Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

12 лютого 2020 року адвокат Басан Ю.П., який діє від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , Соледарської міської ради, в якій просить: 1) визнати дійсним біржовий контракт № 157-Н від 07 травня 2001 року (договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] ), який було укладено між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; 2) визнати за позивачем право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , а саме: на житлову квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що згідно біржового контракту № 157-Н, укладеного 07 травня 2001 року Донецькою товарною біржею, [PERSON] , яка є матір`ю позивача, придбала у [PERSON] та [PERSON] трикімнату квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Під час укладення біржового контракту сторонами були дотримані усі істотні умови договору купівлі-продажу, однак продавці квартири, у зв`язку з їх зайнятістю, ухилялись від укладення договору купівлі-продажу квартири у нотаріальній формі, посилаючись на п. 1.4 договору, яким передбачено, що біржовий контракт вважається укладеним з моменту його реєстрації у Артемівському філіалі Донецької товарної біржі, а тому мати позивача вважала, що договір не потребує нотаріальної форми. [INFO] [PERSON] померла, після чого [PERSON] , як спадкоємець першої черги, звернувся до приватного нотаріуса Бахмутського районного нотаріального округу Донецької області Сабіної Л.В., яка постановою від 20 вересня 2019 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки ним у якості правовстановлюючого документу надано біржовий контракт, який всупереч вимогам ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час укладання договору, нотаріально не посвідчений, з огляду на що представник позивача звернувся до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання на 08 годину 00 хвилин 16 квітня 2020 року, визначено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 16 квітня 2020 року ухвалою суду відкладено підготовче засідання на 08 годину 00 хвилин 13 травня 2020 року, оскільки представник відповідача - Соледарської міської ради - у підготовче засідання не з`явився, однак відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання відсутні. Ухвалою суду від 13 травня 2020 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначити справу до судового розгляду по суті на 08 годину 15 хвилин 25 травня 2020 року. До судового засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином: у відповідності до частини 9 статті 128 ЦПК України - засобом телефонного зв`язку, що оформлено відповідною телефонограмою. 13 травня 2020 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його та позивача участі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином: у відповідності до частини 11 статті 128 ЦПК України - шляхом розміщення оголошення про їх виклик до суду на офіційному веб-сайті Артемівського міськрайонного суду Донецької області: http://arm.dn.court.gov.ua, до судового засідання не з`явились за невідомою суду причиною, заяв та клопотань про розгляд справи без їх участі або про відкладення судового засідання від них на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачами також не поданий. Представник відповідача - Соледарської міської ради, який про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся у відповідності до частини 6 статті 128 ЦПК України - шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу, до судового засідання також не з`явився. 17 квітня 2020 року на електронну пошту суду від секретаря міської ради Редченко С.М. надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану справу під час відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, позивач - [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] , що вбачається за наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27 червня 1994 року (а.с. 12). Так, відповідно біржового контракту № 157-Н (договору купівлі-продажу) від 07 травня 2001 року, посвідченого Артемівською філією Донецької товарної біржі, [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] належну їм на праві власності трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 9). На підставі зазначеного контракту КП «Артемівське бюро технічної інвентаризації» за матір`ю позивача зареєстровано право власності на зазначену квартиру за реєстрованим № 837 від 23 травня 2001 року, що вбачається з копії реєстраційного посвідчення (а.с. 13), та видано відповідний технічний паспорт (а.с. 14). Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 210005557, сформованої судом 25 травня 2020 року, вбачається, що відомості щодо прав власності, інших речових прав, іпотек та обтяжень щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , відсутні. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10 січня 2019 року (а.с. 8). Згідно копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 55516521 від 19 березня 2019 року, приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Сабіною Л.В. 19 березня 2019 року заведено спадкову справу за № 31/2019 після померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 10). Постановою приватного нотаріуса Бахмутського районного нотаріального округу Донецької області Сабіної Л.В. від 20 вересня 2019 року [PERSON] відмовлено у прийнятті в якості правовстановлюючого документа на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , договору купівлі-продажу, зареєстрованого на біржі і не посвідченого нотаріусом, а також у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно (квартиру) після смерті [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). З відповіді завідуючої Другої бахмутської державної нотаріальної контори Балицької Л.А. за вих. № 278/01-16 від 19 березня 2020 року вбачається, що за даними Спадкового реєстру після померлої [INFO] [PERSON] заведено 19 березня 2019 року спадкову справу за № 31/2019 приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Сабіною Л.В., свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с. 38), що підтверджується також доданою до відповіді Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 59872241 від 19 березня 2020 року (а.с. 39). Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачалась необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на дату укладання біржового контракту № 157-Н (договору купівлі-продажу) від 07 травня 2000 року в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. В даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, - суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З матеріалів справи вбачається, що умови біржового контракту № 157-Н (договору купівлі-продажу) від 07 травня 2000 року виконано, однак правочин не посвідчено нотаріально. Така обставина перешкоджає позивачу у здійсненні права успадкування належної його померлій матері квартири. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав передбачений і відповідає чинному законодавству. Суд, враховуючи вищевикладене, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів, за встановленням того, що при укладанні біржового контракту № 157-Н (договору купівлі-продажу) від 07 травня 2000 року було досягнуто всіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, при цьому до теперішнього часу заперечень стосовно наслідків укладення правочину не виникло, приходить до висновку про наявні підставі для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним. Відповідно до частини 1 статті 1218 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі, на квартиру, житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до статей 1216, 1261, 1268 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статті 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та за нормою ч. 1 ст. 1258 ЦК України, справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Підсумовуючи викладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання права власності в порядку спадкування є також обґрунтованими, у зв`язку позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved