Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

13.07.2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивака) звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради (далі по тексту - відповідач) за участю третьої особи [PERSON] (далі по тексту - третя особа) про визнання висновку недійсним та визнання дій та бездіяльності неправомірними (а.с.1-10). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2020 року матеріали цивільної справи № 522/11204/20 за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради за участю третьої особи [PERSON] про визнання висновку недійсним та визнання дій та бездіяльності неправомірними передано за підсудністю, на розгляд до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (а.с.10). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.09.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 522/11204/20 за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради за участю третьої особи [PERSON] про визнання висновку недійсним та визнання дій та бездіяльності неправомірними. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.44-45). Так, позивачка просить суд: - визнати незаконним з моменту прийняття висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої [PERSON] , [INFO] , наданий органом опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області; - визнати незаконними (неправомірними) дії та бездіяльність Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області при підготовці до розгляду комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білгород-Дністровської міської ради Одеської області питання щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої [PERSON] , [INFO] , які проявились в неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для правильного вирішення питання. Позивачка - [PERSON] та її представник - адвокат Артем`єва К.М., в судове засідання не з`явилися, але подали до суду заяву, згідно із якою заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутністю у підготовчому судовому засіданні, враховуючи заяву відповідача про визнання позовних вимог (а.с.123). Відповідач - ВК Білгород-Дністровської МР в судове засідання не з`явився, але його представник - міський голова Граждан В. подав до суду заяву, згідно із якою зазначив, щоВК Білгород-Дністровської МР не заперечує проти задоволення позовних вимог. Просив справу розглядати без участі представника ВК Білгород-Дністровської МР (а.с.99). Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду невідомі. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст.200 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно із ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 204 від 14 травня 2019 року, [PERSON] призначено опікуном малолітньої [PERSON] , [INFO] та покладено на неї персональну відповідальність за життя, здоровя, фізичний та психологічний розвиток малолітньої [PERSON] , [INFO] , захист її прав та законних інтересів (а.с.11-13). 25 червня 2020 року, за результатами розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білгород-Дністровської МР питання доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої [PERSON] , [INFO] , прийнято висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.14-15). Зазначений висновок ВК Білгород-Дністровської МР мотивований тим, що 14 травня 2020 року КНП «Білгород-Дністровська міська багатопрофільна лікарня» Білгород-Дністровської міської ради» надано висновок ЛKK за № 1420, за яким [PERSON] на момент огляду не має високого ступеню втрати здоровя внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну недієздатність до самообслуговування та залежність від інших осіб перешкоджає ви батьківських обов`язків. Висновок дійсний до 01.12.2020 року. За твердженням позивачки, надаючи оспорюваний нею висновок, відповідач виходив з того, що з 01 січня 2020 року та до теперішнього часу у [PERSON] відсутня тривала хвороба, яка перешкоджає виї батьківських обов`язків; Між тим, в період з 01 січня 2020 року та до теперішнього часу [PERSON] свідомо та умисно не виконувала свої батьківські обов`язки щодо малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , а саме повністю усунулась від виконання батьківських обов`язків, не піклується про здоров`я малолітньої дитини, її фізичний та духовний розвиток, не приймає участі у додаткових витратах на дитину. За цей період [PERSON] не здійснила жодної реальної спроби поспілкуватись з донькою, не привітала жодного разу її з будь-яким святом, не купувала дитині продукти харчування, одяг, ліки та фактично дитина не пам`ятає своєї біологічної матері. Крім того, позивачка зазначила, що [PERSON] відмовляється від соціальних послуг, ігнорує запрошення Білгород-Дністровського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, чим позбавляє дитину належної їй соціальної допомоги, що підтверджується копією листа № 98 Білгород-Дністровського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 17.03.2020 року (а.с.13). З моменту народження дитини - [PERSON] , її мати - [PERSON] на прийом до лікаря з`являлась вкрай рідко. При обстеженні дитини в 1 рік та 2 місяці, лікарем було відмічено порушення м`язового тонусу та мати була направлена на консультацію до невропатолога, окуліста, хірурга ендокринолога, яка в поліклініку для обстеження дитини не з`явилася, необхідні обстеження дитини не провела, на дзвінки не відповідала та на відвідування її квартири завідуючою амбулаторії і начальником МЦССС, двері квартири не відчиняла, не показувала дитину медикам досягнення останньою 4-річного віку, що підтверджується повідомленням КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» № 733 від 30.05.2017 року (а.с.15). В червні 2018 року малолітня [PERSON] , [INFO] була вилучена від матері, так як остання була в`яла, слабка, хвороблива та направлена до центру соціально-психологічної реабілітації Служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної держаї адміністрації, де їй було встановлено діагноз - «минимальная мозговая дисфункция, педагогическая запущенность, отставание в физическом развитии, отставание развития», про що свідчить копія листа диспансеризації (а.с.32). 06 грудня 2018 року, малолітня [PERSON] , [INFO] була доставлена до Білгород-Дністровської ЦРЛ в тяжкому стані із закритої квартири, де в знаходилась тривалий час ( більше 40 днів) з матір`ю [PERSON] , яка весь цей час не годувала дитину та не давала достатньо пити. Вага дитини на час потрапляння до лікарні становила 9,4 кг., тоді як в червні 2018 року дитина мала вагу 15 кг., за п`ять місяців дитина втратила у вазі п`ять з половиною кілограм. На час потрапляння дитини в лікарню стан її був важким за рахунок дистрофії. Дитина була в`яла, слабка, сонлива, пасивна, бліда, не могла самостійно сидіти, ходити, стояти, погано тримала голову. Мала численні петехіальні висипи на тілі. Підшкірно-жировий прошарок на дитини фактично був відсутній, м`язи атрофовані, численний карієс, нетримання калу та сечі. Дитина була вкрай занедбана, вразлива, емоційно неврівноважена, зріст та вага дитини не відповідали віковій нормі, культурно-гігієнічні навики були зовсім відсутні, дитина погано розмовляла, словниковий запас слів скудний, не розширений, мова не розбірлива, не виразна, розумовий розвиток не відповідав віковим нормам. Позивачка звертає увагу на те, що відповідно до акту обстеження умов проживання від 26.05.2020 року, складеного відповідальними особами служби у справах дітей виконавчого комітету, [PERSON] проживає в двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . В квартирі створені необхідні умови для проживання дитини. В квартирі за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] та малолітня [PERSON] . Проте, позивачка зазначає, що вищезазначений акт обстеження умов проживання жодним чином не свідчить про виконання [PERSON] батьківських обов`язків щодо малолітньої [PERSON] , 2014 року народження. За твердженням позивачки, висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої [PERSON] , [INFO] не відповідає фактичним обставинам справи та прийнято з порушенням Сімейного законодавства України, без повного, всебічного та об`єктивного розгляду, без урахування усіх обстав що мають значення для прийняття такого висновку та рішення. Неправомірні дії та бездіяльність відповідача при підготовці до розгляду комісією питання доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої [PERSON] проявились в неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для правильного вирішення питання, а саме: ігнорування обставин фактичного невиконання [PERSON] батьківських обов`язків; нез`ясування правових підстав проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] ; нез`ясування наявності заборгованості з оплати комунальних послуг у вказаній квартирі; нез`ясування обставин працевлаштування [PERSON] ; нез`ясування забезпечення [PERSON] належних умов для проживання, лікування, відновлення дитини з інвалідністю; неповідомлення завчасно опікуна дитини - [PERSON] , про розгляд комісією зазначеного питання та ненадання відповідних документів для ознайомлення. Вказані вище обставини позбавили позивачку, як опікуна дитини, можливості належним чином підготувати та надати на засідання комісії свої доводи і аргументи щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини. Дані обставини і стали підставою для звернення до суду [PERSON] із відповідною позовною заявою про визнання висновку недійсним та визнання дій та бездіяльності неправомірними. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно із ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України). У відповідності до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як встановлено матеріалами справи, мати - [PERSON] (третя особа) нехтує своїми батьківськими обов`язками з моменту народження своєї дитини - [PERSON] , [INFO] , що призвело до тяжкого погіршення стану здоров`я малолітньої дитини, про що свідчить наявна в матеріалах справи медична документація стосовно обстеження стану здоров`я малолітньої [PERSON] . Так, із виписки медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 7334 вбачається, що 06.12.2018 року малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] в супроводі фельдшера, дільничної медичної сестри, психолога дільничного офіцера Білгород-Дністровського ВП ГУ МВС була доставлена до Білгород-Дністровської ЦРЛ в тяжкому стані із закритої квартири, де знаходилась тривалий час ( більше 40 днів) з матір`ю [PERSON] , яка весь цей час не годувала дитину та не давала достатньо питии. Вага дитини на час потрапляння до лікарні становила 9 400 кг., тоді як в червні 2018 року дитина мала вагу 15 кг. Стан дитини був важким за рахунок дистрофії (а.с.26-30). Згідно із частиною 5 статті 19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Між тим, з матеріалів справи вбачається, що висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , наданий органом опіки та піклування ВК Білгород-Дністровської МР було прийнято з порушенням вказаних вище норм Сімейного кодексу України, що і не заперечується самим відповідачем по справі. За таких обставин, суд приходить до висновку про невідповідність даного висновку, який прийнято без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття такого висновку та рішення. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що «...основні інтереси дитини є надзвичайно важливими, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, а також з врахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог [PERSON] до ВК Білгород-Дністровської МР за участю третьої особи [PERSON] про визнання висновку недійсним та визнання дій та бездіяльності неправомірними, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved