Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

14 серпня 2008 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» було укладено договір про надання банківських послуг, який складається із заяви клієнта, памятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, що підтверджується заявою відповідача від 14.08.2008. Відповідно до зазначеного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку. Згідно з пунктом 5.3 Правил користування платіжною карткою, що є складовими Умов та правил надання банківських послуг, строки і порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним карткам з установленим мінімальним обовязковим платежем приведено в памятці клієнта, що є невідємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, і частину заборгованості за кредитом. Пунктом 5.4 Правил користування платіжною карткою визначено, що строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним карткам без установленого мінімального обовязкового платежу, проводиться в наступному порядку: строк погашення процентів по кредиту щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці (в полі month). Згідно з довідкою позивача, витребуваною судом за клопотанням відповідача, остання картка за кредитним договором від 14.08.2008 була видана відповідачу 21.11.2013 з № 5168755333231799 терміном дії по 07 місяць 2017 року. Водночас, як випливає з наданих позивачем розрахунку заборгованості і тарифів довідки про умови кредитування з використанням кредитки «універсальна, 30 днів пільгового періоду», умовами кредитного договору від 14.08.2008 передбачено порядок погашення кредиту щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір щомісячних платежів становить 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості. Памятку клієнта, що є невідємною частиною кредитного договору від 14.08.2008, позивач суду не надав, зазначивши, що дана памятка існує в одному екземплярі та видається при оформленні кредитного договору Клієнту і не зберігається в архівах установи Банку. Відповідач також зазначив, що у нього не збереглися документи за кредитним договором від 14.08.2008. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що строк погашення кредиту за кредитним договором від 14.08.2008 має визначатися відповідно до пункту 5.3 Правил користування платіжною карткою, що є складовими Умов та правил надання банківських послуг, оскільки умовами договору передбачено мінімальний обовязковий платіж, а відтак п. 5.4 цих Правил, яким визначено строк погашення кредиту в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці (в полі month), застосуванню не підлягає. Згідно з розрахунком заборгованості, доданим до позовної заяви, станом на 28.02.2017 відповідач має заборгованість у розмірі 20 494,16 грн., яка складається з наступного: 274,54 грн. заборгованість за кредитом; 15 155,61 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 3 850,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. (фіксована частина); 964,01 грн. (процентна складова). Сума заборгованості відповідачем не оспорюється. При цьому, з розрахунку заборгованості випливає, що сальдо поточної заборгованості за кредитом щомісячно зменшувалося та на відповідну суму збільшувалося сальдо простроченої заборгованості за кредитом, а остаточна сума простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 274,54 грн, що заявлена до стягнення, сформувалася станом на 28.02.2014. Останній платіж за кредитним договором, згідно з розрахунком заборгованості, відповідач провів 23.01.2014. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України. За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Виходячи з наведених норм чинного законодавства України, позивач має право на стягнення заборгованості за кредитним договором. Розмір заборгованості за договором 20 494,16 грн., наведений у розрахунку заборгованості, що доданий до позовної заяви, відповідачем не спростовано. Проте, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлено відповідачем у заяві від 12.05.2017, суд враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 23.11.2016 по справі № 308/16549/13-ц (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР 63145729), дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як встановлено судом під час розгляду даної справи, згідно з розрахунком заборгованості, станом на 28.02.2014 вся сума основного боргу в розмірі 274,54 грн, що заявлена до стягнення, віднесена до простроченої заборгованості. Отже, відповідно до умов кредитного договору від 14.08.2008, частина з яких зазначена в тарифах довідці про умови кредитування з використанням кредитки «універсальна, 30 днів пільгового періоду», останній щомісячний платіж з повернення кредиту відповідач мав провести до 25.02.2014, а відтак з 26.02.2014 (ч. 1 ст. 253 ЦК України) почався перебіг трирічного строку позовної давності, який з урахуванням приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України закінчився 27.02.2017. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Проте, позовну заяву було направлено до суду після спливу строку позовної давності 28.03.2017, що підтверджується наявним в матеріалах справи пакетом служби доставки «Нова Пошта». Доказів наявності будь-яких поважних причини, через які позивачем було пропущено строк позовної давності, суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» належить відмовити в повному обсязі у звязку із пропуском строку позовної давності. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed