Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

14 лютого 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Деметра», третя особа - Управління Держгеокадастру у Василівському районі Запорізької області, про визнання договору оренди землі недійним, зобов'язання повернути земельну ділянку та стягнення збитків. Ухвалою суду від 16 листопада 2017 року, за заявою позивача, позов, в частині позовних вимог про стягнення збитків, був залишений без розгляду. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] він є власником земельної ділянки площею 5,3034 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Високівської сільської ради Михайлівського району, Запорізької області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 30 січня 2017 року він дізнався, що нібито між ним та Приватним підприємством «Деметра», в особі директора [PERSON], 22 вересня 2008 року був укладений Договір оренди земельної ділянки строком на 49 років, який зареєстрований у Михайлівському районному відділі Держкомзему 09 грудня 2009 року за № 040927300257. При вивченні даного договору, він встановив, що його підпис в договорі про оренду земельної ділянки та в інших документах до нього - не є справжнім та є підроблений. Вважає, що даний договір оренди землі являється недійсним, оскільки наміру на його укладання він не мав і нікого на підписання вказаного договору не уповноважував. За вказаних обставин просить суд визнати недійсним вказаний договір та зобов'язати Приватне підприємство «Деметра» передати йому земельну ділянку. Крім того, позивач просить суд стягнути з Приватного підприємства «Деметра» понесені ним судові витрати. Позивач [PERSON] і його представник [PERSON] в судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі на підставах викладених в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача Селіверстов А.М. заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, через їх необґрунтованість. Також представником відповідача були надані письмові заперечення (а.с. 96), в яких зазначено, що навіть якщо припустити, що позивач не підписував договір оренди, то жодних порушень його прав він не довів, оскільки ним була отримана орендна плата на виконання договору оренди авансовим платежем наперед в сумі 51400 грн., що підтверджується відповідною розпискою. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності, що являється самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Представник третьої особи Управління Держгеокадастру у Василівському районі Запорізької області в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що являється директором ПП «Деметра». У 2007 року між ПП «Деметра» і [PERSON] був укладений договір оренди майнового паю, строком на 5 років. Згодом [PERSON] звернувся до нього з проханням видати йому гроші наперед, через його бажання переїхати на постійне місце проживання і смт. Пришиб Михайлівського району Запорізької області. Вони домовилися оформити договір оренди після отримання [PERSON] державного акту на земельну ділянку і 26 січня 2007 року він виплатив йому наперед авансовий платіж в рахунок орендної плати в сумі 51400 грн., а [PERSON] написав відповідну письмову розписку. Після отримання [PERSON] державного акту на землю, 22 серпня 2008 року вони уклали договір оренди земельної ділянки строком на 49 років. В минулому році [PERSON] звернувся до нього з проханням дати йому грошей, але він нагадав [PERSON], що між ними був укладений договір оренди землі і оренду плату було виплачено наперед одним платежем. Після чого [PERSON] звернувся з даним позовом до суду. Свідок [PERSON], суду повідомила, що працює головним бухгалтером ПП «Деметра». Декілька років тому, точно вона не пам'ятає, до директора ПП «Деметра» [PERSON] звернулися [PERSON] і його дружина [PERSON] із проханням виплатити орендну плату наперед. Після чого, вона за наказом [PERSON] виплатила [PERSON] певну суму грошей в рахунок орендної плати, точної суми вона не пам'ятає, а [PERSON] написав відповідну розписку. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. В ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,3034 га на території Високівської сільської ради Михалівського району Запорізької області на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 22 вересня 2008 року. Позивач зазначив, що в січні 2017 року йому слало відомо про існування договору оренди земельної ділянки, укладений 22 вересня 2008 року між ним [PERSON] та ПП «Деметра», строком на 49 років (а.с. 6-10). Під час розгляду справи, позивач [PERSON] наполягав на тому, що з відповідачем він не укладав договір оренди земельної ділянки та не підписував його, вважає його недійсним оскільки наміру на його укладення він не мав та нікого на підписання вказаного договору не уповноважував. Для підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] просив суд призначити по справі судову почеркознавчу експертизу. 14 червня 2017 року ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області було задоволено клопотання [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи. Відповідно до висновку експерта № 257-17 від 4 серпня 2017 року, підписи в графі «Орендодавець» в договорі оренди земельної ділянки від 22 вересня 2008 року (зареєстрований у Михайлівському РВЗРФЦДЗК 09 грудня 2009 року за № 040927300257) в графі «Орендодавець» акту визначення меж в натурі від 22 вересня 2008 року та в графі «Орендодавець» акту прийому - передачі земельної ділянки за договором оренди від 22 вересня 2008 року, які укладені між [PERSON] та ПП «Деметра» (в примірнику наданому представником відповідача) виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису (а.