Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

12 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовує обставинами. [INFO] помер його батько [PERSON] , який проживав зі своєю дружиною та матір`ю позивача [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS] . За життя батько склав заповіт, згідно з яким усе своє майно заповів дружині [PERSON] , яка вступивши у володіння майном фактично прийняла спадщину, але належним чином не оформила свої спадкові права на цей будинок, та [INFO] також померла. Після смерті матері відкрилася спадщина, яку належним чином прийняли позивач та його брат [PERSON] 31 січня 2014 року після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Бондаренко О.В. була заведена спадкова справа, спадщину належним чином прийняли позивач та його брат [PERSON] 24 листопада 2015 року між спадкоємцями укладено договір про поділ спадкового майна після смерті матері [PERSON] . Розділивши спадщину, вони отримали відповідні свідоцтва на спадкове майно. У січні 2020 року позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину - житловий будинок по [ADDRESS] , однак отримав відмову нотаріуса, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на це нерухоме майно. Відповідно до по господарської книги Лучанської сільської ради Липоводолинського району будинок за вказаною адресою належить його батьку [PERSON] , який зазначений власником і в технічному паспорті на будинок. Він також був у 1994 році замовником підведення газопостачання до цього житла. Зазначає, що за відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок по [ADDRESS] він позбавлений можливості оформити свої спадкові права на нього та отримати свідоцтво про спадщину на вказане нерухоме майно. За наявності вказаних обставин, позивач просить визнати за ним в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] право власності на будинок із господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Учасники судового розгляду у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїх заявах позивач позов підтримав, відповідач визнав позовні вимоги, усі просили розглянути справу без їхньої присутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьком та матір`ю [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.7). 3 вересня 2001 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів своїй дружині [PERSON] , реєстровий № 118 (а.с.8). [INFO] у с. Лучка Липоводолинського району Сумської області [PERSON] помер (а.с. 9). 18 червня 2002 року [PERSON] звернулася до Липоводолинської районної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка [PERSON] , заведено спадкову справу №230/242. 22 липня 2002 року [PERSON] отримала два свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка на земельну частку (пай) розміром 3,10 умовних кадастрових гектарів, та на грошові внески. Із довідки виконавчого комітету Липоводолинської селищної ради Сумської області (Лучанський старостинський округ) від 10 грудня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , до дня смерті був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] разом із дружиною [PERSON] . Від імені [PERSON] виконкомом цієї сільради 3 вересня 2001 року посвідчувався заповіт за реєстровим № 118 (а.с. 10). [INFO] у селищі Липова Долина Сумської області померла [PERSON] (а.с. 11). Із довідки виконавчого комітету Липоводолинської селищної ради Сумської області (Лучанський старостинський округ) від 10 грудня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , до дня смерті була зареєстрована та проживала по [ADDRESS] . Заповіт від імені [PERSON] виконкомом цієї сільради не посвідчувався (а.с. 12). 31 січня 2014 року та 26 лютого 2014 року [PERSON] та [PERSON] відповідно звернулися до приватного нотаріуса Липоводолинського районного нотаріального округу Бондаренко О.В. із заявами про прийняття спадщини після смерті матері, заведена спадкова справа №10/2014. 24 листопада 2015 року [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги на спадкове майно після смерті матері, уклали посвідчений вказаним нотаріусом договір про поділ спадкового майна, згідно з яким [PERSON] успадковує земельні ділянки площами 2,2466 га, 0,4077 га, 2,3474 га та 0,3558 га; [PERSON] - земельні ділянки площами 2,3301 га, 0,3847 га, право на пайовий фонд майна КСП ТОВ агрофірма «Лучка» у розмірі 6846 грн. або 0,2822 % у колективному майні, право на пайовий фонд майна КСП ТОВ агрофірма «Лучка`у розмірі 11919 грн. або 0,4913 % у колективному майні, грошові суми у розмірі 2696 грн. 89 коп. на компенсаційному рахунку № [NUMBER] , 3157 грн. 10 коп. на компенсаційному рахунку № [NUMBER] , 4662 грн. 70 коп. на компенсаційному рахунку № [NUMBER] (а.с.14-16). 24 листопада 2015 року [PERSON] отримав чотири свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, площами 2,3474 га, 2,2466 га, 0,3558 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та 0,4077 га, для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Лучанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області (а.с. 17, 20, 23, 26). Відповідно до копії погосподарської книги за 2001-2005 рр. у господарстві по [ADDRESS] проживали [PERSON] та його дружина [PERSON] (а.с. 29-30). Відповідно до виготовленого 5 січня 2020 року технічного паспорту, будинковолодіння по [ADDRESS] складається із житлового будинку літ.«А-І» (1967 року побудови), загальною площею 100,4 кв.м, житловою площею 48,8 кв.м, житлової прибудови літ.«А1-1» (1992 року побудови), літньої кухні літ. «Б» (1970 року побудови), прибудови літ.«б» (1970 року побудови), сараю літ.«В» (1967 року побудови), сараю літ.«в» (1967 року побудови), сараю літ.«в1» (1967 року побудови), гаражу літ.«Г» (1972 року побудови), сараю літ.«Д» (1967 року побудови), погрібу літ. «п/г» (1970 року побудови), вбиральні літ.«У» (1970 року побудови), хвіртки «№1», воріт з хвірткою «№2», воріт «№3», огорожі «№4», колодязя «№5», вартістю 42670 грн. (а.с.36-40). Згідно з ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, власник майна, згідно зі ст. 392 ЦК України, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. До часу набрання чинності ЦК України 2003 року та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на не рухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до абз. 60 п. 3.3 Інструкції про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127 не належить до самовільного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки господарські /присадибні/ будинки і споруди, прибудови до них, що побудовані до 05 серпня 1992 року. Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 05 серпня 1992 року № 449 (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року). Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. У своїй заяві про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] (а.с. 84) вказала, що належну їй в порядку ст. 22 КпШС 1/2 частину будинковолодіння вона виділяти не буде. Тому, зважаючи на правовий режим набутого у шлюбі зазначеного нерухомого майна, яке відповідно до ст. 22, 28 КпШС на праві спільної сумісної власності належало померлому [PERSON] та його дружині [PERSON] у рівних частинах, за наявності на збудоване до 5 серпня 1992 року будинку виготовленого 5 січня 2020 року технічного паспорту та відповідних записів у погосподарській книзі, суд дійшов висновку, що наявних у справі доказів достатньо для висновку про належність померлим батьку та матері позивача житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] спадщина на вказаний будинок відкрилася на 1/2 його частину. Згідно зі ст. 549 ЦК України (1960 року) спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, визнається таким, що прийняв спадщину. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] належним чином прийняла спадщину після смерті свого чоловіка за заповітом, вступивши у володіння спадковим майном та отримала відповідні свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) та грошові внески. Таким чином, вона стала одноосібним власником спірного житлового будинку. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК Українивизначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зіст. 1218 ЦК України спадщину складають всі права та обов`язки, які б належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (ст. 1278 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Із матеріалів справи вбачається, що спадкоємці, які належним чином прийняли спадщину після смерті матері, уклали договір про поділ спадкового майна, у якому визначили майно, яке переходить до кожного з них. Однак вказаний правочин не містить відомостей про те, що спірний житловий будинок взагалі належить до спадкового майна їхньої матері та відповідно відомостей про те, кому зі спадкоємців він буде належати. Виходячи з рівності часток кожного спадкоємця у спадщині, суд вважає, що майно, яке не увійшло до договору про поділ спадкового майна, спадкується ними на загальних підставах та належить обом братам у рівних частинах, тобто по 1/2 частині кожному. За наявності у матеріалах справи відомостей про, те що позивач є спадкоємцем, щоналежним чином прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , за наявності технічного паспорту, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуального житлового будинку, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них вимогам законодавства, суд вважає необхідним визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. У той же час, розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди на підставі положень ст. 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку), відповідно до вимог чинного законодавства не потребують окремої реєстрації, а тому не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на розташовані поряд господарсько-побутові будівлі й споруди.

Outcome: partial