Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

13.03.2017 р. [PERSON] (далі за текстом - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі за текстом - відповідач), в якому просить стягнути з нього на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON](06.05.2010 р. н.), доньки [PERSON] (16.04.2013 р. н.), у твердій грошовій сумі у розмірі по \~1 000,00 (однієї тисячі) гривень на кожну дитину, щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, з дня предявлення позову і до досягнення дітьми повноліття. В своєму позові позивач посилається на те, що з відповідачем по справі вони знаходяться в шлюбі, але тривалий час не проживають разом. Від шлюбу мають спільних дітей. Діти мешкають з позивачем та знаходяться на її утриманні. Позивач вказує на те, що їй одній важко утримувати дітей, а відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, тому вона змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. У судове засідання позивач не зявився, 15.05.2017 р. надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити їх повністю. Крім того, позивач просить розглядати справу у його відсутність. Позивач в заяві зазначив, що в разі неприбуття в судове засідання відповідача, згоден на прийняття заочного рішення у справі (а. с. 20). Відповідач в судове засідання повторно не зявився; про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Оскільки судові повістки йому надсилалися за адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Конверти з судовими повістками, повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» «адресат виїхав», що дає суду підстави вважати, що відповідач за зазначеною адресою не проживає. Однак, зважаючи як на приписи ч. 5 ст. 74 так і ч. 8 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) вважається, що судові виклики вручені відповідачу належним чином. Про причину своєї неявки відповідач суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Враховуючи 2 (двічі) належним чином повідомленого відповідача, який до суду не зявився; згоду позивача, що викладена у його письмовій заяві, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України ухвалити рішення у справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У звязку з неявкою сторін в судове засідання, суд ухвалив, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, повязані з обовязком батьків утримувати малолітніх дітей, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Сімейним кодексом України (далі за текстом СК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про шлюб серія 1-ЖД №123936, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, 15.11.1997 р. між позивачем і відповідачем зареєстровано шлюб (а. с. 7). Як вбачається з копій свідоцтва про народження [PERSON] (06.05.2010 р. н.), свідоцтва про народження [PERSON] (16.04.2013 р. н.), їх батьком записаний [PERSON] відповідач по справі (а. с. 5, 6). З довідки №632 від 13.03.2017 р., виданої виконавчим комітетом Теплицької сільської ради Арцизького району Одеської області вбачається, що діти проживають разом з матірю та знаходяться на її утриманні (а. с. 8). Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обовязків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обовязок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обовязок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобовязані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обовязок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до розяснень, що надані у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частина 3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, відповідно до ст. 183 СК України. Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону, на підставі ст. 184 СК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком неповнолітніх [PERSON] (06.05.2010 р. н.), [PERSON] (16.04.2013 р. н.), що підтверджено копіями свідоцтв про народження. Проживаючи окремо, батько і матір зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Таким чином, виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що шлюб між сторонами не розірваний, в наявний час вони проживають окремо один від одного, відповідач, будучи батьком неповнолітніх дітей, проживаючи окремо, зобовязаний утримувати своїх неповнолітніх дітей, які проживають з матірю до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивача на утримання дітей до їх повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. З огляду на викладене, на стан здоровя і матеріальне становище дітей, приймаючи до уваги обовязок батька дітей утримувати дітей, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача та стягувати аліменти з батька неповнолітніх [PERSON] (06.05.2010 р. н.), [PERSON] (16.04.2013 р. н.) на користь позивача на утримання дітей в розмірі зазначеному позивачем, починаючи з дня предявлення позову до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved