Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

13 січня 2015 року, представниця позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна», звернулася до суду з названим позовом, з якого випливає, що 02.11.2006 р., між Райффайзен Банк Україна, правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», який в свою чергу, на підставі Статуту став ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір ML-502/085/2006 зі змінами, доповненнями та додатками, в забезпечення належного виконання зобов`язань за яким, між банком та відповідачем був укладений договір поруки № SR-502/085/2006. При чому, до позивачів перейшли права за вищевказаним кредитним договором від ПАТ «ОТП Банк» на підставі укладеного між сторонами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 р. Згідно із п.п. 1.1, 1.2 договору поруки, поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань. Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника, так і до поручителя, чи обох одночасно. Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у таких строках і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі. Зокрема, порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо : боржник повинен повернути кредитору повну суму отриманих боргових кредитних коштів не пізніше 19.03.2023 р. Сума кредиту складає 67000 дол. США, боржник зобов`язаний сплатити проценти за користування отриманими ним коштами, наданими згідно кредитного договору, за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за їх користування, боржник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасного виконання зобов`язань за кожен день прострочки. З договору поруки видно, що поручитель підтверджує, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згоден виступати поручителем за борговими зобов`язаннями боржника. Однак, в порушення умов кредитного договору, погашення частин кредиту та нарахованих за його користування процентів, передбачених графіком повернення кредиту та сплати процентів у розмірі та строках не відбувається, у зв`язку з чим, позивачами було надіслано досудову вимогу про повне дострокове погашення боргу (Вих. № 200209473 від 12.11.2014 р.), відповідно до якої, поручитель був зобов`язаний сплатити на користь банку всі належні суми кредиту, процентів та штрафних санкцій за договором, яка була залишена без відповіді та задоволення. 24.09.2007 р., Овідіопольським райсудом було винесено рішення по справі № 2-1661/2007, яке набрало законної сили 16.10.2007 р. про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ «ОТП Банк» заборгованості за вищевказаним кредитним договором у розмірі : тіло кредиту 336696 грн. (еквівалент 66672,48 дол. США), відсотки 5798 грн. (1148,12 дол. США), пеня 3765,73 грн., яке не було виконано. Станом на 16.10.2014 р., заборгованість становить 127976,46 дол. США (еквівалент 1657555,98 грн.) і складається з наступного : відсотки за користування кредитом (період з 06.01.2009 р. по 27.09.2011 р.) - 16427,77 дол. США (еквівалент 212773,11 грн.), пеня за прострочення виконання зобов`язань за період з 16.10.2013 р. по 16.10.2014 р. - 111548,69 грн. (еквівалент 1444782,87 грн.), які представниця позивачів просила суд стягнути з відповідача та судовий збір у розмірі 3654 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 05.04.2021 р. надіслав до суду заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі та просив суд слухати справу за його відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у позові слід відмовити, з наступних підстав. Згідно із ст. 10 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд встановив, 02.11.2006 р., між Райффайзен Банк Україна, правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», який в свою чергу, на підставі Статуту став ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір ML-502/085/2006 зі змінами, доповненнями та додатками, в забезпечення належного виконання зобов`язань за яким, між банком та відповідачем був укладений договір поруки № SR-502/085/2006. При чому, до позивачів перейшли права за вищевказаним кредитним договором від ПАТ «ОТП Банк» на підставі укладеного між сторонами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 р. 24.09.2007 р., Овідіопольським райсудом було винесено рішення по справі № 2-1661/2007, яке набрало законної сили 16.10.2007 р. про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ «ОТП Банк» заборгованості за вищевказаним кредитним договором у розмірі : тіло кредиту 336696 грн. (еквівалент 66672,48 дол. США), відсотки 5798 грн. (1148,12 дол. США), пеня 3765,73 грн., яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України). Отже, умови договорів поруки про їхню дію до зазначеної дати не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц). З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). Отже, досліджені судами умови договорів поруки про можливість позивача звернутися з письмовою вимогою про виконання зобов`язань за кредитним договором до поручителя, не звільняє позивача від обов`язку виконати припис частини четвертої статті 559 ЦК України щодо подання позову до поручителів у межах шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Такий позов слід пред`явити протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем) (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). Позивачем направлялася вимога про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором 20.03.2007 р. Строк настання обов`язку погашення кредиту настав достроково у повному обсязі через 30 днів після вимоги від 20.03.2007 р., з позичальника заборгованість була стягнута достроково у повному обсязі 24.09.2007 р. Овідіопольським районним судом Одеської області рішенням у справі №2-1661/2007, кредиторам було відомо про порушення свого права ще в 2007 році. Цивільний позов був поданий суду 13.01.2015 року, тобто з поза межами шести місяців. З огляду на викладене суд вважає , що позивач пропустив строк для звернення до суду з вимогою до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволені позовних вимог стягнення заборгованості з [PERSON] .

Outcome: dismissed