Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

14 березня 2018 року, [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною заявою, в якій просила суд, встановити юридичний факт її постійного проживання зі своєю матірю - спадкодавцем [PERSON], померлою 25.04.2013 р. однією сім`єю на час відкриття спадщини за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Новоградківка, вул. Садова, 20, мотивуючи це необхідністю оформлення своїх спадкових прав в нотаріальному порядку за нотаріально посвідченим заповітом від 18.11.2009 р. (реєстр. № 5-1297), відповідно до якого [PERSON], на випадок своєї смерті заповідала їй все своє майно. В судове засідання заявниця не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки з викликом до суду, причини неявки не повідомила, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримала свою заяву, на задоволенні якої наполягала та просила суд слухати справу за її відсутністю (а.с. 18,21). Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, поштовим повідомленням з відміткою про вручення судової повістки, але надіслав на адресу суду заяву, в якій просив суд розглянути справу згідно чинного законодавства без його участі (а.с. 19,20). Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 293 ЦПК України - окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про: встановлення фактів, що мають юридичне значення. Стаття 315 ЦПК України передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтями 318,319 ЦПК України передбачано, що у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сімєю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини. При встановленні судами факту проживання зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до дня смерті (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати положення ст. 3 СК, відповідно до якої сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки, а також те, що сімя створюється на підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - заявники й залучені до участі у справі заінтересовані особи вправі відповідно - подавати докази на підтвердження обґрунтованості чи необґрунтованості заяви про встановлення факту, що розглядається судом, брати участь у дослідженні обставин справи, оскаржувати рішення і ухвали, вчиняти інші процесуальні дії, передбачені ст.ст. 99,103 ЦПК України (в редакції Закону від 2005 р.). Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Стаття 1270 ЦК України передбачає - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. В той же час, відповідно до приписів ст. 1272 ЦК України - якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] був складений нотаріально посвідчений заповіт від 18.11.2009 р. (реєстр. № 5-1297), відповідно до умов якого, заповідач [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження : все належне їй майно, яке на день її смерті буде їй належати, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось, та все те, на що вона за законом матиме право, заповідала заявниці [PERSON] (а.с. 8). Заповідач [PERSON] - померла 25.04.2013 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 341045 від 03.05.2013 р. (а.с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у виді земельної ділянки, площею 3,82 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новоградківської с/р Овідіопольського району Одеської області, масив № 37, ділянка № 202, кадастровий № 5123783000:01:002:0472, 5123783000:01:002:0473, яка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 914155 від 10.07.2008 р. виданого згідно розпорядження Овідіопольської РДА Одеської області від 12.10.2007 р. № 1278 (а.с. 13-15). В своїй заяві, [PERSON] стверджує, що вона є донькою [PERSON], з якою вона фактично постійно проживала разом до її смерті за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Новоградківка, вул. Садова, 20, хоча були з нею зареєстровані за різними адресами і з цих підстав вказує, що відразу після смерті своєї матері [PERSON], померлої 25.04.2013 р., вона не звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, так як вважала, що автоматично прийняла спадщину відповідно до ст. 3 ст. 1268 ЦК України, і що стало підставою для відмови державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, про що вказано у листі нотаріуса № 2764/02-14, в якому зокрема йдеться про те, що заявниця пропустила 6-ти місячний строк для прийняття спадщини, передбаченого ст. 1270 ЦК України, а також з посиланням на довідки Новоградківської с/р Овідіопольського району Одеської області від 23.11.2015 р. № 1136, згідно з якими спадкодавець [PERSON] по день смерті проживала за адресою : [INFO] разом з зятем [PERSON], дочкою [PERSON], онуком [PERSON], онукою [PERSON] по день смерті [PERSON], а також зазначаючи, що в наданому нотаріусу паспорті відсутня реєстрація місця проживання зі спадкодавцем на день смерті, тобто відсутній факт прийняття спадщини згідно ст. 1268 ЦК України і рекомендацією звернення до суду для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини або встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сімєю на день смерті (а.с. 4). Таким чином, державний нотаріус розяснила заявниці її альтернативне право вибору способу судового захисту (звернення з позовом, заявою), варіанти яких навела у своєму листі. Так, суд встановив, що довідкою Новоградківської с/р № 177 від 09.02.2016 р. підтверджується, що з [PERSON] за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Новоградківка, вул. Садова, 20 проживали та були зареєстровані : зять [PERSON], дочка [PERSON], онук [PERSON], онука [PERSON] по день смерті [PERSON], померлої 25.04.2013 р. (а.с. 10). Також, довідкою Новоградківської с/р № 178 від 09.02.2016 р. підтверджується, що з [PERSON] по день її смерті 25.04.2013 р. за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Новоградківка, вул. Садова, 20 проживала однією сімєю та вела спільне господарство, була зареєстрована донька [PERSON] (а.с. 11). Довідкою цієї сільради № 176 від 09.02.2016 р. підтверджується, що [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою : [INFO] з 1968 р. по день смерті 25.04.2013 р. (а.с. 12). Таким чином, суду не було надано заявницею [PERSON] жодних належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України - родинних звязків зі спадкодавцем [PERSON], а також будь-яких документальних доказів її постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] з огляду на вищенаведені довідки Новоградківської с/р, відповідно до яких [PERSON] - не значиться серед осіб (родичів), які постійно проживали зі спадкодавцем [PERSON] на момент смерті останньої 25.04.2013 р. Отже, заявницею не надано суду будь-яких (жодних) доказів на підтвердження юридичного факту її постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] однією сімєю на час відкриття спадщини 25.04.2013 р., а тому в задоволенні заяви слід відмовити як безпідставній і не підтвердженій документально належними та допустимими доказами по справі з огляду на вищевказані норми Закону та Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». В той же час, заявниця не позбавлена можливості звернутися до Овідіопольського райсуду Одеської області в порядку позовного провадження з вимогами про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, про що їй було вказано нотаріусом у вищевказаному листі.

Outcome: dismissed