Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

14 березня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини та виготовлення всіх пов'язаних із перетином державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітньої дитини без годи батька. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з відповідачем перебувала в шлюбі, який розірваний рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 24 червня 2016 року, що набрало законної сили. В шлюбі народила доньку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем, дитина постійно проживає з нею та її батьками в [ADDRESS] і перебуває на її утриманні, оскільки відповідач протягом останніх двох років зовсім не піклується про дитину та не приймає участі у її матеріальному забезпеченні. Він ніде не працює, зловживає алкоголем, при зустрічі та спілкуванні погрожує позивачу фізичною розправою, в зв'язку з чим вона неодноразово зверталася до поліції. Така поведінка відповідача негативно впливає на виховання дитини і травмує дитячу психіку доньки. З метою підтримання належного матеріального забезпечення дитини, позивач змушена двічі на тиждень виїзджати до Республіки Польща на тимчасові підробітки. Під час однієї із таких поїздок, вона познайомилася з громадянином Польщі [PERSON] [PERSON], з яким зареєстрували шлюб 04 лютого 2017 року у Нововолинському міському відділі ДРАЦС Головного управління юстиції у Волинській області. В даний час позивач перебуває на обліку у жіночій консультації Нововолинської ЦМЛ, в зв'язку з вагітністю та має намір народжувати в Республіці Польща, де буде тимчасово перебувати після пологів та народження дитини. Як матір малолітньої [PERSON], з огляду на вказані обставини, вважає, що в інтересах дитини, було б доцільно взяти доньку з собою в Республіку Польща на конкретно визначений період, щоб дитина тимчасово перебувала з мамою і відчула сімейний затишок та родинне тепло. Зазначає, що водночас донька матиме можливість повноцінно відпочити в літній період, що сприятиме її оздоровленню, всебічному розвитку та духовному і культурному зростанню дитини. Поряд з цим, у позивача виникли проблеми із оформленням всіх пов'язаних з перетинанням кордону та необхідних для тимчасового виїзду за межі України дитини документів, оскільки на її неодноразові усні та письмове звернення до відповідача стосовно дачі нотаріально посвідченої згоди на вчинення вказаних дій, [PERSON] відповідає агресивно, безпідставно відмовляючи у наданні такої згоди, а лише вимагає за це кошти в розмірі 25000 доларів США. Вважає, що така неадекватна поведінка відповідача свідчить про відсутність у нього елементарної поваги до прав дитини, а лише підкреслює його бажання нашкодити її інтересам. Вказує, що рішенням Нововолинського міського суду від 01 грудня 2016 року, у задоволенні її позову до [PERSON] було відмовлено з тих підстав, що вона просила надати дозвіл на виїзд дочки за кордон до досягнення дитиною повноліття, а не на тимчасовий виїзд і без визначення країни та конкретного періоду перебування дитини за кордоном. Стверджує, що на даний час звертається в суд з позовом про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька з тих підстав, що вона в лютому місяці 2017 року зареєструвала шлюб з громадянином Польщі, який на час тимчасового перебування її доньки [PERSON] в Польщі, готовий забезпечити дитину місцем для тимчасового проживання за адресою: [ADDRESS], та надати їй матеріальне утримання і забезпечити всім необхідним на визначений судом час, що підтверджується його заявою, яка посвідчена нотаріально. Вважає, що наданням дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, права відповідача на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не будуть порушені і не обмежені. Позивач, як мати, зі своєї сторони, зобов'язується вживати всіх заходів, необхідних для безпечного перебування дитини за кордоном і по закінченню строку, забезпечити повернення доньки в Україну. Наголошує, що виїзд дитини за кордон, не пов'язаний з виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю, або на довгострокове перебування за межами України з інших причин. Просить надати дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO] без згоди батька [PERSON] та дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України в Республіку Польща неповнолітній громадянці України [PERSON], 26 квітня 2013 року в супроводі матері [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON] строком на дев'яносто днів з дня набрання цим рішенням суду законної сили. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові, просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги запречили, мотивуючи тим що позивач насправді має намір вивезти дитину за кордон на постійне місце проживання, чим будуть грубо порушені права відповідача на спілкування з дитиною та участь його у вихованні дочки. Вважають підстави звернення [PERSON] з таким позовом до суду надуманими, оскільки під час пологів позивача і у післяпологовий період, мати фізично не зможе приділити належної уваги дочці [PERSON]. Відповідач в судовому засіданні не заперечив твердження позивача про те, що він вимагав у неї 25000 доларів за надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, і вказав, що на даний час потребує більшу суму, а саме 50000 доларів, які будуть необхідні йому для вирішення в подальшому питань, пов'язаних із поверненням дитини з Польші до місця її проживання в Україну. Відповідач також не заперечив, що позивач зверталася до нього з письмовим проханням про дачу дозволу на тимчасову поїздку дочки за кордон, але позитивної відповіді не отримала. Представник органу опіки та піклування Думич І.О. в судовому засіданні не заперечила щодо задоволення позову. Вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини не суперечить правам та інтересам дитини. Так як позивач у позові вказує конкретну країну, час та адресу проживання неповнолітньої в Республіці Польща, вважає, що права відповідача на спілкування з дитиною не будуть порушені. а надання такого дозволу судом буде здійснено виключно в інтересах дитини, яка у літній період зможе повноцінно відпочити та оздоровитись. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в їх сукупності, врахувавши думку представника органу опіки та піклування, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.06.2016 року та від цього шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO] року народження (а.с.4). Позивач виховує і доглядає дочку, яка знаходиться на її утриманні. Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 24.06.2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). Рішенням Нововолинського міського суду від 01 грудня 2016 року (а.с.8) у задоволенні позову про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON] без згоди батька відмовлено з тих підстав, що позивач просила надати дозвіл на виїзд дочки за кордон до досягнення дитиною повноліття, а не на тимчасовий виїзд з визначенням конкретного періоду перебування за кордоном. Позивач 04 лютого 2017 року зареєструвала шлюб з громадянином Польщі [PERSON] [PERSON] (а.с.10). Відповідно до довідки Нововолинської ЦМЛ від 21.10.2016 року позивач перебуває на обліку у жіночій консультації Нововолинської ЦМЛ, в зв'язку з вагітністю. Згідно з положеннями СК України, зокрема, ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). З огляду на викладене, можна зробити висновок, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 Сімейного кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до п.п. 2 п. 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення (далі - Порядок), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Положення ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітня [PERSON], [INFO] року народження проживає з позивачем та її батьками за адресою [ADDRESS], відвідує дошкільний навчальний заклад №6 (а.с.29). Батько неповнолітньої [PERSON] проживає окремо від дитини, питання про встановлення місця проживання дитини з ним не ставив, натомість вимагав від позивача за надання згоди на виїзд дитини за кордон значну суму коштів, про що висловився особисто в судовому засіданні, що підтверджує відсутність у [PERSON] елементарної поваги до прав дитини. Крім того, з інформаційної довідки Нововолинського ВП ГУНП у Волинській області від 14.12.2016 року (а.с.13), вбачається, що від позивача до Нововолинського відділу поліції неодноразово надходили заяви про те, що їй були спричинені тілесні ушкодження [PERSON], дані матеріали зареєстровано в ЄРДР № 12015030050000205 від 10.03.2015 року та № 12016030050001516 від 29.10.2016 року. Крім того, позивач зверталася із заявами про те, що відповідач погрожує їй фізичною розправою, будучи в нетверезому стані. Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження. Таке право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена. В силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку. Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Але у випадку, якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Оскільки дитина позивача і відповідача [PERSON] не досягла 16 років, для реалізації нею свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що позивач зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] за кордон (а.с.5,6), однак він своєї згоди на виїзд дочки не висловив, про що підтвердив в суді. У таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі рішення суду. Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON] за межі України на визначений період без згоди та супроводу батька, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. На думку суду, при вирішенні даного спору, необхідно в першу чергу врахувати інтереси дитини, а також не допустити порушень прав батьків, в тому числі відповідача, який проживає окремо, і забезпечити дотримання елементарних норм моралі, що у своїй сукупності, а особливо у поєднанні з правом на контакт з матір'ю у родинній атмосфері, сприятиме всебічному розвитку, відпочинку і оздоровленню дитини у певний, визначений конкретно період тимчасово перебування неповнолітньої дочки сторін з позивачем за кордоном. Як встановлено в суді належними доказами, на час тимчасового перебування [PERSON] в Польщі, чоловік позивача громадянин Польщі [PERSON], готовий забезпечити її місцем для тимчасового проживання за адресою : [ADDRESS] (а.с.14,15), та надати їй матеріальне утримання, забезпечити всім необхідним на визначений судом час, що підтверджуються його письмовою заявою в перекладі, яка посвідчена нотаріально (а.с.11,12). Таким чином, беручи до уваги, що метою тимчасового виїзду за межі України на визначений період неповнолітньої дитини є реалізація її права на пізнання світу та спілкування з мамою, права на відчуття сімейного затишку та родинного тепла, надання такого дозволу за відсутності згоди, і без супроводу батька, на думку суду, буде якнайкраще забезпечувати інтереси дитини. Показаннями допитаних в суді за клопотанням відповідача свідків [PERSON] і [PERSON] не підтверджено доводів відповідача на заперечення позову стосовно переслідування позивачем мети вивезення неповнолітньої дочки сторін за кордон на постійне місце проживання, а тому такі твердження суд вважає надуманими і при вирішенні спору до уваги їх взяти не може. Суд вважає, що вирішенням спору в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон, жодним чином не будуть порушені чи обмежені права відповідача, оскільки такий дозвіл не є абсолютним, а одноразовим із визначенням країни, місця та строку тимчасового перебування дитини за кордоном. Визначення тимчасового періоду суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно переміщуватись з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого. Поряд з цим, суд не може залишити поза увагою те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Тому дозвіл суду на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України слід обтяжити супроводом матері та її обов'язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом, що також можна вважати заходом щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. При постановленні рішення, суд також враховує вік дитини, в зв'язку з яким право на виїзд дитини за кордон має бути надано матері тимчасово, що в подальшому не позбавлятиме можливості батька виконувати свої батьківські обов'язки, та не порушуватиме його батьківських прав. На підставі наведеного, суд, виходячи виключно з інтересів дитини, враховуючи думку представника органу опіки та піклування, яка зазначила, що задоволення позову буде відповідати інтересам дитини, і не порушуватиме прав відповідача, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення та надає дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітньої громадянки України [PERSON], [INFO] року народження, без згоди її батька [PERSON] та дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України в Республіку Польща громадянці України [PERSON], [INFO] року народження, в супроводі матері [PERSON], [INFO] року народження, без згоди та супроводу батька [PERSON] строком на дев'яносто днів з дня набрання цим рішенням законної сили з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання в Україні по закінченню визначеного строку. Відповідно до ст.ст. 84, 88 ЦПК України підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача в користь позивача 640 гривень сплаченого судового збору, 1920 грн. витрат на правову допомогу, всього 2560 (дві тисячі п'ятсот шістдесят) гривень, що підтверджується документально (а.с.1, 30, 31).

Outcome: approved