Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

13.08.2019 року заявниця звернулася до суду з зазначеною заявою, обгрунтовуючи тим, що гр. [PERSON] , [INFO] був її співмешканцем, вони разом проживали у с. Велика Рублівка Котелевського району Полтавської області. У період їх спільного проживання народилася донька - [PERSON] , 2009 року народження. Через те, що гр. [PERSON] разом із сином - гр. [PERSON] зловживали алкоголем та наркотиками і постійно вчиняли сварки, які супроводжувалися застосуванням фізичного насильства та погроз у вчиненні вбивства, вона із донькою у серпні 2014 року його залишила і виїхала на свою маленьку Батьківщину у Кобеляки. [PERSON] був засуджений вироком Диканського районного суду Полтавської області за ст. 307 КК України від 28.01.2016 року до 3 років 6 міс. позбавлення волі. На підставі постанови Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області його звільнено від відбування покарання умовно-достроково на 11 місяців та 3 дні. Після звільнення із місць позбавлення волі, він знайшов її із донькою у с. Витівка Полтавського району Полтавської області, попрохав вибачення і дозволу спільно проживати. Вона погодилася, оскільки бажала, щоб у її доньки був шанс на повну родину, але цього не вийшло. [PERSON] знову почав зловживати алкоголем, постійно ніде не працював, грошей на утримання родини не давав, систематично вчиняв сварки із застосуванням сили. Із серпня 2018 року вона, боячись за себе та доньку, втекла від чоловіка та переїхала у с. Циганське Полтавського району Полтавської області. [PERSON] знайшов їх у с. Циганське Полтавського району Полтавської області, і постійно приїжджав та вчиняв терор - домашнє насильство відносно неї та їх дитини - [PERSON] , [INFO] , що виражалося у скоєнні сварок, образливих висловлюваннях, погрозах, застосуванням стусанів, штовханнями та побоями на очах у доньки. Він постійно їх принижує, що тяжким чином впливає на психічний та фізичний стан, як її так і її доньки. На зауваження про припинення протиправних дій з боку сусідів, представників органів державної влади та працівників правоохоронних органів [PERSON] не реагує, а навпаки став ще більш агресивним. Він неодноразово заподіював їй - [PERSON] , [INFO] тілесні ушкодження у вигляді синців, гематом, забою різних частин тіла, у зв`язку з чим вона зверталась до Полтавського РВП ГУНП у Полтавській області. 27.02.2018 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області встановив гр. [PERSON] адміністративний нагляд строком на 1 рік із покладенням ряду обов`язків, йому чудово відомо про наслідки невиконання рішення суду, але він продовжував вести антисуспільну поведінку. Тому, говорити про те, що усні попередження дільничного чи представників сільської ради про недопущення вчинення насильства в сім`ї матимуть для них із донькою позитивні наслідки можливо, але малоймовірно, оскільки він вже має проблеми із законом і для себе ніяких висновків не зробив. Не зважаючи на його вік, наявність кількох судимостей, він не може адаптуватися у нормальному суспільстві, силою та сварками принижує найрідніших - свою хвору доньку та жінку, яка йому дуже багато чого пробачала і сподівалася на гарне життя поряд із ним, він самостверджується за рахунок слабших та беззахисних. 30.07.2019 року [PERSON] в чергове вчинив домашнє насильство, у зв`язку з чим ДОП Полтавського РВП ст.л-нт поліції - Рева Андрій Петрович виніс терміновий заборонний припис від 30.07.2019 р. серії АА № 079146. Після того вони разом не проживають, але вони з донькою постійно перебувають під загрозою нової агресії з боку [PERSON] 31.07.2019 року факт вчинення домашнього насильства зафіксований актом з`ясування обставин вчинення насильства в сім`ї або реальної загрози його вчинення від 31.07.2019 року. Їх донька - [PERSON] , [INFO] , хворіє і має серйозний діагноз «аутизм». Після перенесених конфліктів стан її психологічного здоров`я погіршився, що виразилося у проявах епілепсії, що підтверджується висновком ЛКК № 3354 від 15.08.2019 року. Доньці було приписано консультації у психолога та психіатра, призначено ряд серйозних психотропних препаратів, які не тільки стабілізують її емоційний стан, але негативно впливають на загальний стан здоров`я, пригнічуючи її психіку і моторику, внаслідок чого вона може значно відстати у розвитку, а виведення її з цього стану досить тривалий процес. Донька негативно реагує навіть на присутність [PERSON] з нею у одному приміщенні. Таким чином, гр. [PERSON] , [INFO] систематично вчиняє економічне, фізичне, психологічне насильство відносно неї - [PERSON] , [INFO] та їх доньки - [PERSON] , [INFO] , продовження домашнього насильства може привести до особливо тяжких наслідків для їх доньки. Згідно п. 3 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння ( дії або бездіяльність ) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають ( проживали ) однією сім`єю, але не перебувають ( не перебували ) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає ( проживала ) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона перебувати в місці спільного проживання ( перебування ) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання ( перебування ), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. З рішень ЄСПЛ, що стосується розгляду справ з аналогічними правовідносинами вбачається наступне. У рішенні ЄСПЛ від 16 липня 2013 року «Б. проти Республіки Молдова» ( скарга № 61382/09 ) зазначено : Суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого ( див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія А № 247 С і Кудла проти Польщі [БП], № 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI ). Надалі, Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб ( див. А. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз, § 159 ). В зобов`язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати ( див., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; Е. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року ). У роль Суду не входить субституція собою національних органів влади при виборі можливих запобіжних заходів, які слід було призначити для забезпечення виконання позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 3 Конвенції ( див., Серед багатьох інших, Беваква і С. проти Болгарії, № 71127/01, § 82, 12 червня 2008 року ). У той же час, на підставі статті 19 Конвенції та відповідно до принципу, що полягає в тому, щоб не теоретично або ілюзорно, а практично гарантувати ефективні права, Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в його юрисдикції ( див. Ніколова і Величкова проти Болгарії, № 7888/03, § 61, 20 грудня 2007 року ). Також, Суд зазначив, що перша заявниця спробувала отримати захист від можливого жорстокого поводження до неї, заступаючись про виселення .Б. з їх загальної квартири. Проте, в своєму рішенні від 20 травня 2009 року Вища судова палата відхилила її вимоги, прийшовши до висновку, що метою поданої скарги, швидше за все, було право В [PERSON] на користування квартирою, а не захист першої заявниці від передбачуваної неминучої загрози. Також, Вища судова палата встановила, не достатню кількість доказів, які б свідчили про те, що він систематично порушував правила спільного проживання, не дивлячись на те, що стосовно [PERSON] було порушено шість адміністративних справ, в результаті його насильницької поведінки по відношенню до першої заявниці ( див. вищенаведений § 14 ). Надалі, судові інстанції посилалися на рішення від 20 травня 2009 року як підставу для відхилення скарги заявниці, тоді, коли вона клопотала про тимчасове виселення [PERSON] з їх загальної квартири після нападу від 21 серпня 2011 року ( див. вищенаведений § 17 ). Суд вважає, що національні судові інстанції повинні були взяти до уваги фактичні події, які мали місце після винесення рішення від 20 травня 2009 року, а саме ті два додаткових напади ОСОБА7 . ( Див. Вищенаведений § 16 ). Що стосується поваги приватного життя, Суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає Фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов`язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку. Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб ( див. Вищенаведене рішення у справі X та У проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія А № 247-С ; БР і Ж.С. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; МС проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; А. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу Хаждуова , § 46 ). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах ( наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05 , §§ 44-45, 5 березня 2009 року ).» За таких обставин, Суд приходить до висновку, що органи національної влади не дотримали свої позитивні зобов`язання, взяті на підставі статті 8 Конвенції. Таким чином, вони піддали першу заявницю постійній загрозі жорстокого поводження або того, щоб вона покинула свій будинок. Тому, було допущено порушення статті 8 Конвенції.». Згідно п. 1 ч.1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник. Вважає, що органи національної влади при розгляді даної справи повинні дотримати свої позитивні зобов`язання, взяті на підставі статті 8 Конвенції та не допустити подальшого існування для нас із донькою постійної загрози жорстокого поводження або того, щоб я знову переїжджала, змінювала для доньки звичну обстановку. Відповідно до ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання ( перебування ) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Прохала постановити рішення про видачу обмежувального припису стосовно кривдника [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою зареєстрований: [ADDRESS] , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: -заборонити перебувати в місці спільного проживання ( перебування ) зі [PERSON] , [INFO] та моєю дитиною - [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; -заборонити наближатись на відстань ближче 500 ( п`ятсот ) метрів до місця проживання ( перебування ), інших місць частого відвідування [PERSON] , [INFO] та їх дитини - [PERSON] , [INFO] ; , -заборонити гр. [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , якщо вони за власним бажанням перебуватимуть у місці невідомому [PERSON] , переслідувати їх та у будь-який спосіб спілкуватись з ними; -заборонити вести листування, телефонні переговори та СМС, іншу переписку за допомогою стільникового зв`язку зі [PERSON] , [INFO] та їх донькою - [PERSON] , [INFO]? В судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлені належним чином. Представник заявника - адвокат Божко Т.Б., представник Служби у справах дітей Полтавської РДА та представник Пальчиківської сільради Полтавського району надали заяви про розгляд справи без їх участі, вказавши, що при вирішенні заяви покладаються на розсуд суду. Заінтересована особа - гр. [PERSON] не з`явився в судове засідання з невідомих суду причин, хоча заздалегідь повідомлявся про день та час розгляду справи за адресою своєї реєстрації, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Дослідивши матеріали заяви, суд вважає, що заява про видачу обмежувального припису підлягає задоволенню за зазначених у ній підстав. Відповідно до ч.1 ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з п. 3, 6, 8 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння ( дії або бездіяльність ) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають ( проживали ) однією сім`єю, але не перебувають ( не перебували ) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає ( проживала ) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Ч. 2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки ( мати, батько ) і дитина ( діти ). Ст. 21 Закону України «Про запобігання та проти дію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та проти дію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа. Ч. 2, 3, 4 ст.26 Закону України «Про запобігання та проти дію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання ( перебування ) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання ( перебування ), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків ( оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи ). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Згідно ст.350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та проти дію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] вчиняє домашнє насильство щодо матері його дитини - [PERSON] , тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved