Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

13.02.2019 року до Болградського районного суду надійшла вищезазначена цивільна справа з Приморського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с.44). Позивач звернувся до суду\~ з зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача суму заборгованості у розмірі 235 433.60 гривен та\~ суму судових витрат у розмірі 3 531.49 гривен судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем [PERSON] , позивач уклав два кредитних договори №БО-1/4333/07/464 від 09.10.2007 року та №БО-1/0680/08/464# від 04.03.2008 року. \~ \~ \~ \~ \~У порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту та відсотків нарахованих за користування кредитом\~ відповідач належним чином не виконав, в зв`язку з чим у нього\~ перед позивачем станом на 29.11.2018 року виникла заборгованість по цим кредитним договорам. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою від 14.02.2019 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 19.03.2019 року о 10:00 годині (а.с.48). Відповідачу надіслано копію позовної заяви з доданими документами, та роз`яснено про необхідність подання в п`ятнадцятиденний строк письмового відзиву разом з наявними у нього доказами. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~15.03.2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а.с.54-61). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~19.03.2019 року ухвалою суду підготовчий розгляд по справі відкладено та повторно призначено на 12.04.2019 року об 11:00 годині (а.с.100). 04.04.2019 року на адресу суду надійшла відповідь відповідача на відзив позивача (а.с.108-110). 21.05.2019 року судове засідання знято з розгляду в зв`язку з перебуванням головуюого на лікарняному, та призначено на 20 червня 2019 року об 11:00 годині (а.с.132). \~Позивач про час та місце проведення судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.124, 136), надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.127, 129, 134). Відповідач жодного разу до суду не з`являвся, про час та місце проведення судового розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства (а.с.125, 133). На адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.92, 137). \~ \~ \~ \~При цьому відповідачем надіслано до суду відзив ще 15.03.2019 року, згідно якого позовні вимоги він не визнає. Відповідач підтверджує факт укладення між ним, [PERSON] та КС «Перше Кредитне товариство» двох кредитних договорів № БО- 14333/07/467 від 09.10.2007 року та № БО-1/0680/08/464# від 04.03.2008 року. Проте позовні вимоги вважає не доведеними та безпідставними, так як: - позивачем не доводено виконання умов договору зі сторони КС, оскільки я стверджує КС вона видала кредитні кошти йому, відповідачу в розмірі 15000.00 гривен та 13596.00 гривен, а на підтвердження цього позивач надав розрахунок заборгованості за договором кредиту №БО-1/4333/07/467 від 09.10.2007 року, та розрахунок заборгованості за договором кредиту № БО-1/0680/08/464# від 04.03.2008 року. Однак, розрахунок заборгованості сам по собі не підтверджує наявності якоїсь заборгованості, та обгрунтованості і вірності вказаних у ньому сум, за відсутності первинних документів, що підтверджують сплату кредиту та відсотків за ним, а також сплату пені, та комісій залишку неповернутих грошових коштів. - за умовами обох кредитних договорів, сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитами на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців. Виходячи з цього, строк кредитування по кредитному договору №БО-1/4333/07/467 від 09.10.2007 року закінчився 09.10.2010 року, кредитному договору № БО-1/0680/08/464# від 04.03.2008 року відповідно 04.03.2011 року. А тому право позивача нараховувати, передбачені договорами проценти за кредитами припинилося після спливу визначеного договорами строку кредитування. Сума боргу за процентами, відносно двох договорів, яку надав позивач до суду є невірна, та не підлягає задоволенню; -\~розмір пені\~за прострочення\~платежів є\~значно завищеним.