Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

13 жовтня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до органу опіки та піклування в особі Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, дитячого будинку сімейного типу матері-виховательки [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області, в якій просить суд повернути їй її дитину [PERSON] , [INFO] , якого було відібрано на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаїської області від 13 квітня 2017 року по справі №477/471/17 та припинити стягнення з неї аліментів на утримання дитини відповідно до вищезазначеного рішення суду. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , якого рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року у неї відібрано без позбавлення батьківських прав через її ухилення від обов`язків по його вихованню та утриманню, передано сина органу опіки та піклування в особі Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області для подальшого влаштування та стягнуто з неї аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 часки усіх видів доходу, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 20 березня 2017 року до досягнення дитиною повноліття або часу його повернення матері. Після чого, її сина [PERSON] було влаштовано в дитячий будинок сімейного типу [PERSON] , де він знаходиться на сьогоднішній день. З часу відібрання сина вона зробила відповідні висновки, змінила спосіб життя, пройшла курс програми реінтеграції та адаптації в стаціонарному відділенні Центру надання послуг за сприянням громадської організації «Життя з плюсом», на даний час працює оператором-касиром торгівельного залу товариства з обмеженою відповідальністю «Конверс Лінкс», отримує заробітну плату, за місцем свого фактичного проживання створила всі можливі умови для повернення сина та вирішила питання щодо зарахування дитини до 6 класу Михайлівсько-Рубежівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області. За весь час перебування сина у матері-виховательки [PERSON] вона підтримувала дружні стосунки з останньою, відвідувала сина, купувала подарунки, вітала зі святами, піклувалась про його емоційний стан та підтримувала спілкування телефонним зв`язком. Зрозумівши свою власну провину у відібранні дитини, вона приклала всі зусилля для того, щоб виправдати довіру та повернути сина, оскільки бажає займатись його вихованням, розвитком та належно виконувати свої батьківські обов`язки. Вважає, що на даний час відсутні причини, які стали підставою для відібрання у неї дитини, тому наявні правові підстави для повернення їй сина та припинення стягнення з неї аліментів. Ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримала, просила її задовольнити. Крім обставин, що викладені нею у позовній заяві вказала, що бажає повернути дитину з дитячого будинку сімейного типу, оскільки зрозуміла всі свої вчинені помилки в минулому, які стали підставою відібрання у неї сина. Вона повністю змінила свою поведінку, пройшла лікування та реабілітацію, позбавилась згубної звички, спиртні напої не вживає, на даний час працює та отримує постійній дохід. На даний час нею створено всі належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини за місцем її проживання. Має велике бажання повернути собі дитину та займатись її вихованням, віддавати свою материнську любов, піклування в безпечному та спокійному середовищі. Відповідач Шевченківська сільська рада Вітовського району Миколаївської області в судове засідання свого представника не направила, надіслала суду заяву, в якій не заперечувала щодо задоволення позову та просила справу розглянути за відсутності їх представника. В судовому засіданні відповідач матір-вихователька [PERSON] дитячого будинку сімейного типу проти позову не заперечувала. Суду пояснила, що на її вихованні з 2017 року перебуває дитина [PERSON] . На сьогодні дитина спокійна, доброзичлива, мати іноді в телефонному режимі спілкувалась з дитиною, дізнавалась безпосередньо від неї про стан дитини, його здоров`я, успіхи у навчанні, вітала з днем народження. Вказувала, що хвилюється про долю дитини, оскільки не обізнана чи наявні у позивача належні умови для проживання дитини. Представник третьої особи Яновська Т.В. у судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову, вказала, що дійсно в житті матері відбулись позитивні зміни, вона пройшла лікування, з 2019 року офіційно працевлаштована, працює оператором-касиром торгівельного залу на автозаправній станції «КЛО», за місцем роботи характеризується позитивно, виконавчі документи відносно неї відсутні, за місцем свого проживання в [ADDRESS] , створила необхідні умови для повернення сина. За час перебування дитини в будинку сімейного типу вона постійно відвідувала дитину, купувала йому подарунки, вітала зі святами, спілкувалась з ним по телефону та підтримувала дружні стосунки з матір`ю-вихователькою. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини шостої статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено до 21 квітня 2021 року. Заслухавши вступні слова позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника третьої особи Яновської Т.В., думку малолітнього [PERSON] , дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд установив наступне. Позивач [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Вітовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с.10,). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 24 січня 2017 року №00017575310, відомості про батька малолітнього [PERSON] , [INFO] зазначені відповідно до частини першої статті 135 СК України, тобто зі слів матері (а.с.11-12). Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року відібрано у позивача [PERSON] , [INFO] , дитину - [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав, дитину передано органу опіки та піклування в особі виконкому Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області для подальшого влаштування та стягнуто з [PERSON] на користь установи, у якій перебуватиме її дитина аліменти на його утримання у розмірі 1/3 частини усіх видів її доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 березня 2017 року до досягнення дитиною повноліття, або до часу його повернення до матері, в залежності від обставин, що настане раніше (а.с.13-15). Згідно розпорядження голови Новоодеської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20 липня 2017 року «Про влаштування на спільне проживання і виховання дитини, позбавленої батьківського піклування [PERSON] до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] » влаштовано з 26 липня 2017 року в дитячий будинок сімейного типу [PERSON] для спільного проживання та виховання дитини, позбавленої батьківського піклування - [PERSON] , [INFO] (а.с.16-19). Частинами другою, восьмою-десятою статті 7 СК України передбачено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно приписів статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 №789-ХІІ, яка є частиною національного законодавства України у відповідності до статті 9 Конституції України, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, а також дитинi забезпечується такий захист i піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У відповідності до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейський суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статусу остаточного, вказав, в тому числі, на необхідності з`ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. У справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява №2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», №10383/09, §100, Європейський суд з прав людини, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76). У §54 рішення від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 вересня 2020 року в справі №400/936/18 зазначив, що дитина не може бути повернута одному з батьків, коли існує загроза їй або умови проживання з цим з батьків є небезпечними для її життя, здоров`я і морального виховання. Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей. Як установлено в судовому засіданні позивач [PERSON] працює в товаристві з обмеженою відповідальністю «Конверс Лінкс» на посаді оператора-касира торгівельного залу (автозаправна станція в с. Забуччя по вул. Технічній, 1) з 22 березня 2019 року відповідно до наказу від 21 березня 2019 року №55/6-К, має стабільний заробіток (а.с.22, 23, 24,25). Згідно характеристики від 27 липня 2020 року [PERSON] працює в товаристві з обмеженою відповідальністю «Конверс Лінкс» з 22 березня 2019 року оператором-касиром торговельного залу, за час роботи зарекомендувала себе як сумлінний, чесний, пунктуальний, відповідальний працівник, дотримується стандартів компанії, прагне отримувати нові знання, пройшла навчання, успішно здала іспити, трудову дисципліну ніколи не порушувала, користується авторитетом у колег, завжди усміхнена, привітна та охайно одягнута (а.с.26). Відповідно до характеристики Громадської організації «Життя з плюсом» від 24 липня 2020 року позивач [PERSON] з 12 листопада 2017 року почала проходити курс програми реінтеграції та адаптації в стаціонарному відділенні центру в с. Забуччя Києво-Святошинського району Київської області, 12 листопада 2020 року пройшла повне завершення курсу, загальний стан здоров`я стабільний з позитивним характером, зарекомендувала себе як відповідальна та ініціативна людина, яка здатна виконувати доручені завдання в установлений термін, доброзичлива, уважна, готова надати допомогу та підтримку, користується повагою в колективі за місце роботи, офіційно працевлаштована, має окреме житло з умовами для проживання в [ADDRESS] (а.с.27-28). Згідно довідки Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 30 липня 2020 року №26001 [PERSON] не є боржником, оскільки відносно неї відсутні на виконанні виконавчі документи (а.с.29). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 03 квітня 2012 року №33702065 [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/3 частка двокімнатної квартири в [ADDRESS] (а.с.31). З листа громадської організації «Життя з плюсом» від 16 березня 2021 року №02-03-07 вбачається, що [PERSON] виявила бажання брати участь у волонтерській діяльності, влаштувалась на роботу, має бажання відновити втрачені взаємовідносини з сином, забрати його до себе, у зв`язку з чим вони готові здійснювати соціальний супровід матері та сина, позивачу за договором надано окреме житло, в якому створені всі необхідні умови для проживання дитини (а.с.90-91). Відповідно до акту від 29 березня 2021 року, складеного депутатом Ірпінської міської ради Київської області Помазаном А.С., встановлено, що [PERSON] , проживає без реєстрації місця проживання в [ADDRESS] , з 2020 року, в будинку три житлові кімнати, наявні всі комунікації, а саме, газ, світло, водопостачання та водовідведення (а.с.95). Позивач [PERSON] 30 березня 2021 року уклала декларацію №0001-058Х-Р1АО про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу для малолітнього [PERSON] (а.с.94). Згідно довідки Михайлівсько-Рубежівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 08 жовтня 202 року, малолітній [PERSON] за наявності необхідних документів буде зарахований до 6 класу вказаної школи (а.с30). Згідно висновку Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області від 11 вересня 2020 року №2844/01.01-28/27-20, як органу опіки та піклування, враховуючи, що [PERSON] пройшла лікування, офіційно працевлаштована, має постійних дохід, створила умови для повернення сина, придбала всі необхідні побутові речі, постійно підтримувала з дитиною спілкування, визнано доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини повернення їй малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.48-49). Відповідно до частини другої статті 171 СК України суд за участі представника органу опіки та піклування, яка є одночасно практичним психологом, заслухав думку малолітнього [PERSON] , з узагальнення якої вбачається, що останній висловив бажання проживати разом з матір`ю [PERSON] . Системно аналізуючи зібрані у справі докази із підставами відібрання у позивача [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року малолітнього сина [PERSON] та приписами статті 171 СК України суд не вбачає перешкод для повернення дитини. Згідно частини третьої статті 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Ураховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, що є наслідком їх задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved