентів за користування депозитами, 21\~332,61 грн. упущеної вигоди, 3% річних та інфляційні втрати у розмірі 540,36 грн., а загальна сума з урахуванням банківського подорожчання становить 748\~273,98 грн. Також, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 30\~000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, оскільки у звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань їй завдано душевних страждань. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2014 року у даній цивільній справі в задоволенні позову [PERSON] до кредитної спілки «Альянс Україна»про захист прав споживача, стягнення збитків було відмовлено (а.с.64-65). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 27.05.2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2014 року залишено без змін (а.с.90-92). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 27.05.2014 року скасовано в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до кредитної спілки «Альянс Україна» про стягнення процентів за користування депозитними коштами, інфляційних нарахувань на суму боргу, трьох процентів річних від простроченої суми та відшкодування моральної шкоди, та справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 27.05.2014 року залишено без змін (а.с.121-123). Проте, в ході нового судового розгляду позивач неодноразово уточняла свої позовні вимоги та в кінцевому станом на 07.07.2015 року просила стягнути з відповідача на її користь: заборгованість за тілами депозитів, заборгованість за відсотками за користування депозитами, 3% річних, інфляційні, упущену вигоду та моральну шкоду, що становить 1\~002\~745,75 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.07.2015 року цивільну справу за позовом [PERSON] до кредитної спілки «Альянс Україна» про стягнення коштів в частині стягнення тіла депозитів за договорами депозитів №26-10д від 10.01.2010 року та №27-10д від 10.01.2010 року та упущеної вигоди провадженням закрито на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 10.01.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договори про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок №26-10д та №27-10д, за якими відповідач прийняв від позивача вклади у розмірі 190\~000 грн. та 71\~500 грн. відповідно із зобовязанням сплати 30% річних та кінцевим строком повернення 10.02.2011 року (а.с.2, 3). Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 05.04.2011 року у цивільній справі №2-1663/11 за позовом [PERSON] до кредитної спілки «Альянс Україна» про розірвання договору та стягнення коштів, позов задоволено, розірвано договори про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок №26-10д та №27-10д від 10.01.2010 року, укладені між [PERSON] і кредитною спілкою «Альянс Україна»; стягнуто з кредитної спілки «Альянс Україна» на користь [PERSON] заборгованість за договорами про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок №26-10д та №27-10д від 10.01.2010 року на суму 215\~320,22 грн. (а.с.18). Як вбачається з пояснень сторін в судовому засіданні та особових карток по гривневим депозитам позивача, наданих відповідачем станом на 07.07.2015 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 05.04.2011 року виконано частково: щодо повернення сум за вкладом №26-10д залишається невиконаним заборгованість у розмірі 33\~427,55 грн., а за вкладом №27-10д 49\~830,00 грн. (а.с.222-223). Згідно ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У відповідності до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Згідно п.2.4 договорів про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок №26-10д та №27-10д у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи члена КС Спілка здійснює перерахунок суми нарахованих процентів на внесок члена КС за ставкою 5% річних процентів річних за фактичний строк користування внеском. При цьому різниця між нарахованими за ставкою 30% річних процентами та фактично сплаченими за ставкою 5% річних процентів на підставі здійсненого Спілкою перерахунку повертається Спілці членом КС в день повернення внеску. За п.2.5. договорів, нарахування процентів на внесок починається з наступного дня після внесення членом КС внеску та припиняється в день, визначений п.1.1 договору як закінчення строку внеску, або вдень остаточного розрахунку у випадку дострокового розірвання договору. А тому, з огляду на вищевикладене, та враховуючи те, що станом на 07.07.2015 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 05.04.2011 року не виконано у частині повернення сум за вкладом №26-10д у розмірі 33\~427,55 грн., а за вкладом №27-10д 49\~830,00 грн., тобто остаточний розрахунок за банківськими вкладами із позивачем не проведено, суд погоджується з думками та доводами позивача та його представника в судовому засіданні щодо стягнення процентів у розмірі 30% річних за користування депозитними коштами за період після ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 05.04.2011 року про розірвання договорів банківського вкладу, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою 29.05.2013 року при розгляді справи №6-39цс13, та на що звернув Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 24.12.2014 року у даній справі (а.с.121-123). Окрім того, суд звертає увагу, що із особових карток по гривневим депозитам позивача вбачається, що заборгованість у розмірі 33\~427,55 грн. за вкладом №26-10д та заборгованість у розмірі 49\~830,00 грн. за вкладом №27-10д складається із сум несвоєчасно повернутих вкладів (а.с.222-223). Проте, суд не погоджується з розрахунком позивача та його представника з приводу нарахування 30% річних по договорам про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок №26-10д та №27-10д, а тому суд вважає за можливе взяти до уваги наданий відповідачем розрахунок 30% річних за договорами, з методикою якого суд повністю погоджується (а.с.220-221). Однак, відповідно до вимог ст.ст.257,\~\~261 ЦК України, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлена в три роки, щодо вимог про стягнення пені один рік. Перебіг строку позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Статтею 268 ЦК України визначено, що позовна давність не поширюється зокрема на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. Натомість, предметом даного спору є стягнення заборгованості за відсотками за користування вкладом, 3% річних, інфляційні втрати, на які поширюється загальний строк позовної давності. А тому, з урахуванням звернення позивача до суду з даним позовом 14.02.2014 року та враховуючи, що відповідачем та його представником в судовому засіданні заявлялось клопотання про застосування за період з 10.02.2010 року по 14.02.2011 року строку позовної давності, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 30% річних по договорам про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок №26-10д та №27-10д саме за період з 15.02.2011 року по 07.07.2015 року включно, тобто в межах строку позовної давності, що становитиме за договором №26-10д від 10.01.2010 року 44\~034,41 грн., а за договором №27-10д від 10.01.2010 року у розмірі 65\~658,88 грн. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Окрім того, у п.4.1 договорів банківського вкладу сторонами визначено, що за порушення договірних положень вони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України. Наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і три проценти річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та нараховуються незалежно від вини боржника й незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання в силу прямої дії ч.2 ст.625 ЦК України. Окрім того, суд не приймає думки та доводи представника відповідача як на підставу про відмову в задоволенні позову про те, що стосовно кредитної спілки «Альянс Україна» ухвалою Господарського суду Вінницької області від 11.02.2010 року порушено справу про банкрутство та якою введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника кредитної спілки «Альянс Україна» (а.с.22), оскільки три проценти річних та інфляційні нарахування входять до грошового зобовязання та не є штрафною санкцією, у звязку з чим дія мораторію відповідно до ст.12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на них не розповсюджується. Проте, суд не погоджується з розрахунком позивача та його представника з приводу нарахування 3% річних та інфляційних втрат, а відтак суд вважає за можливе здійснити власний розрахунок заборгованості з 3% річних та інфляційних втрат за депозитними договорами. При цьому, суд враховує, що у пункті 1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження; при цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (дане положення кореспондується з статтею 343 Господарського кодексу України). Крім того, у абзаці 2 пункту 1.9 даної постанови Пленуму вказано, що якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 Цивільного кодексу України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі 31 липня 2014 року). А тому, враховуючи положення п.1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», день у який відбувається оплата заборгованості не вважається днем прострочення заборгованості. Що ж стосується інфляційних втрат, то слід відмітити наступне. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом (Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Держкомстату від 27.07.2007 р. №265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін») і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007, №265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін»). Поряд з цим, відповідно до листа Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 року №62-97р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Відтак, суд здійснивши розрахунок заборгованості 3% річних за період з 15.02.2011 року по 07.07.2015 року включно (виходячи із вказаних відповідачем періодів та сум заборгованості за договорами відповідно до особових карток по гривневим депозитам та використовуючи формулу: 3% річних = С х 3 х Д : 365 : 100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення), та інфляційних витрат за період з 15.02.2011 року 30.06.2015 року (виходячи із вказаних відповідачем періодів та сум заборгованості за договорами відповідно до особових карток по гривневим депозитам та виходячи з того, що інфляційні визначаються виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, і використовуючи формулу: інфляційні = (сума боргу х процент інфляції) сума боргу), дійшов обґрунтованого висновку, що до задоволення підлягають позовні вимоги про стягнення за договором про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок №26-10д від 10.01.2010 року 8\~486,42 грн. 3% річних; 29\~312,17 грн. інфляційні нарахування; та стягнення за договором про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок №27-10д від 10.01.2010 року у розмірі 6\~569,36 грн. 3% річних; 41\~109,75 грн. інфляційні нарахування. Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 30 000 грн., то у відповідності до вимог ст.ст.625, 1167 ЦК України суд вважає за можливе в задоволенні позову в цій частині відмовити з наступних міркувань. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). В той же час, ч.1 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Однак, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про завдання відповідачем їй моральної шкоди та, якщо остання дійсно була завдана, то в чому вона полягала. Окрім того, суд звертає увагу, що статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови\~ від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання, сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. При цьому, наслідки порушення договору позичальником встановлені статтями 625 та 1050 ЦК України, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. До того ж, укладені між сторонами договори не передбачають такого правового наслідку порушення зобовязань за договором як відшкодування моральної шкоди. Таким чином, з урахуванням виниклих правовідносин, які є договірними, моральна шкода стягненню не підлягає, а відтак позов в цій частині не підлягає задоволенню. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч.3\~ст.88 ЦПК України). А тому, відповідно до ч.3\~ст.88 ЦПК України\~з відповідача підлягають до стягнення на користь держави судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог, які складаються з 1 951,71 грн. судового збору, від сплати якого звільнено позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial