Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

13 серпня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що з 31 жовтня 1982 року сторони перебували в шлюбі. Під час шлюбу вони придбали майно, зокрема квартиру [ADDRESS] (орієнтовна вартість 1100000,00 грн.) та автомобіль ВАЗ 21051, 1992 року випуску, державний номерний знак 48533ВІ (орієнтовна вартість 20000,00 грн.). Також ними було побудовано гараж, розташований в дворі по вул. Тімірязева [PERSON] орієнтовною вартістю 68000,00 грн. Домовленості щодо поділу зазначеного майна між сторонами не досягнуто, автомобіль та гараж знаходяться в розпорядженні та користуванні відповідача, а тому вона не заперечує щодо сплати відповідачем на її користь 44000,00 грн., що відповідає вартості ? частки цього майна (автомобіля та гаража) та просить поділити майно, визнавши за нею право на ? частки квартири [ADDRESS], стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за частку в спільній сумісній власності в розмірі 44000,00 грн. та понесені судові витрати. Згодом позивач збільшила позовні вимоги, подавши заяву, та зазначила, що під час спільного проживання, крім заявленого майна, сторонами в 1990 році було придбано земельну ділянку, розташовану в с. Агрономічне, садове товариство «Гідротехнік», на якій знаходиться будинок з господарськими будівлями (орієнтовна вартість 660000,00 грн.), а тому також просила визнати за нею право власності на ? частки будинку та земельної ділянки, які розташовані в с.Агрономічне, Вінницького району, садове товариство «Гідротехнік» (а. с. 37-40). 24 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивував тим, що сторони разом не проживають. Дружина, коли уходила жити до своєї тітки, забрала без його відома та згоди спільне майно подружжя, зокрема срібний столовий набір на 12 персон (вартість 2500,00 грн.), вироби з кришталю (більше 100 предметів вартістю 5800,00 грн.). Крім того, забрала належні йому особисті ювелірні прикраси, зокрема золотий ланцюжок (вагою 10 гр. вартість 15000,00 грн.), золотий хрестик (вагою 5 гр. вартість 5500,00 грн.), золоту обручку (вагою 5 гр. вартість 5000,00 грн.). Про наявність такого майна вказує, що можуть підтвердити знайомі, родичі, які відвідували подружжя, та сини зі своїми родинами. Одночасно зазначив, що первинний позов визнає лише в частині поділу квартири. За наведеного просив стягнути з [PERSON] на його користь 1/2 вартості срібного столового набору та вартості виробів з кришталю на загальну суму 4150,00 грн., витребувати у відповідачки належні позивачеві особисті зазначені ювелірні вироби та виключити з спільного сумісного майна подружжя гаражне приміщення. В судовому засіданні представник позивача відповідача [PERSON] первинний позов підтримав, з урахуванням збільшених позовних вимог, та просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Одночасно заперечував щодо задоволення зустрічної позовної заяви. Відповідач позивач [PERSON] первинний позов визнав лише в частині поділу квартири. В іншій частині заперечував щодо його задоволення. Зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Крім того, вказував, що автомобіль, який є предметом позову, потребує капітального ремонту на суму 11000,00 грн. та погодився з його оціночною вартістю в 10000,00 грн. Також вказав про те, що гараж не підлягає поділу, адже є самочинним, побудований на земельній ділянці, яка не належить сторонам. Щодо земельної ділянки в садовому товаристві зазначив, що він дійсно є членом садового товариства «Гідротехнік» та користується земельною ділянкою площею 456 кв. м., однак будівля, що побудована на вказаній ділянці, побудована самочинно, а тому поділу не підлягає. Щодо поділу самої земельної ділянки зазначив про неможливість такого поділу у звязку з тим, що надалі її неможливо буде використовувати за цільовим призначенням для ведення садівництва. До того ж зазначав про отримання цієї ділянки в ході приватизації. Судом встановлені фактичні обставини, яким відповідають правовідносини, врегульовані (враховуючи час набуття майна подружжям) нормами КпШС України, Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до положень статті 22 КпШС України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статей 68, 69 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом частин 1, 2, 4, 5 статті 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Судом встановлено, що 31 жовтня 1982 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 травня 2015 року (цивільна справа №127/7249/15-ц) шлюб між сторонами, зареєстрований 31 жовтня 1982 року Бондурівською сільською радою Чечельницького району Вінницької області, актовий запис № 16, розірвано. Рішення суду набрало законної сили 02 червня 2015 року (а. с. 7). Щодо позовних вимог заявлених за первісним позовом суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24 липня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2541, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а. с. 6). Позивачем [PERSON] заявлена вимога про визнання за нею права власності на ? частку зазначеної квартири. Відповідач [PERSON] в свою чергу не заперечував щодо задоволення позову в цій частині. Враховуючи, що квартира є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, адже набута сторонами під час їх перебування у шлюбі, остання може бути поділена між сторонами. При цьому суд враховує, що відповідач не заперечував щодо такого способу поділу, який визначений позивачем, а його майнові права у такому випадку не порушуються. З врахуванням положень ст. 70 СК України (щодо рівності часток), позовна вимога про визнання права власності на ? частки квартири за позивачкою [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно в результаті поділу слід визнати право власності на ? частки цієї квартири за відповідачем [PERSON] Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частини садового будинку та земельної ділянки у садовому товаристві «Гідротехнік» суд зазначає наступне. Як слідує з матеріалів справи, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю сер ВН № 2595 від 24 листопада 2000 року, [PERSON] на підставі рішення 15 сесії Агрономічної сільської ради 21 скликання надана у приватну власність земельна ділянка для садівництва площею 0,0450 га. (а. с. 102, зворот). Відповідно до довідки від 01 квітня 2016 року [PERSON] є членом громадської організації садівників «Гідротехнік» (а. с. 103). Відповідно до технічного паспорта на будинок № 60 в садовому товаристві «Гідротехнік» в с. Агрономічне, виготовленому КП «ВООБТІ» станом на 09 січня 2008 року, зазначений будинок зведено самочинно (а. с. 41-44). Позивач стверджує, що земельна ділянка є обєктом права спільної власності подружжя, однак належних та допустимих доказів щодо цього не надала. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Натомість, суд звертає увагу, що ця земельна ділянка набута [PERSON] шляхом реалізації його особистого права на отримання у приватну власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом. За змістом статті 6 Земельного кодексу України (в редакції на час отримання земельної ділнки) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації. Тобто, громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. Враховуючи, що поділу підлягає лише майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку, що земельна ділянка в садовому товаристві «Гідротехнік» такому поділу не підлягає, адже є особистою приватною власністю [PERSON], який реалізував своє право на одержання земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації. Відповідно до п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо на такій (приватизованій) ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, яка є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку, будівлі, споруди між подружжям і виділення конкретної його частини до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу (ЗК) України, та статтею 377 Цивільного кодексу (ЦК) України. Суд звертає увагу, що на даній земельній ділянці розміщений садовий будинок, який також заявлений позивачем [PERSON] до поділу. Однак, як слідує з матеріалів справи, зокрема технічного паспорта на будинок № 60 в садовому товаристві «Гідротехнік» в с. Агрономічне, виготовленому КП «ВООБТІ» станом на 09 січня 2008 року, зазначений будинок зведено самочинно. Відповідно до ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває право власності. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України ( про правовий режим самочинного будівництва), право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці ; це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Тобто вказаний обєкт є самочинним, подружжя не набуло право власності на нього, іншого судом не встановлено, доказів протилежного суду не надано, а тому суд приходить до висновку, що вказаний садовий будинок не може бути обєктом поділу, а відповідно і земельна ділянка. Питання поділу будівельних матеріалів та обладнання сторонами не заявлено та не було предметом поділу. Суд же, відповідно до положень ст.11 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо позовної вимоги про стягнення на користь [PERSON] грошової компенсації за частку у спільному сумісному майні в розмірі 44000,00 грн. суд зазначає наступне. Заявляючи вказану вимогу, позивачка вказує про наявність у спільній сумісній власності сторін автомобіля ВАЗ 21051, вартістю 20000,00 грн. та гаражу вартістю 68000,00 грн. та відповідно бажає отримати в якості компенсації ? вартості зазначеного майна, залишивши це майно відповідачеві. Позивачка стверджує, що спільно з відповідачем ними побудований гараж в дворі по вул. Тімірязева-П.Запорожця на будівництво якого витрачено 68000,00 грн. Однак доказів в підтвердження своїх вимог суду не надала. Надана нею копія розписки від 29 лютого 2000 року про те, що [PERSON] передав кошти в сумі 200 доларів США [PERSON] за місце під гараж розміром 4х6 м. не свідчить, що подружжя набуло право власності на гараж (а. с. 4). Інших доказів в підтвердження своїх вимог про наявність такого спільно нажитого майна як гараж та земельної ділянки, розташованої під ним, позивачкою не надано. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, суд бере до уваги, що позивачкою ставиться питання про стягнення грошової компенсації саме за гараж, вартість будівельних матеріалів, витрачених на його будівництво, не є предметом спору. У звязку із наведеним, позов в цій частині задоволенню не підлягає. Щодо автомобіля, то судом встановлено, що сторони під час перебування у шлюбі в 1998 році придбали транспортний засіб ВАЗ 21051, 1992 року випуску, червоного кольору, державний номерний знак 48533ВІ, № шасі ХТА 210510N1293099, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ сер. ВІС № 202074 від 29 квітня 1998 року (а. с. 5). Як слідує з матеріалів справи, вказане майно є обєктом права спільної власності подружжя, а тому підлягає поділу. Щодо вартості цього майна, то ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2015 року задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] про призначення автотоварознавчої експертизи з цього приводу. При цьому [PERSON] не заперечував щодо його задоволення. На вирішення експертизи поставлено питання щодо визначення вартості спірного автомобіля та зобовязано [PERSON] на вимогу експерта надати автомобіль для огляду (а. с. 61). 09 серпня 2016 року експертом направлено до суду повідомлення за № 1055/1, відповідно до якого зазначено про неможливість надати висновок на поставлені питання, оскільки відсутня можливість оглянути спірний транспортний засіб у звязку із не наданням останнього відповідачем [PERSON] (а. с. 95-96). В судовому засіданні [PERSON] не зміг пояснити причину не надання транспортного засобу експертам для проведення його огляду. Позивачка надала суду висновок спеціаліста щодо ринкової вартості колісного транспортного засобу ВАЗ 21051, 1992 року випуску, державний номерний знак 48533ВІ станом на 04 грудня 2015 року, здійснений за її замовленням ТОВ «Віт-окс» на підставі договору від 04 грудня 2015 року. Відповідно до звіту № DW 151204-02 ринкова вартість зазначеного транспортного засобу становить 24939,00 грн. (а. с. 104-117). Як встановлено, автомобіль є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, адже придбаний під час перебування сторін у шлюбі. Визначаючись із вартістю спірного автомобіля, суд бере до уваги звіт від 04 грудня 2015 року № DW 151204-02, відповідно до якого ринкова вартість зазначеного транспортного засобу становить 24939,00 грн. При цьому враховує заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 10000,00 грн. грошової компенсації (тобто ? вартості автомобіля від заявлених позивачкою 20000,00 грн.), та приходить до висновку про задоволення позову в цій частині саме в розмірі заявленому [PERSON] При цьому суд не погоджується із твердження відповідача про ринкову вартість зазначеного автомобіля в 10000,00 грн., адже останнім таке твердження не доведено, а не заперечуючи щодо проведення судової експертизи, останній ухилився від участі в ній (не надав транспортний засіб для проведення технічного огляду). Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення первинного позову. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, витребування майна, суд зазначає наступне. Заявляючи вимогу про поділ майна подружжя, позивач [PERSON] просить стягнути на його користь 4150 гр. (1/2 вартості срібного столового набору та ? вартості виробів з кришталю). При поділі майна подружжя, яке є спільною сумісною власністю, суд повинен встановити обсяг такого майна. Натомість позивачем за зустрічним позовом не доведено наявність такого майна, жодного належного та допустимого доказу суду не надано. Зазначаючи в позовній заяві про те, що такі обставини можуть підтвердити свідки, позивач наразі не скористався наданим йому правом заявити клопотання про виклик таких свідків в судове засідання. При цьому, судом неодноразово відповідно до ст.10 ЦПК України розяснювалося сторонам у справі про необхідність надання доказів. Позивач у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України ухилився від доведення обставин, на які посилався. Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За наведеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині. Заявляючи вимогу про витребування у відповідачки за зустрічним позовом ювелірних прикрас, які належать позивачеві на праві особистої власності, на загальну суму 25500,00 грн., останній також не довів обставини наявності таких ювелірних виробів, належності йому зазначених виробів на праві особистої власності та обставин перебування цього майна у позивачки. За наведеного, позов в зазначеній частині також задоволенню не підлягає у звязку з його недоведеністю. Щодо заперечень [PERSON] про поділ гаража, про що зазначено ним в прохальній частині його позовної заяви, то суд розцінює вказане як заперечення на первісний позов, а не як окрему позовну вимогу. За наведеного, суд приходить до висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] судом задоволено частково, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 2241,00 грн. Щодо її витрат на правову допомогу, то суд звертає увагу, що позивачкою не надано документально підтверджених витрат на правову допомогу, а томі такі витрати не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: partial