Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

12 серпня 2019 року позивач звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з відповідним позовом до відповідача, в якому зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрована його донька [PERSON] , але фактично в будинку не проживає з 1992 року і місце її проживання позивачу не відомо. Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідача у будинку позбавляє у повній мірі користуватися наданими йому правами, позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком. Позивач в судове засідання надав письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та погодився на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням та опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Заяв про поважність неявки в судове засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надала. Судом, за згоди позивача, ухвалено про заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч.1 ст.280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку з належними надвірними спорудами, що розташований по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 1993, посвідченого державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори, зареєстрованого Березнегуватською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 2022 від 11.12.1993 року (а.с.8-9). Відповідно до копії рішення Березнегуватської селищної ради від 13 листопада 2015 року № 6 про перейменування площі, вулиць та провулків розташованих на території Березнегуватської селищної ради, вулицю Дзержинського, на якій знаходиться належний [PERSON] житловий будинок, перейменовано на вулицю Шляховиків в смт. Березнегувате Миколаївської області (а.с.12). З довідки виданої виконавчим комітетом Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області № 1100 від 24 червня 2019 року слідує, що у будинку по [ADDRESS] , окрім дружини позивача [PERSON] , зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , 1975 року народження (а.с.14). Однак з акту обстеження місця проживання, складеного депутатом Березнегуватської селищної ради Баландіною О.В. в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] від 27 травня 2019 року убачається, що відповідач зареєстрована в будинку за вищевказаною адресою, але в ньому не проживає з 1992 року (а.с.13). Відповідач порушує право позивача тим, що не знялася з реєстрації як така, що не проживає і не користується жилим приміщенням. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналіз наведених правових норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України за тимчасово відсутнім громадянином жиле приміщення зберігається протягом шести місяців. Згідно з ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що відповідач не проживає у житловому будинку понад шість місяців з моменту реєстрації, не надала суду доказів наявності поважних причин, які перешкоджали їй користуватися житловим приміщенням, відсутність права власності на житловий будинок, суд приходить до висновку, що відповідач може бути визнана такою, що втратила право користування житловим будинком, у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача обов`язок по відшкодуванню позивачу судового збору. Враховуючи викладене та

Outcome: approved