с. 66 - 75). Аналізуючи вказаний висновок експерта, суд звертає увагу на таке: Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Представник відповідача не надав належних та допустимих доказів для спростування висновку експерта, в задоволенні його клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи було відмовлено. Так, для проведення судової почеркознавчої експертизи, експертній установі було надано: копію матеріалів цивільної справи №2/321/158/2017, експериментальні і вільні зразки підпису і почерку [PERSON], оригінали договору оренди від 22 вересня 2008 року, акту визначення меж земельної ділянки від 22 вересня 2008 року та акту прийому-передачі земельної ділянки від 22 вересня 2008 року. Експерта попереджено про кримінальну відповідальність відповідно до ст. ст.ст. 384, 385 КК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як роз'яснено в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 25 травня 1998 року № 15, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Враховуючи вищевикладене і оцінивши висновок № 257-17 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 4 серпня 2017 року, суд вважає, що даний висновок відповідає встановленим вимогам чинного законодавства, є чітким та обґрунтованим, тому приймає його в якості належного та допустимого доказу по даній справі. Статтею 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до статті 14 вказаного Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі та підлягає державній реєстрації. У разі невідповідності волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі, такий правочин, згідно з вимогами ч.1 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 ЦК України, є недійсним. На підставі викладеного, враховуючи висновок експерта за № 257-17року, суд прийшов до переконання про відсутність у позивача [PERSON] відповідного волевиявлення укласти спірний договір, отже позовні вимоги про визнання договору оренди недійсним підлягають задоволенню. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року (справа № 6-127цс13). Посилання представника відповідача на те, що оспорюваний договір оренди землі від 22 вересня 2008 року не може бути визнаний недійсним, оскільки [PERSON] не довів, що його права були порушені, так як ним була отримана орендна плата наперед в сумі 51400 грн., не можуть бути прийняті судом, з таких підстав: Так, дійсно представником позивача була надана суду розписка, складена 26 січня 2007 року [PERSON], відповідно до якої він отримав від [PERSON] орендну плату в сумі 51400 грн. за 49 років (а.с.33). Однак, вказана розписка не є може бути належним доказом на підтвердження сплати орендної плати позивачу, оскільки, вказані події мали місце до укладення договору оренди землі від 22 вересня 2008 року, а зобов'язання зі сплати орендної плати не може виконуватися до виникнення вказаного зобов'язання, яке пов'язане з моментом досягнення сторонами в належній письмовій формі згоди щодо всіх істотних умов договору та набрання ним чинності, що, в свою чергу, пов'язане з його державною реєстрацією. Крім того, вказаний договір оренди землі не містить посилань на отримання авансового платежу в рахунок орендної плати та на вказану розписку, а виплата орендної плати на майбутнє суперечить умовам укладеного договору оренди землі, яким встановлено строк виплати орендної плати до 31 грудня щорічно. Крім того, відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору оренди земельного паю від 8 січня 2007 року, [PERSON] і ПП «Деметра» уклали договір оренди земельного паю строком на 5 років, тобто станом на час написання розписки (26 січня 2007 року) між сторонами був укладений і діяв вказаний договір оренди паю. Судом також не можуть бути прийняті в якості доказу отримання [PERSON] саме орендної плати за договором від 22 вересня 2008 року, показанні свідків [PERSON] і [PERSON] Так, свідок [PERSON] є директором ПП «Деметра», стороною оспорюваного договору оренди земельної ділянки тому є заінтересованою особою в результатах розгляду справи. Свідок [PERSON] даючи показання в суді не згадала ні рік в якому мали місце події, а ні суму виплачених коштів. Крім того, обставини укладення та виконання договору, що має укладатися в письмовій формі, не може доводитися свідченнями свідків (ст. 218 ЦК України). Що стосується заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності, то суд звертає увагу на таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні про наявність оспорюваних договорів оренди позивач дізнався лише в січні 2017 року. В розумінні частини першої статті 261 ЦК України це є моментом початку перебігу строку позовної давності. Посилання представника відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладання спірного договору, оскільки позивач отримував плату за користування землею, суперечить нормам статті 261 ЦК України. Крім того, як вже зазначалося вище, відповідачем не доведено факту отримання [PERSON] саме орендної плати, до того ж відповідно до висновку експерта підпис [PERSON] відсутній як в тексті спірного договору оренди землі, так і в акті визначення меж земельної ділянки і акті прийому-передачі. Тому твердження представника відповідача про те, що [PERSON] дізнався про порушення свого права в 2008 року не відповідають дійсності. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року (справа № 6-48цс15), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Отже, в даному випадку строк позовної давності позивачем [PERSON] не пропущений. Відповідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позивач, як власник зазначених земельних ділянок, має право, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 321 ЦК України, ст.ст. 78, 81, 90 ЗК України, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, її право приватної власності є непорушним. Таким чином, на теперішній час відповідач безпідставно користується земельною ділянкою, що належать [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю, а тому дана земельна ділянка підлягає поверненню її власнику - [PERSON], а відповідно позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в частині двох задоволених позовних вимог в сумі 1280 грн. (а.с. 1, 15) і витрати на проведення експертизи в сумі 4952 грн. (а.с. 56).

Outcome: approved