Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

12 травня 2017 року до Овідіопольського райсуду Одеської області звернувся представник позивачки з вищевказаним позовом до відповідача, який в порядку ст. 49 ЦПК України збільшила (вточнила) свої позовні вимоги, щодо нерухомого майна, яке перебуває на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської області. позиція сторін В обґрунтуванні позовних вимог, представник позивачки, зазначила, що під час шлюбу з відповідачем, вона здійснювала періодичні платежі в рамках інвестування будівництва в квартиру, площею 30.8 кв.м., житлова 15 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту спірне нерухоме майно), однак відповідач безпідставно, зареєстрував вищевказане нерухоме майно на своє ім`я, а тому позивачка просить визнати державну реєстрацію щодо спірного нерухомого майна недійсною та її скасувати, визнати право власності на спірне нерухоме майно та витребувати у відповідача спірне нерухоме майно з чужого незаконного володіння (а.с.5,28;99;109). Відповідач під час судового розгляду до суду в порядку ст. 178 ЦПК України направив відзив (заперечення) з яких видно, що позов не визнав та в задоволені позовних вимог необхідно відмовити. (а.с.58;122;128). Третя особа до суду не з`явився. рух справи 25 травня 2017 року судом першої інстанції було відкрито цивільне провадження на загальних підставах. 10 квітня 2018 року судом першої інстанції було відмовлено у зупиненні цивільного провадження. 10 квітня 2018 року судом першої інстанції було прийнято рішення про витребування доказів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ч. 1 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.203 ЦК України:1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України:1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). обставини, які встановлені судом 20 жовтня 2000 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. Під час шлюбу у сторін народились діти: донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] . 07 лютого 2013 року між відповідачем та юридичною особою, був укладений договір купівлі-продажу майнових прав, предметом якого є придбання майнових прав на спірне нерухоме майно. 03 червня 2013 року шлюб був розірваний (а.с.8). 14 листопада 2016 року відповідно до рішення Овідіопольського райсуду Одеської області (справа №509/2885/15-ц) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, за [PERSON] було визнано право власності на майнові права на спірне нерухоме майно. Рішення суду є чинним. (а.с.8) 29 листопада 2016 року відповідач зареєстрував на своє ім`я право власності на спірне нерухоме майно, номер запису про право власності 17770934. Підставою для виникнення права власності є: акт приймання-передачі нерухомого майна, виданого 26.06.2014 року, договір купівлі-продажу 4/3.1-13 від 07.02.2013 року, додаткова угода від 15.10.2015 року виданого ТОВ «Полімер Граніт» (а.с.10). Реєстрація спірного нерухомого майна здійснювалась відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; 32681023 від 02.12.2016 року реєстратором Антінескул Ю.В., Одеська філія ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень». На час розгляду справи акредитація третьої особи, як суб`єкта державної реєстрації скасована, відповідно до наказу МЮ від 07.06.2017 року (а.с.85). В архіві Овідіопольської райдержадмінстрації Одеської області, реєстраційна справа в паперовому вигляді, щодо спірного нерухомого майна, відповідно до ст. 9 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі по тексту Закон) не зберігається (а.с.96). Відповідно до ст. 22 Закону України відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, доданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. При поданні відповідачем заяви про реєстрацію нерухомого майна, останній не повідомив, що спірне нерухоме майно було ним придбано (збудовано) під час шлюбу та те, що між сторонами на час реєстрації існували спірні відносини щодо нерухомого майна, тобто відповідач при реєстрації нерухомого майна надав державному реєстратору недостовірну інформацію, за яку він несе відповідальність. Після реєстрації нерухомого майна у відповідача виникло право власності на спірну квартиру. Виникнення права власності у відповідача на спірну квартиру, судом розглядається як правочин (угода), перехід власності як новозбудованого майна. При вчиненні правочину відповідач, порушив норми ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо достовірної інформації, які мають суттєве значення. Таким чином суд приходить до висновку, що при реєстрації нерухомого майна, тобто при укладанні правочину відповідач, надав державному реєстратору недостовірну інформацію, що має суттєве значення при укладанні угоди, тим самим уклав угоду, яка суперечить ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому державна реєстрація від 29.11.2016 року за номером 17770934 є не дійсною та підлягає скасуванню. Відповідач під час судового розгляду надав суду відзив в, якому зазначив, що державна реєстрація була здійснена відповідно, до чинного законодавства, але його заперечення не знайшли свого обґрунтування, а тому суд не може взяти їх до уваги. Позивачка просить визнати право власності за нею на спірне нерухоме майно та витребувати його з чужого незаконного володіння. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, не визначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до рішення суду першої інстанції від 14.11.2016 року визнано право на майнові права. Під час судового розгляду з боку позивачки не були надані відповідно до ст.ст. 77,78 ЦПК України належних та допустимих доказів, що з боку відповідача були порушення чи не визнання прав позивачки. Крім того, в ході судового розгляду було встановлено, що за позивачкою право власності на спірне нерухомого майно, належним чином не зареєстровано, а тому суд вважає, що право власності на час розгляду даної справи у позивачки на спірне нерухоме майно не виникло. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо визнання права власності на нерухоме майно та витребування з чужого незаконного володіння, відповідно до ст.ст.13,263 ЦПК України не знайшли свого обґрунтування та задоволенню не підлягають. судові витрати При подані позову позивачка сплатила судовий збір в розмірі 2 136 грн. та 640 грн., за подання позову майнового та немайнового характеру, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн., в іншої частині судові витрати розподілу не підлягають. Виходячи з викладеного та

Outcome: partial