Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

13.08.2019 року позивачка [PERSON] звернулася до Новобузького районного суду з цивільним позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, в якому посилаючись на відмову відповідача добровільно надавати матеріальну (грошову) допомогу на утримання їх спільних двох доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , просила ухвалити судове рішення про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання проживаючих з нею даних дітей у розмірі Ѕ частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення кожним з дітей повноліття. 19.08.2019 року провадження у справі відкрито та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27.08.2019 року до суду надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач [PERSON] пред`явлений до нього позов не визнав, вказавши, що після розірвання шлюбу з позивачкою він у добровільному порядку надає допомогу в утриманні своїх двох неповнолітніх дітей, як шляхом придбання дітям одягу, взуття, канцтоварів на загальну суму 7472,00 грн., так і шляхом перерахування безпосередньо відповідачці грошових коштів, на загальну суму 45550,00 грн. в підтвердження чого надав суду копії відповідних платіжних документів. За таких обставин, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 05.09.2019 року до суду надійшли заперечення на відзив позивачки, в обґрунтування якого остання вказала, що в період шлюбу з відповідачем вони спільно придбали автомобіль, мопед, одержали від держави однокімнатну квартиру, придбали побутову та господарську техніку, бджоло пакети, тощо, відтак, при розлученні з відповідачем була досягнута усна домовленість, про те, що вона не претендує ні на яку частку спільного майна, але відповідач компенсує їй частину вартості автомобіля та квартири. Розмір такої відступної частки вони оцінили у розмірі 30 000 грн. Між тим, відповідач, сплативши їй впродовж лютого-березня 2019 року таку суму, ввів суд в оману вказавши на те, що ці кошти сплачувалися ним саме на утримання дітей. Наголосила, що вони припинили спільно проживати з відповідачем ще з жовтня 2018 року і з того часу по лютий 2019 року [PERSON] взагалі не сплачував аліменти на утримання дітей, мотивуючи тим, що всі наявні у нього кошти спрямовані ним на виплату їй обумовленої компенсації. Згодом вона одержала частину коштів на утримання дітей, узгоджену між ними у сумі 15550,00 грн., але взамін на те, що вона не звертатиметься до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. Підкреслила, що відповідач, з часу їх відокремленого проживання, лише частково погасив витрати на утримання дітей, і то після численних її претензій та вмовлянь. Добровільно ж, щомісячно, у встановленому законодавством прожитковому мінімумі для дитини відповідного віку, відповідач аліменти не сплачував, що і змусило її звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивачка посилаючись на обставини викладені нею у позові та запереченнях на відзив, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити у повному обсязі. Наголосила, що не дивлячись на наявну заборгованість відповідача по аліментах за період з жовтня 2018 року по липень 2019 року вона не наполягає на необхідності їх стягнення за вказаний період, але лише просить стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей лише з серпня 2019 року, тобто з дня подання цього позову і до досягнення дітьми повноліття, оскільки до цього та частина аліментів сплачувалася [PERSON] не добровільно, а лише після численних її звернень до нього. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, посилаючись на доводи, які він виклав у відзиві на позов, позов [PERSON] не визнав і просив у його задоволенні відмовити. Вказав, що жодних домовленостей щодо виплати компенсації позивачці під час поділу їх спільного подружнього майна у розмірі 30 000 грн. не існує. Ці кошти ним сплачувалися відповідачці виключно для належного утримання їх спільних неповнолітніх дітей. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні в обґрунтування безпідставності позовних вимог позивачки також запевнював, що кошти у розмірі 45550,00 грн. відповідач сплачував позивачці виключно на утримання неповнолітніх дітей, а посилання позивачки на те, що частина цих коштів у розмірі 30000 грн. сплачувалася [PERSON] на компенсацію вартості частини спільного подружнього майна, під час його добровільного поділу між ними, не підтверджена жодними належними доказами, а тому у задоволенні позову просив також відмовити повністю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого висновку. Матеріалами справи встановлено, що в період з 02.07.2005 року по 05.04.2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.6-7) У шлюбі сторін народилося двоє дітей: дочки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.9,10). Як вбачається з довідки виконкому Новобузької міської ради Миколаївської області від 12.08.2019 року, після розірвання шлюбу, вищезазначені неповнолітні діти залишилися проживати разом з матір`ю, позивачкою у справі [PERSON] по [ADDRESS] (а.с.11). У відповідності до вимог ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Зазначені положення передбачені також статтею 180 СК України. Згідно вимог ч.1 ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні обов`язки щодо дитини, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі між собою. В силу вимог ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За змістом положень ч. 2 та ч. 3 ст. 181 СК України у разі недосягнення домовленостей щодо форми та розміру аліментів на утримання дітей, чи відмови від сплати аліментів за позовом того з батьків, разом з яким проживає дитина, на підставі рішенням суду присуджуються кошти на утримання дитини (аліменти) з другого з батьків. Між тим, під час судового розгляду справи, встановлено, що відповідач [PERSON] від добровільного надання допомоги своїм неповнолітнім донькам, не відмовлявся. Так, як встановлено матеріалами справи під час судового розгляду справи, відповідач в період з 25.02.2019 року по 31.07.2019 року, щомісяця, перераховував на банківську картку позивачки [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 45550 грн., про що свідчать відповідні банківські платіжні доручення (а.с. 34-49). Крім того, у квітні, травні та серпні 2019 року відповідачем купувався для дітей одяг, взуття, портфель та канцелярське приладдя, на загальну суму 7472 грн., що підтверджується наданими ним товарними чеками та накладними (а.с.30-33). За змістом положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76, ч. 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Між тим, доводи позивачки з приводу того, що між сторонами було досягнуто домовленість щодо добровільного розподілу між ними спільно нажитого в період шлюбу майна не підтверджено нею жодними належними та допустимими доказами, зокрема договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя, в силу вимог п. 2 ч. 2 ст. 69 СК України, має посвідчуватися нотаріально. Проте такий правочин між сторонами не укладався, так само як не укладався будь-який інший договір у простій письмовій формі, який свідчив про досягнення між подружжям умов щодо поділу між ними рухомого майна. При цьому, факт існування таких домовленостей між сторонами заперечував у судовому засіданні сам відповідач [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги [PERSON] суд знаходить необґрунтованими, оскільки факт ухилення відповідача від добровільної сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, а тому у задоволенні позовних вимог позивачки належить відмовити. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати (судовий збір) від оплати якого позивачку звільнено підлягає компенсуванню за рахунок держави.

Outcome: dismissed