Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

13 березня 2020 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна про визнання договору дарування квартири недійсним. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві приватної власності належали ѕ частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Інша ј частина зазначеної квартири належить на праві власності її сину [PERSON] . 16 березня 2019 року між позивачем та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування ѕ частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Наталією Борисівною. До укладення вказаного договору між сторонами були досягнуті домовленості, відповідно до яких позивач залишиться надалі зареєстрованою в квартирі та кошти, отримані відповідачами від надання оренди будуть передаватися [PERSON] на лікування, відповідачі будуть надавати їй матеріальну допомогу. Після спливу 11 місяців з дати укладення договору позивача було знято з реєстрації, відповідачі матеріальної допомоги та кошти, отримані за здачу квартири, їй не надавали. У зв`язку з цим позивач зрозуміла, що допустилася помилки щодо природи правочину при укладенні оскаржуваного договору, оскільки бажала укласти договір довічного утримання. Позивач вважала, що уклавши договір, буде отримувати матеріальну допомогу, у разі необхідності зможе повернутися до квартири для проживання. Позивач також зазначає, що, оскільки в неї немає іншого житла, вона не мала наміру відчужувати квартиру. На підставі викладеного просить визнати договір дарування ѕ частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., недійсним. Ухвалою судді від 17 квітня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2021 року про забезпечення позову заборонено [PERSON] та [PERSON] відчужувати ѕ частини квартири [ADDRESS] . 12 травня 2020 року від відповідача [PERSON] та від відповідача [PERSON] надійшли відзиви на позов, в яких заперечували проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень відповідачі зазначили, що позивачкою не надано суду належних доказів на підтвердження укладення договору дарування не з її власної волі, а під впливом відповідачів, а також доказів, що позивач не розуміла своїх дій, перебувала на лікуванні або хворіла під час укладення оспорюваного договору (а.с.30-34, 49-53). 22 вересня 2020 року від третьої особи [PERSON] надійшло пояснення до позовної заяви, в якому заперечував щодо визнання договору дарування недійсним, оскільки правочин було укладено позивачем добровільно, знаючи наслідки такого правочину (а.с.93-97). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити. У судовому засіданні відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві, просили відмовити у задоволенні позову. Третя особа приватний нотаріус ДМНО Кретова Н.Б. в судовому засіданні надала пояснення, що під час укладення оспорюваного договору дарування було встановлено дієздатність [PERSON] , позивач розуміла значення своїх дій, мала намір на укладення саме договору дарування, можливість укладення договору довічного утримання нотаріус не роз`яснювала. Третя особа: [PERSON] письмово просив розглядати справу в його відсутність, у письмових поясненнях в задоволенні позову просив відмовити. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, заслухавши сторони та їх представників, третю особу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] на праві власності належала Ѕ частка квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 14 березня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 326 приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б. (а.с.7). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 березня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 327 приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б., [PERSON] також належала ј частина вищевказаної квартири (а.с. 6). Між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] 16 березня 2019 року укладено договір дарування ѕ часток квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за №337 (а.с. 4-5). Відповідно до Договору позивач передала відповідачам у власність ѕ частки квартири в рівних частках кожному. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Отже, зі змісту ст.717 та 744 ЦК України вбачається, що договір дарування та договір довічного утримання мають різну правову природу та різні права та обов`язки сторін. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Як зазначає в позові [PERSON] , до укладення спірного договору між нею та відповідачами було досягнуто домовленості, а саме: вона надалі буде зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , оскільки власного іншого житла позивач немає, така домовленість забезпечувала б їй можливість повернутися до даної квартири для проживання. Згідно з листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 10/5-5/2 від 28 лютого 2020 року, 10 лютого 2020 року до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади звернулись [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як нові власники житла, та за їх заявами 10 лютого 2020 року позивача було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Отже, відповідачі звернулися для зняття з реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] , майже через рік після укладення спірного договору. Також позивач зазначає, що між сторонами була домовленість про те, що відповідачі будуть віддавати їй гроші, отримані за оренду вказаної квартири. Як вбачається з розписки, [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися щомісячно сплачувати [PERSON] по 1 500 грн. з оренди квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.112), що вони також не заперечували в судовому засіданні. Враховуючи, що між сторонами договору дарування існували певні домовленості до його укладення, у тому числі щодо надання відповідачами грошових коштів позивачу, а також те, що позивач є особою похилого віку, суд доходить висновку про відсутність волевиявлення позивача під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідачам частки квартири, яка є її єдиним житлом, оскільки зазначений договір порушує права позивача. Натомість позивач погоджувалась на передачу частки квартири у власність відповідачам лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачами. Тобто, якби не сталася помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19 березня 2014 року (справа №6-9 цс 13) відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. На підставі викладеного, враховуючи відсутність волевиявлення позивача під час укладення нею договору саме на безоплатну передачу майна відповідачам, помилку позивача щодо правової природи укладеного договору, а також те, що відповідачі зобов`язалися сплачувати щомісячно позивачу кошти з оренди квартири, тобто передача майна була за умови вчинення на користь дарувальника дій майнового характеру і не була безоплатною, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним договору дарування ѕ часток квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. 16 березня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 337. Відповідно до ст. 141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати позивача у розмірі 1 294, 80 грн. (а.с.3А, 119) стягуються в рівних частках на її користь з відповідачів.

Outcome: approved