У позовній заяві відсутнє жодне посилання позивача на розмір завданих йому збитків. Тобто, у позивача відсутні негативні наслідки через прострочення виконання зобов`язань за вказаними договорами. Виходячи із загальних положень цивільного законодавства про відповідальність та про забезпечення виконання зобов`язання санкція у вигляді неустойки (пені) спрямовується на забезпечення виконання боржником своїх зобов`язань по поверненню позики. Розмір санкції в грошовому виразі має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. З цих підстав позивач просить зменшити розмір пені у випадку часткового задоволення позовних вимог -кредитні кошти, відповідно до графіків платежів взагалі по твердженню позивача, ним не сплачувалися, більш того він не визнає надані позивачем розрахунки заборгованості. Тому,\~початок перебігу\~позовної давності\~за кредитним\~договором №\~БО-\~1/4333/07/467\~потрібно розраховувати\~з моменту\~не сплати\~першого чергового\~платежу,\~а саме\~з 15.11.2007\~pоку,\~за кредитним\~договором №Б0-1/0680/08/464#\~-\~з 15.04.2018\~року.\~Таким чином,\~строки позовної\~давності за\~кредитним договором\~1/4333/07/467\~сплинув через\~10\~років,\~а саме\~15.11.2017\~pоку,\~а за\~кредитним договором\~№БО-1/0680/08/464#\~відповідно 15.04.2018\~року.А тому на думку відповідача, позивач звернувся до суду із позовною заявою після сплину строків позовної давності. \~ \~ \~ \~Саме з огляду на викладені відповідачем доводи, він наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про часткове\~задоволення\~позовних\~вимог за наступних підстав. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Судом встановлено, що 09 жовтня 2007 року між Кредитною спілкою «Перше Кредитне Товариство» та [PERSON] укладено кредитний договір №БО-1/4333/07/464, відповідно до умов якого кредитор на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості надав позичальнику грошові кошти в сумі \~15 000 гривен, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі - 0.132 % від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом, строком на 36 фактичних місяців від дати надання кредиту з умовою щомісячної сплати процентів за користування кредитом (а.с. 12). Відповідач зобов`язався використати суму кредиту на вказані в договорі цілі (п.3.1). Вчасно повернути кредитодавцю суму кредиту у розмірі та в строки згідно додатку №1 (графік платежів) (п.4.2). Згідно додатку №1 вчасно сплачувати проценти, нараховані за користування кредитом і частини кредиту, у національній валюті України (п.4.3). Здійснювати плату нарахованих процентів і погашення частин кредиту 14 числа кожного місяця сумами, згідно додатку №1 та з урахуванням п.3.4. цього договору (п.4.4). При простроченні сплати частини або всієї суми кредиту, позичальник зобов`язаний сплатити нараховані проценти за користування кредитом виходячи з фактичного залишку і строку користування кредитом, включаючи день погашення (п.4.5). Додатком до кредитного договору є графік платежів, в якому визначено суму щомісячного платежу, та дату до якої вказана сума має бути внесена (а.с. 14). Згідно видаткового касового ордеру від 09.10.2007 року, відповідачу в цей день були видані кошти в розмірі 15 000 гривен (а.с. 111). 04 березня 2008 року між Кредитною спілкою «Перше Кредитне Товариство» та [PERSON] укладено аналогічний кредитний договір № БО-1/0680/08/464, відповідно до умов якого кредитор на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості надав позичальнику грошові кошти в сумі 13 596 гривен, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі - 0.132 % від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом, строком на 36 фактичних місяців від дати надання кредиту з умовою щомісячної сплати процентів за користування кредитом (а.с.12). Ті ж самі зобов`язання сторін передбачені цим кредитним договором, як і попереднім. Також додатком до кредитного договору є графік платежів, в якому визначено суму щомісячного платежу, та дату до якої вказана сума має бути внесена (а.с.15). Згідно видаткового касового ордеру від 04.03.2008 року, відповідачу видані були кошти в розмірі 13\~596 гривен (а.с.112). Відповідно до п. 3.3. вищезазначених кредитних договорів сторони домовились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься у розмірі та в строки згідно Додатку № 1 до цих Договорів. Додатком №1 до кредитних договорів це є графік повернення кредиту та сплати відсотків, які були складені, затверджені та видані відповідачу [PERSON] відразу ж після укладення договорів (а.с. 14,15). Кожний кредитний договір окремо діє з моменту його підписання сторонами до моменту виконання всіх зобов`язань позичальника за цими договорами перед кредитодавцем (п.10.1). Відповідно до графіку здійснення платежів встановлені дати здійснення платежів за кредитним договором БО-1/4333/07/464: 15 числа кожного місяця починаючи з 15.11.2007 року і до 15.10.2010 року включно, тобто всього 36 платежів. З даного графіку слідує, що сума погашення тіла кредиту становить щомісячно 416.67 гривен, а сума процентів за користуваня кредитом щомісяця зменшується, та в останньому платежі малаб бути 16.43 гривен, це у разі якби боржник своєчасно і регулярно здійснював погашення заборгованості (а.с.14). Однак, відповідно до розрахунку заборгованості за цим кредитним договором (а.с.16) вбачається, що боржниу лише 14.11.2007 року здійснив погшення суми креедиту згідно встановленого графіку в розмірі 1147.00 гривен, з яких 436.86 гривен на погашення тіла кредиту, 710.14 гривен на погашення відсотків. На наступний місяць боржник 14.12.2007 року сплатив 992.00 гривні, з яких 417.46 тіло кредиту, 574.54 гривен на погашення відсотків. 15 січня 2008 року боржник заборгованість по даному кредитному договру згідно графіку платежів в розмірі 994.20 гривен - не здійснив. Проте 16.02.2018 року боржник сплатив 2135.00 гривен, з яких 813.66 гривен на погашення тіла кредиту, 1190.56 гривен на погашення відсотків. І ще один платіж був здійснений відповідачем 15.03.2008 року в розмірі 926.00 гривен, з яких 435.09 гривен на погашення тіла кредиту, 490.09 гривен на погашення відсотків. У подальшому відповідач перестав здійснювати регулярні щомісячні платежі на погашення заборгованості по кредиту згідно визначеного йому графіку. Але здійснивши платежі 01.10.2008 року в розмірі 5680.00 гривен та 30.12.2008 року в розмірі 3614.00 гривен, йому не нараховувалися борг по відсоткам та пеня за прострочення сплати чергових платежів. 29.04 2009 року відповідач сплатив 1000.00 гривен, з яких на погашення тіла кредиту не було зараовано коштів, на погашення відсотків 67.30 гривен, 932.70 гривен на погашення пені. При цьому відповідачу було нараховано прострочені відсотки в розмірі 1713.05 гривен. Лише через сім повних років відповідачем було здійснено ще два платежі: 27.04.2016 року на суму 1000.00 гривен та 27.05.2016 року також на суму 1000.00 гривен, однак при цьому, його борг по тілу кредиту склав 11281.82 гривен, борг по простроченим відсоткам складав 38 525.00 гривен, та було нараховано пеню 54\~824.03 гривен. Втім і після цих платежів відповідач протягом двох років не вживав заходів для повного погашення заборгованості за цим кредитом. Тому станом на 29.11.2018 року у нього утворилася заборгованість перед КС на загальну суму 118\~220.96 гривен. Відповідно до графіку здійснення платежів встановлені дати здійснення платежів за кредитним договором № БО-1/0680/08/464#, а саме: 15 числа кожного місяця починаючи з 15.04.2008 року і до 15.03.2011 року включно, тобто всього 36 платежів. З даного графіку слідує, що сума погашення тіла кредиту становить щомісячно 377.67 гривен, а сума процентів за користуваня кредитом щомісяця зменшується, та в останньому платежі мала б бути 13.90 гривен, це у разі як би боржник своєчасно і регулярно здійснював погашення заборгованості (а.с.15). З картки платежів, що сформована кредитною спілкою по кредитному договору №БО-1/0680/08/464#, вбачається, що відповідачем було здійснено п`ять платежів на загальну суму 5\~852.00 гривен (а.с.17), а саме: - 15.03.2008 року в сумі 926.00 гривен, з яких: тіло - 729.32 гривен, проценти 196.68 гривен; - 30.12.2008 року в сумі 1 926.00 гривен, з яких вся сума була зарахована на погашення пені. При цьому не погашене тіло кредиту становило 12\~866.68 гривен, борг по відсоткам складав 4906.99 гривен, залишок по пені 947.00 гривен; - 29.04.2009 року в сумі 1000.00 гривен, які також були зараховані на погашення пені. До речі, не змінним залишалось не сплачене тіло кредиту в розмірі 12\~866.68 гривен, борг по відсоткам вже становив 6 937.47 гривен, залишок по пені 4 042.17 гривен; - 27.04.2016 року (через сім повних років) в сумі 1000.00 гривен, що були зараховані на погашення відсотків; - 27.05.2016 року в сумі 1000.00 гривен, які також були зараховані на погашення відсотків. Таким чином, зоборгованість відповідача за цим кредтним договором станом на 29.11.2018 року становила 117\~212.64 гривен. У відповідності до вимог п.9.10 кредитного договору щодо послідовності погашення заборгованості, що виникла, сума останніх платежів, що здійснені відповідачем по кожному з кредитних договорів 27.04.2016 року та 27.05.2016 року, були зараховані на погашення заборгованості по відсоткам за користування цими кредитами. Судом встановлено, що відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої кредитною спілкою визначено відповідно до умов кредитного договору, з урахуванням п.9.10. договорів. Станом на час прийняття судового рішення по цій справі, погашення заборгованості за кредитними договорами не відбулося. А відтак, відповідач [PERSON] має заборгованість перед КС, яка згідно наданих позивачем розрахунків станом на 29.11.2018 року (а.с.15-16) становить: за № БО-1/4333/07/464 від 09.10.2007 року у розмірі 118 220 гривен, у тому числі - залишок боргу за тілом кредиту (основне зобов`язання) 11\~281.82 гривен, - заборгованість за відсотками за користування кредитом 52\~115,11 гривен, - заборгованість по пені за прострочення платежів 54\~824,03 гривен; за № БО-1/0680/08/464 від 04.03.2008 року у розмірі 117\~212,64\~ гривен, у тому числі - залишок боргу за тілом кредиту (основне зобов`язання) 12866.68 гривен, - заборгованість за відсотками за користування кредитом 64\~700,97 гривен, - заборгованість по пені за прострочення платежів 39\~644,99 гривен (а.с.16,17) Дані обставини свідчать, що відповідачем [PERSON] порушені умови договору, що призвело до виникнення вище вказаної заборгованості. Вимогами ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 1049 ЦК України закріплює обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановленні договором. Відповідно до вимог ст. 1050 ч. 2 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів за договором позики. Умовами договору передбачено, що у випадку прострочення позичальником сплати процентів за користування кредитом або несвоєчасним поверненням суми кредиту повністю або відповідної його частини, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в розмірі 1 (одного) процента від суми непогашеної частини кредиту за кожний день прострочення платежів (п.п.9.4.). У випадку прострочення позичальником, незалежно від причини прострочення, строку сплати нарахованих процентів за користування кредитом або повернення частини або всієї суми кредиту більш, ніж на 1 (один) місяць з моменту настання дати сплати відповідно до п.п.2.1, п.п.4.4. і Додатка № 1, позичальник зобов`язаний негайно сплатити всю суму заборгованості, нараховані проценти і пеню, повернути кредитодавцю всю суму кредиту. При невиконанні позичальником цієї вимоги кредитодавець має право задовольнити всі вимоги, що випливають із цього Договору відповідно до умов Договору застав та договору поруки й чинного законодавства (п.9.5.). За таких обставин, позов в частині стягнення заборгованості за кредитами (тіло кредиту), відсотків підлягає задоволенню як доведений, обґрунтований та оскільки він базується на підставах, визначених діючим законодавством, та на умовах договору. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Грошовим зобов`язанням вважається зобов`язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Правила даної статті розповсюджуються на будь-які грошові зобов`язання. Частина 1 статті встановлює виключення із загального правила про припинення зобов`язання у зв`язку із неможливістю його виконання (ст. 607 ЦК). Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей), не звільняє його від відповідальності. Тобто в будь-якому випадку боржник зобов`язаний відшкодувати кредиторові завдані збитки, сплатити неустойку та нести інші наслідки, передбачені зазначеною статтею. Однак, вимога, щодо стягнення пені, на думку суду, підлягає задоволенню частково. Відповідно до вимог ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Як зазначено в ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. В силу ч. 3 ст. 551 вказаного Кодексу, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Вказана позиція узгоджується з позицією, висловленою Верховним судом України в справі № 6-100цс14. Крім того, згідно п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). Виходячи із загальних положень цивільного законодавства про відповідальність та про забезпечення виконання зобов`язання санкція у вигляді неустойки (пені) спрямовується на забезпечення виконання боржником своїх зобов`язань по поверненню позики. Розмір санкції в грошовому виразі має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. У відповідності до п.3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013р. № 7-рп/2013 «У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», з приводу значного перевищення розміру неустойки над розміром основного боргу за кредитом, було зазначене наступне: Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп 2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Проаналізувавши складові розрахунку заборгованості (а.с.16,17), та враховуючи ті обставини, що позивачем за кредитним договором № БО-1/4333/07/464 від 09.10.2017 року нарахована пеня у розмірі 54\~824.03 гривен, за кредитним договором № БО-1/0680/08/464 від 04.03.2008 року нарахована пеня у розмірі 39\~644.99 гривен, що значно перевищує розмір збитків за кожним кредитним договором окремо, а саме суму кредитів, тому у відповідності до ч.3 ст.551 ЦК України та виходячи із засад справедливості та розумності, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені до розміру збитків, тобто - за кредитним договором № БО-1/4333/07/464 від 09.10.2017 року до 11 281.82 гривен, - за кредитним договором № БО-1/0680/08/464 від 04.03.2008 року до 12\~866,68 гривен. Щодо заперечень відповідача: Доводи відповідача про те, що КС «ПКТ» пропустила строки позовної давності як загального так і спеціального спростовуються матеріалами справи. Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Судом установлено, що в пункті 12.7 кредитних договорів № БО-1/4333/07/464 від 09.10.2007 року, та за № БО-1/0680/08/464# від 04.03.2008 року сторони встановили строк позовної давності тривалістю у 10 (десять) років, а із позовом до суду кредитна спілка звернулась 04 грудня 2018 року, тобто в межах позовної давності, встановленої сторонами у договорі. Крім того, ч.1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Відповідач здійснив\~останній платіжпо кожному кредититу 27.05.2016 року на погашення заборгованості за кредитними договорами № БО-1/4333/07/464 від 09.10.2007 року та № БО-1/0680/08/464# від 04.03.2008 року, тим самим позовна давність була перервана. З урахуванням наведеного та принципу свободи договору, встановленого ст. 627 ЦК України, доводи відповідача щодо невідповідності вимогам цивільного законодавства положень п.12.7 кредитного договору про строк позовної давності в 10 років не ґрунтуються на законі. Не заслуговують на увагу і інші твердження представника відповідача щодо розміру процентів за кредитними договорами, так як відповідно до ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів користування чужими грошовими коштами встановлюється договором. Так, п.3.1. кредитних договорів плата за користування кредитом становить 0,132 процентів від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом, а у п. 12.8. даних кредитних договорів зазначено, що до відома позичальника ( [PERSON] ) доведена процентна ставка за даними договорами, яка складає 48 (сорок вісім) процентів річних. Тому суд не вважає, що позивачем надано взаємовиключні докази, кредитування, які не можуть існувати одночасно і не є такими, що спростовують один одного. Не визнаючи та не погоджуючись з розрахунками заборгованості за вказаними кредитними договорами, відповідач свого розрахунку не надав, жодних клопотань з цього приводу не заявляв, тобто ніякими належними і допустими доказами не спростував доводи пзивача. Безпідставними є і інші доводи як відповідача, так і його представника, які не спростовують доводів, викладених в позовній заяві. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial