Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

14 липня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований відповідач, який фактично не проживає у ній з січня 2010 року, в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не має можливості, оскільки перебуває за кордоном. Його реєстрація в квартирі порушує її права, як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Тому вона звернулася з даним позовом до суду та просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 22 липня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження і судовий розгляд призначений на 05 серпня 2021 року. У судове засідання позивачка [PERSON] не прибула, направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час і місце розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін за наявними в справі доказами та в заочному провадженні за згодою позивачки. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 07 квітня 2011 року, Витягом з Державного реєстру правочинів від 07 квітня 2011 року, Витягом про Державну реєстрацію прав від 28 квітня 2011 року, реєстраційним посвідченням філіалу «Білопільська ГВД» у складі КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 265980637 від 15 липня 2021 року (а. с. 8-14, 26). У належній позивачці на праві власності квартирі зареєстрований [PERSON] , відповідач у справі, який фактично у вказаній квартирі не проживає з січня 2010 року, що підтверджується довідками КП «Житловик Білопілля» від 28 квітня 2021 року та депутата Білопільської міської ради ВО №1 Сегиди І.М. від 05 травня 2021 року (а. с. 16-17). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. \~ \~ \~ Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналогічне положення містить і ст. 150 ЖК України. \~ \~ Статтею 386 ЦК України передбачено, що\~ власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачкою спосіб захисту свого права шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням ст. 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідач [PERSON] не є власником або наймачем квартири, яка належить на праві власності позивачці, не проживає в ній із січня 2010 року. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідач без поважних причин не проживає у спірній квартирі понад десять років, а тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved