Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

13 березня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовною заявою до Комунального підприємства «Жилкомсервіс», третя особа: [PERSON] про повернення безпідставно отриманого майна, в якій просив суд стягнути з Комунального підприємства «Жилкомсервіс» на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у сумі 20\~693, 30 грн., а також стягнути судовий збір. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що позивачем в період з 04.12.2019 року по 05.12.2019 року було помилково сплачено відповідачу шляхом перерахування у безготівковому порядку на його рахунок грошові кошти у розмірі 7\~359, 57 грн. та 13\~333, 73 грн. за користування квартирою [ADDRESS] та квартирою [ADDRESS] , власниками яких є інша особа [PERSON] . Позивач зазначає, що жодного відношення до вказаного майна він не має, будь-яких доручень з боку власника на сплату зазначених коштів він не отримував. Таким чином відповідачем було безпідставно набуто майно позивача. 20 грудня 2019 року позивач звернувся з відповідною письмовою заявою до відповідача з метою повернення коштів, однак йому було відмовлено. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 березня 2020 року цивільну справу № 646/1601/20 за позовом [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] до Комунального підприємства «Жилкомсервіс», місцезнаходження за адресою: м. Харків, вул. Конторська, 35, третя особа [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна за підсудністю на розгляд до Жовтневого районного суду м. Харкова (61000, м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 45). Згідно супровідного листа Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.04.2020 року справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Харкова 17 квітня 2020 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 квітня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Комунального підприємства «Жилкомсервіс», третя особа: [PERSON] про повернення безпідставно отриманого майна. Призначено судове засідання. 01 червня 2020 року від представника відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі посилаючись на наступні обставини. 11 листопада 2019 року відповідач, як виконавець послуг з управління будинків, споруд та прибудинкових територій, реалізував своє право на отримання плати за надані послуги шляхом подачі позовної заяви про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості. Представник відповідача зазначає, що станом на 01.11.2019 року за адресою: [ADDRESS] утворилася заборгованість у розмірі 7\~637, 60 грн., за адресою: [ADDRESS] 7\~490, 98 грн., за адресою: [ADDRESS] 13\~561, 60 грн. 10 грудня 2019 року на особовий рахунок [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] надійшла оплата за житлово-комунальні послуги в розмірі 7\~367, 60 грн., на особовий рахунок [NUMBER] , закріплений за адресою: [ADDRESS] поступили грошові кошти в сумі 13\~333, 73 грн., на особовий рахунок [NUMBER] по [ADDRESS] надійшла сума у розмірі 7\~359, 57 грн. Відповідач не знав і не міг знати від кого надійшли кошти на погашення боргу, оскільки вона надійшли на особовий рахунок. Так, представник відповідача зазначає, що він набув майно, у вигляді оплати за житлово-комунальні послуги в момент звернення стягнення на майно та не знав і не міг знати, що набуває майно від особи, яка не мала права його відчужувати. 30 червня 2020 року від позивача по справі надійшла відповідь на відзив у якій він зазначає, що відповідачем по справі не було надано жодного доказу на підтвердження того, що саме він є замовником з надання послуг за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] . Власниками зазначених квартир є [PERSON] . Позивач в свою чергу жодного відношення до зазначеного майна не має та грошові кошти сплатив помилково. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача Дяк Т.І., яка діє на підставі Довіреності № 2-139/2020 від 20 січня 2020 року, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа в судове засідання не з`явилася, надала заяву про слухання справи у її відсутність, просила суд задовольнити позов. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні було встановлено, що у листопаді 2019 року представник Комунального підприємства «Жилкомсервіс» звернувся до Московського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в якому просив суд стягнути заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить відповідачам на праві спільної сумісної власності, в розмірі 7367,60 грн., а також квартир, що знаходяться за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] , які належать відповідачу [PERSON] на праві приватної власності, в загальному розмірі 21052,84 грн. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» суму заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 2660,02 грн (дві тисячі шістсот шістдесят грн 02 коп.). Стягнуто з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» суму заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а саме квартир, що знаходяться за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] , в загальному розмірі 10848,24 грн. (десять тисяч вісімсот сорок вісім грн 24 коп.). В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено. (а.с. 134-136) Вказаним рішенням зокрема було встановлено, що згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копіями договорів довічного утримання, копією технічного паспорту, копіями витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копією свідоцтва про право власності на житло, квартири, що знаходяться за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] , належать відповідачу [PERSON] на праві приватної власності, а квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачам на праві спільної сумісної власності. Суд також встановив, що заборгованість відповідачів перед позивачем за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за період з 11.2016 по 11.2019, становить 2660,02 грн. Заборгованість відповідача [PERSON] за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за період з 11.2016 по 11.2019, становить 4001,14 грн. Заборгованість відповідача [PERSON] за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за період з 11.2016 по 11.2019, становить 6847,1 грн. Згідно з ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З матеріалів справи вбачається, що 05 грудня 2020 року [PERSON] було сплачено на користь КП «Жилкомсервіс» грошові кошти у розмірі 7\~359, 57 грн. у якості квартплати за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією квитанції. (а.с. 7) Окрім того, 06 грудня 2020 року [PERSON] було сплачено на користь КП «Жилкомсервіс» грошові кошти у розмірі 13\~333, 73 грн. у якості квартплати за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією квитанції. (а.с. 8) Позивач в своєму позові зазначає, що він не має ніякого відношення до зазначених квартир та кошти були внесені ним помилково, у зв`язку з чим він звернувся до КП «Жилкомсервіс» із заявою про повернення коштів, однак листом від 15.01.2020 року йому було відмовлено. (а.с. 5, 6) Дійсно, як вбачається з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.09.2020 року квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . (а.с. 116-117, 118-119) Як вбачається з Довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 14.09.2020 року у зазначених квартирах ні хто не зареєстрований. (а.с. 112, 113) Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що ними надавалися послуги з обслуговування будинків та споруд та прибудинкових територій за зазначеною адресою, які своєчасно споживачами не сплачувалися. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами); 2) послуга з управління багатоквартирним будинком (утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо). Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг) . У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. Відповідно до ч.5 ст. 26 Закону України «Про житлово комунальні послуги» процедура погодження договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не становлено законом. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово- комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13). Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами укладених договорів. При цьому такому праву прямо відповідає визначений частини 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності зі ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно вимог п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 від 24.06.2004 р. споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, чинним законодавством встановлено обов`язок оплати житлово-комунальних послуг власником майна або споживачем цих послуг. В судовому засіданні було встановлено, що позивач по справі [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , окрім того він не зареєстрований у зазначених приміщеннях, а тому не може вважатися і споживачем послуг. Згідно з частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Статтею 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б) недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Такі висновки містяться у правовій позиції у постанові ВСУ від 02.07.2014,№ 6-91цс14. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так,\~оскільки в\~судовому засіданні\~було встановлено,\~що позивач\~по справі\~ [PERSON] \~не є\~власником квартири\~ [ADDRESS] та\~квартири [ADDRESS] та\~не є\~споживачем послуг,\~які надає\~КП «Жилкомсервіс»\~за зазначеними\~адресами,\~суд приходить\~до висновку,\~що платежі,\~які були\~ним здійснені в рахунок оплати квартплати, були здійснені ним помилково і як наслідок підлягають поверненню, як безпідставно набуте майно. При цьому суд не може взяти до уваги заперечення представника відповідача щодо здійснення позивачем цілеспрямованого платежу на особові рахунки, оскільки доказів які б підтверджували причинний зв`язок здійснення позивачем платежу на особовий рахунок за адресою, де останній не мешкає та не зареєстрований, суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до Комунального підприємства «Жилкомсервіс», третя особа: [PERSON] про повернення безпідставно отриманого майна підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України в відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved