Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

13 лютого 2014 року до Охтирського міськрайонного суду звернулась [PERSON] із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що з 1983 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON], згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І БП № 389597, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Охтирської міської ради, Сумської області 06 серпня 1983 року. За час шлюбу за спільні кошти ними було придбане спірне майно автомобіль RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, № кузова VFIFLBCA65Y098412, реєстраційний номер [NUMBER], та автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер [NUMBER]. Вказані автомобілі були зареєстровані на імя відповідача [PERSON]. 20 серпня 2009 року два вищезгадані автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, були продані її чоловіком [PERSON], відповідачу [PERSON] за біржовими угодами купівлі продажу транспортного засобу за реєстраційними номерами 905099 та 905100 відповідно. Позивач стверджує, що про факт укладання біржових договорів щодо купівлі продажу автомобілів їй не було відомо до часу звернення [PERSON] до суду з позовом до її чоловіка [PERSON] про стягнення коштів за даними угодами. Позивач [PERSON] вважає, що зазначені біржові угоди було укладено з порушенням вимог Закону, суперечать її інтересам та встановленій законодавством України процедурі. Крім того, вона наголошує, що фактично відбулося безпідставне заволодіння майном позивача, так як вона не давала усної чи письмової згоди на відчуження автомобілів із спільної сумісної власності подружжя. Позивач [PERSON] зазначила, що в 2009 році відносно неї розглядалася кримінальна справа, тому її чоловік [PERSON], з метою уникнення конфіскації спільного майна у серпні 2009 року вчинив фіктивний правочин, продавши без її згоди по заниженій вартості автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску. Але протягом наступних років автомобіль RENAULT Trafic DCI знаходився у постійному користуванні їхньої сімї, а автомобіль NISSAN Vanette 2.3. перебував у гаражі чоловіка [PERSON] Також сама ціна купівлі продажу двох автомобілів на суму 200 гривень вказує на фіктивність даних угод. Така ціна не відповідає дійсній вартості автомобілів, порушує майнові інтереси позивача та має розцінюватися як зловмисна домовленість [PERSON] та [PERSON] при вчиненні даних договорів купівлі-продажу транспортних засобів, направлена на порушення її майнових прав. Вважає, що біржові угоди купівлі продажу транспортних засобів за реєстраційними номерами 905099 та 905100 від 20 серпня 2009 року, за якими були відчужені автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, відповідачу [PERSON], виходять за межі дрібних побутових та стосуються цінного майна, тому згода на відчуження спільного сумісного майна подружжя має бути у письмовій формі, як це передбачено п. 1-3 ст. 65 Сімейного Кодексу України та п. 2, ст. 368 Цивільного Кодексу України. Крім того, позивач [PERSON] звертається до суду з клопотанням про поновлення строку звернення її до суду з позовом про визнання біржових угод не дійсними, мотивуючи це тим, що строк був пропущений з поважної причин, так як їй стало відомо про відчуження автомобілів із спільної сумісної власності подружжя від чоловіка [PERSON] 10 лютого 2014 року з моменту отримання поштою копії позовної заяви [PERSON] до її чоловіка про стягнення коштів. Також позивач [PERSON] просила суд застосувати положення ст. 216 Цивільного Кодексу України щодо наслідків недійсності правочину в частині повернення автомобіля NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, у спільну сумісну власність [PERSON] і [PERSON] та стягнути на її користь з відповідачів понесені судові витрати. Заявою від 29.01.2015 р. позивачка збільшила свої позовні вимоги прохаючи стягнути на її користь із [PERSON] вартість автомобіля NISSAN Vanette 2.3., одержаного ним за біржовим договором купівлі-продажу транспортного засобу за реєстраційним номером 905100 від 20.08.2009 р. Крім того, заявою від 22.07.2015 р. позивачка збільшила позовні вимоги прохаючи: Заявою від 22.07.2015 р. позивачка збільшила свої вимоги прохаючи витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] автомобіля NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер [NUMBER], та зобовязати останнього передати їй зазначений документ та реєстраційні документи на нього; скасувати у єдиному державному реєстрі ДАІ записи про реєстрацію права власності на зазначений автомобіль за [PERSON]. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської обл. від 15.09.2015 р. вимоги позивача зобовязання [PERSON] повернути автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, червоного кольору, № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер [NUMBER], одержаний за біржовим договором купівлі продажу транспортного засобу за реєстраційним номером 905100 від 20 серпня 2009 року, у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON]; стягнення на її користь із [PERSON] вартості автомобіля NISSAN Vanette 2.3., одержаного ним за біржовим договором купівлі-продажу транспортного засобу за реєстраційним номером 905100 від 20.08.2009 р.; скасування у Єдиному державному реєстрі ДАІ записів про реєстрацію права власності на автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, червоного кольору, № кузова VSKDEVC23U0127696 за [PERSON], було залишено без розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позові, просила суд їх задовольнити, вказавши, що автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, були придбані позивачем та її чоловіком відповідачем [PERSON] під час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. Подружжя має право спільно користуватися придбаним майном, і відповідач не мав права без письмової згоди дружини його відчужити на власний розсуд. Про зазначені угоди дізналась 10.02.2014 р., коли її чоловік приніс додому позовні заяви від [PERSON] про стягнення коштів. До цього ані чоловік, ані інші члени сімї, їй про це не розповідали так як у неї через кримінальне переслідування значно погіршився стан здоровя та старша донька перенесла важкі пологи. Угоди були укладені за ініціативою на той час товариша чоловіка - [PERSON], який порадив йому укласти ці удавані угоди з метою уникнення можливої конфіскації майна. Вона не знала про ці угоди так як чоловік продовжував і до цього часу користується автомобілем [PERSON], а щодо автомобіля Нісан, вона вважала, що він перебуває у його гаражі. До того ж ключі від зазначеного автомобіля завжди перебували в будинку. На даний час вона із чоловіком розлучилась і домовилась про добровільний поділ авто, за яким у її користуванні має залишитись автомобіль Нісан. Представник позивача [PERSON] також повністю підтримав позовні вимоги позивача [PERSON], наголосивши, що біржові угоди купівлі продажу транспортних засобів за реєстраційними номерами 905099 та 905100 від 20 серпня 2009 року, за якими були відчужені автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, були укладені з порушенням норм Закону та встановленої законодавством України процедури, повністю суперечать інтересам позивача. [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував, зазначивши, що дійсно письмової чи усної згоди дружини на відчуження вказаних автомобілів ним не було отримано. Він без відома дружини переоформив зазначені автомобілі на відповідача [PERSON]. 20.08.2009 р. відносно його дружини була порушена кримінальна справа за фактом отримання хабаря. Це відбулось за пропозицією [PERSON] із яким на той час він товаришував. Той домовився на біржі про укладення угод. При укладенні біржових угод [PERSON] ніяких коштів йому не передавав і будь-яких сторонніх осіб при укладенні зазначених угод також не було. За усі послуги на біржі сплачував він особисто за рахунок власних коштів. Після оформлення угод та реєстрації автомобілів у МРЕВ ДАІ [PERSON] виписав на його імя дві довіреності на зазначені авто. Фактично ключі від авто він йому не передавав і продовжував користуватись ними. Навесні 2010 р. [PERSON] вирішив дійсно придбати у нього автомобіль Нісан у обмін на частину будинку по вул. 50 років СРСР, 22. Колишня дружина [PERSON], як власник цієї частини будинку, виписала на його імя довіреність, а він після 01.04.2010 р. фактично передав [PERSON] автомобіль. Однак пізніше вони посварились і дружина [PERSON] відізвала довіреність на зазначену частину будинку. Він, у свою чергу, робив спроби повернути автомобіль, однак до цього часу не зміг цього зробити. Про ці події дружина дізналась лише у лютому 2014 р., коли [PERSON] звернуся до нього до суду і на їхню адресу була надіслана копія позовної заяви та доданих до неї документів. На даний час вони із дружиною розлучились та вирішили поділити майно таким чином, що йому залишається автомобіль [PERSON], що є у наявності, а їй автомобіль Нісан, який до цього часу не витребуваний у [PERSON]. Після сварки із [PERSON] у 2010 р. він скориставшись послугами третьої особи знову переоформив автомобіль [PERSON] на власне імя. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив, вказавши, що на той час він товаришував із [PERSON] 18.08.2009 р. той зателефонував йому та просив приїхати до нього на роботу. Там він повідомив, що його дружину затримала міліція за отримання хабара. У звязку із цим йому виявилась необхідною велика сума грошей і він вирішив продати свої автомобілі. Проте продати їх він за пристойною ціною не міг. Через це [PERSON] запропонував придбати зазначені авто йому за 15000 доларів США. Він порадився із дружиною і та фактично умовила його допомогти товаришу. Купівля-продаж спірних автомобілів була здійснена з усної, але беззаперечної згоди позивачки, а ціна, яку він як покупець сплатив, насправді була вищою, ніж вказано в договорі, і складала 15 000 доларів США, котрі він передав відповідачу [PERSON] за два автомобілі RENAULT Traffic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску. Гроші він передавав біля товарної біржі, свідками чого є його сестра та гром. [PERSON] у яких він позичив частину грошей на це. Зазначив, що позивачці [PERSON] було відомо про вчинення правочину купівлі продажу вказаних автомобілів на товарній біржі, про факт їх відчуження йому. При цьому рішення про продаж автомобілів подружжя [PERSON]В та [PERSON] приймали спільно і всі їх дії, спрямовані на оформлення купівлі-продажу, узгоджувалися в присутності позивача, а тому безпідставним є її твердження про те, що вона дізналася про відчуження її чоловіком спірних автомобілів лише 10 лютого 2014 року, з моменту отримання поштою копії позовної заяви [PERSON] до її чоловіка про стягнення коштів. Зняттям авто з реєстрації займався [PERSON]. У біржових угодах вартість зазначена по 100 грн. за кожне авто з метою несплати податків, але йому було все одно скільки платити. Цю суму називав [PERSON]. Також під час оформлення біржових угод він бачив серед інших документів письмову згоду позивачки на їхній продаж. Також [PERSON] пояснив суду, що починаючи з серпня 2009 року він почав користуватися автомобілями на власний розсуд, при цьому дав довіреність [PERSON] на користування автомобілями. [PERSON] попросив у нього автомобіль RENAULT Traffic DCI, в користування під подальшу виплату, так як залишився без транспорту, на що він погодився та передав йому це авто. Сам же продовжував володіти та користуватись придбаним автомобілем NISSAN Vanette 2.3.. У 2010 році автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, ним було продано. Автомобілем по довіреності користувався місцевий таксист, що могла бачити позивачка. У 2012 році він дізнався, що автомобіль RENAULT Traffic DCI, 2005 року випуску, [PERSON] знову переоформив на своє імя, не розрахувавшись з ним за проданий автомобіль. Чому він саме так вчинив [PERSON] нічого по суті не міг пояснити. Пізніше він дізнався про стосунки своєї дружини із [PERSON]. Через це він розлучився із дружиною і з огляду на вищевикладене стосунки між ним та подружжям [PERSON] остаточно зіпсувались. Ніякої угоди про продаж чи обмін автомобіля Ніссан на частину будинку, що по вул. 50 років СРСР між ним та [PERSON] не було. Це стосується [PERSON] та його колишньої дружини. Він намагався у судовому порядку стягнути із [PERSON] кошти за авто. У відповідь позивачка звернулась із заявою до міліції. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Надіслав на адресу суду письмову заяву у якій зазначив, що він із 26.11.2013 р. є законним власником (добросовісним набувачем) легкового автомобіля NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску,№ кузова VSKDEVC23U0127696. Вважає поданий позов безпідставним та таким що не підлягає задоволенню. Стосовно додатково заявленої вимоги до нього про витребування авто будь-яких пояснень на адресу суду не надсилав. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, проаналізувавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав. Судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 1983 року, що посвідчується копією свідоцтва про шлюб серії І-БП № 389597, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Охтирської міської ради, Сумської області 06 серпня 1983 року. За час шлюбу за спільні кошти подружжя було придбане спірне майно автомобіль RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, № кузова VFIFLBCA65Y098412, реєстраційний номер [NUMBER], та автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер [NUMBER]. Вказані автомобілі були зареєстровані на відповідача [PERSON]. Дані автомобілі використовувалися в інтересах сімї [PERSON]. 18 серпня 2009 року слідчим Охтирської міжрайонної прокуратури відносно позивачки [PERSON] було порушено кримінальну справу за ч. 1, ст. 368 КК України та 27.08.2009 р. за ч. 1 ст. 366 КК України. Цього ж дня, 18.08.2009 р. [PERSON] була поміщена до неврологічного відділення Охтирської ЦРЛ, а 20.08.2009 р. у звязку із погіршенням стану здоровя була переведена до терапевтичного відділення зазначеної установи. В подальшому [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в 2 ОСПЛ с. Кудряве, Охтирського р-ну, Сумської обл.. Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської обл. від 06.05.2010 р. [PERSON] було засуджено за ч. 1, ст. 368, ч. 1, ст. 366, ст. 70 КК України до покарання у вигляді штрафу у сумі 13000 гривень із позбавленням права обіймати керівні посади, повязані із виконанням адміністративно-розпорядчих обовязків строком на 1 рік 6 місяців. 20 серпня 2009 року два вищезгадані автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, були продані відповідачем, чоловіком [PERSON], відповідачу [PERSON] за біржовими угодами купівлі продажу транспортного засобу за реєстраційними номерами 905099 та 905100 відповідно. За продані автомобілі [PERSON] отримав 200 гривень. Згоди дружини продавця [PERSON] при вчиненні вказаного правочину отримано не було, про що свідчить її відсутність при здійсненні самого правочину (перебувала у лікувальному закладі) та відсутність її підпису у біржових угодах від 20 серпня 2009 року за реєстраційними номерами 905099 та 905100. зазначена обставина підтверджується також довідкою виданою приватним нотаріусом [PERSON] про те, що за період із 01.01.2009 р. по 01.09.2009 р. нотаріальні дії, в тому числі заяви про згоду на відчуження майна від імені [PERSON], [INFO], не вчинялися. Прибути безпосередньо до установи за місцем вчинення біржових угод вона не могла через перебування в лікарні. Після придбання автомобілів [PERSON] зареєструв їх на власне ім'я. Зазначені обставини підтверджуються вище вказаними біржовими договорами за реєстраційними номерами 905099 та 905100, копії яких наявні в матеріалах справи, та не оспорюються ніким із сторін. Крім того, судом було встановлено, що автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, після вчинення правочину купівлі продажу на товарній біржі залишалися у користуванні відповідача [PERSON] за довіреністю, а автомобілем NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, також користувався відповідач [PERSON] Зазначені обставини підтверджуються також показами допитаної як свідка доньки позивачки [PERSON], яка пояснила, що їй відомо зі слів батька про те, що належні їхній сімї автомобілі переоформлювались на [PERSON]. Як пояснював батько, це було для того, щоб не було конфіскації. На той час як її мати, так і старша сестра перебували у лікарнях, у звязку із цим батько просив їй не розповідати їм про це. Після цієї події батько деякий час користувався цими двома автомобілями, а на даний час користується автомобілем [PERSON]. Про продаж цих автомобілів їй нічого не відомо, у сімї великі суми грошей у цей час не зявлялись. Зі слів батька їй відомо що це переоформлення відбулось за пропозицією [PERSON]. Показами допитаної як свідка матері позивачки [PERSON], яка показала, що у серпні 2009 р. у її доньки виникли проблеми. Відносно неї було кримінальне переслідування і через це вона потрапила до лікарні, перебувала у дуже тяжкому стані. Старша онука перенесла важкі пологи. Коли зять [PERSON] підвозив в черговий раз до лікарні, памятає, як до нього підійшов приятель [PERSON]. Вона була свідком розмови між ними при якій [PERSON] запропонував [PERSON] переоформити автомобілі на нього так як їхній сімї загрожувала конфіскація майна. При цьому він пообіцяв посприяти в цьому запевнивши, що її зять і у подальшому буде користуватись зазначеними автомобілями. Пізніше вона намагалась відмовити зятя це робити, але той не послухав наказавши не розповідати про подію доньці. Зять продовжував користуватись обома автомобілями, проте десь через рік вона перестала бачити авто червоного кольору. Показами допитаного як свідка [PERSON], який показав, що раніше він займався ремонтом транспортних засобів і обидва автомобілі про які іде мова, належать [PERSON] та перебували на його обслуговуванні. Він чув про їх переоформлення з метою уникнення конфіскації майна, однак [PERSON] продовжував ними користуватись. Проте підтвердив і той факт, що згодом машиною Ніссан до нього приїздив [PERSON] та консультувався щодо її технічного стану. Свідок [PERSON], колишня дружина відповідача [PERSON], показала, що у серпні 2009 р. дійсно зазначені автомобілі були переоформлені на імя її колишнього чоловіка, проте зазначені автомобілі перебували у користуванні сімї [PERSON]. Після розлучення із [PERSON] при вирішенні судом її позову про поділ спільного майна подружжя вона навіть не включала ці авто у список майна, що підлягає поділу, так як розуміла, що вони сімї не належали. Свідок [PERSON] показала, що до неї на той час звернувся раніше знайомий [PERSON] із проханням швидше переоформити автомобілі на [PERSON] з метою уникнення конфіскації майна, оскільки вона мала звязки у МРЕВ, так як раніше там працювала. Вона посприяла у цьому. Угоди укладались без наміру реального продажу, майже відразу на [PERSON] були оформлені довіреності на право користування зазначеними авто. Він же в подальшому оформляв полюси обовязкової цивільно-правової відповідальності на зазначені авто. З огляду на викладене суд критично ставиться до пояснень [PERSON] про законність укладення зазначених правочинів з огляду на наявність у тому числі і письмової згоди позивачки на її відчуження, наявність у сімї позивача дійсного наміру на відчуження йому цих авто за суму, як стверджує, 15000 доларів США, у звязку із потребою у грошах для вирішення питань повязаних із притягненням до кримінальної відповідальності дружини, адже ці пояснення будь-якими обєктивними доказами не підтверджуються. [PERSON] відповідно до положень ч. 1 ст. 218 ЦК України не надав будь-яких доказів передачі ним [PERSON] 15000 доларів США, як вартості за отримані автомобілі. Покази допитаних як свідків сестри [PERSON] [PERSON] та [PERSON] про те, що у серпні 2009 року біля приміщення Української товарної біржі у місті Охтирці вони давали [PERSON] у борг гроші для придбання на товарній біржі двох автомобілів, які він згодом їм повернув у повному обсязі, суд не бере до уваги з огляду на положення ч. 1, ст. 218 ЦК України. До того ж, свідок [PERSON], показав, що раніше допитана як свідок сестра відповідача [PERSON] [PERSON], яка є його колишньою дружиною, на той час мала погані стосунки із братом і ніяких грошей йому позичати не могла, бо взагалі не спілкувалась із ним. І взагалі на той час у них у сімї таких грошей не було, бо саме у той час ними був придбаний автомобіль та проводилось будівництво. Покази допитаного як свідка [PERSON], який є сусідом відповідача [PERSON], та підтвердив зі слів сусіда факт придбання останнім на той час вищезазначених двох автомобілів, автомобілі знаходилась у [PERSON] дома і він користувався ними, автомобіль [PERSON] був у нього близько 1 місяця, а автомобіль Ніссан близько 1 року, не спростовують факту фіктивності зазначених угод та вчинення їх сторонами без згоди позивачки, як співвласника спільного на той час із відповідачем [PERSON] майна, а в частині реальної передачі авто спростовуються показами вищезазначених свідків. Одже, судом було встановлено, що згідно біржових угод купівлі продажу транспортних засобів за реєстраційними номерами 905099 та 905100 від 20 серпня 2009 року автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, були продані за ціною по 100 гривень кожен. Тобто відповідач [PERSON] розпорядився спільним майном подружжя на власний розсуд, без відома та згоди позивача, що суперечить вимогам статті 369 Цивільного Кодексу України, та за ціною, з якою позивач не погоджується, що суперечить інтересам позивача, закону та свідчить про зловмисну домовленість сторін правочину між собою. До того ж, мізерна вартість продажу вказаних автомобілів свідчить про явну фіктивність договорів, про що також свідчить і те, що автомобілі використовувалися продавцем відповідачем [PERSON] на власний розсуд після їх начебто відчуження. Посилання на наявність у відповідача [PERSON] права продати автомобілі за ціною на власний розсуд продавця та покупця не можуть бути взяті судом до уваги в силу невідповідності ціни договору реальній вартості двох автомобілів. Фактичний продаж авто за ціною у 15000 доларів США, як зазначалось вище, покупцем не доведений. Свідок [PERSON] у судовому засіданні також показала, що в подальшому [PERSON] за автомобіль NISSAN Vanette 2.3. намагався розрахуватись нерухормістю, а саме частиною будинку по вул. 50 років СРСР, що належав їй і через це вона оформила довіреність на продаж зазначеного нерухомого майна на імя [PERSON]. Проте після розлучення із чоловіком вона зазначену довіреність скасувала. Зазначені обставини у судовому засіданні були підтверджені самим [PERSON] та повністю заперечувались [PERSON]. Суд вважає зазначений цим свідком факт розрахунку з боку [PERSON] частиною нерухомого майна за автомобіль Ніссан належними та допустимими доказами не доведеним. Проте зазначене не доводить факт правомірності придбання та в подальшому розпорядження [PERSON] зазначеним майном. Так, згідно ст. 368 Цивільного Кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, згідно ч. 3, ст. 61 Сімейного Кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, придбаний за час шлюбу на ім'я [PERSON] автомобіль RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, № кузова VFIFLBCA65Y098412, реєстраційний номер [NUMBER], та автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер [NUMBER], на момент їх відчуження відповідачеві [PERSON] були об'єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Суд, керується нормами матеріального і процесуального закону, а саме: згідно ч. 1, 2, ст. 203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1, ст. 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 369 Цивільного Кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Аналогічно ст. 65 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Таким чином, оскільки оспорювані біржові договори виходять за межі дрібних побутових (абз. 3, п. 1, ч. 1, ст. 31 Цивільного Кодексу України), їх укладено стосовно цінного майна, при цьому згода другого з подружжя (позивача) не була подана письмово, - суд приходить до висновку, що оспорювані правочини було вчинено з порушенням вимог ч. 1, ст. 203 Цивільного Кодексу України і в силу ч. 1, ст. 215 Цивільного Кодексу України його слід визнати недійсним. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні зазначив про обізнаність позивачки про факт відчуження її чоловіком зазначених автомобілів і прохав застосувати до зазначених правовідносин ст. 257 ЦК України відмовивши у позові як по суті, так і через пропуск позивачем строку звернення до суду із позовом. З метою доведення зазначеної обставини відповідачем було запрошено до суду і, в подальшому, допитано у судовому засіданні ряд свідків. Так, свідок [PERSON], який до цього пояснював про позику [PERSON] певної суми доларів США у день укладення біржових угод, також суду пояснив, що був очевидцем розмови між [PERSON] та позивачкою [PERSON], що відбулася у 2010 р. біля магазину «На плаву» і у ході якої [PERSON] скаржився, що автомобіль Ніссан часто ламається і він буде його продавати. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка перебуває у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем [PERSON], пояснила суду, що у травні 2010 року [PERSON] автомобілем Ніссан підвозив позивачку [PERSON] до будинку. Вона особисто була присутня при розмові позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], в котрій [PERSON] цікавилася, чи подобається відповідачу [PERSON] придбаний у їх подружжя автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску. Також допитаний як свідок [PERSON] показав, що він згідно довіреності восени 2010 р. придбав автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску і за це сплатив йому відповідну суму коштів. Через три з половиною роки продав зазначений автомобіль відповідачу [PERSON]. Десь у цей період, коли він перебував у м. Харкові в районі Центрального ринку, до нього підходила позивачка [PERSON] разом із донькою, які впізнали колишній свій автомобіль, цікавились де він його взяв, та пояснювали йому, що він раніше належав саме їм. До показів зазначених свідків суд відноситься критично. Зазначені обставини повністю заперечуються як самою позивачкою, так і її колишнім чоловіком. [PERSON] є співмешканкою [PERSON], [PERSON] із огляду на суть спору має заінтересованість у його вирішенні, оскільки придбав автомобіль NISSAN Vanette 2.3. у [PERSON] та користувався ним згідно довіреності, а в подальшому продав його від імені [PERSON] [PERSON]. Крім вищезазначеного, покази зазначених свідків не узгоджуються із показами інших осіб та матеріалами справи. Як зазначено вище із показів допитаних як свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що протягом останніх років автомобілями RENAULT Traffic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, володів відповідач [PERSON], а автомобілем NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску також користувався [PERSON] [PERSON] не могла довідатись на якій правовій підставі відповідачі користувались авто, без перевірки правовстановлюючих документів на них. Від позивачки, яка як на час вчинення правочину, так і на протязі декількох місяців у подальшому перебувала в лікарні (у тому числі і у психіатричному закладі) через її стан здоровя, а також через ускладнення пологів її старшої доньки зазначена інформація родичами приховувалась. Суд вважає їх покази достовірними, так як вони узгоджуються з матеріалами справи, та приходить до висновку, що при таких обставинах є всі підстави вважати, що позивач [PERSON] дійсно не знала про те, що її чоловік, - відповідач [PERSON], без її відома продав автомобілі, так як фактично автомобілі, а особливо автомобіль RENAULT Traffic DCI, 2005 року випуску, не вибували із їхнього володіння. Твердження позивачки про те, що вона дізналась про продаж авто від колишнього чоловіка 10.02.2014 р. після того, як останньому поштою надійшла копія позовної заяви про стягнення коштів також підтверджується матеріалами цивільної справи №583/418/14-ц провадження 2/583/313/14, де за змістом позовної заяви [PERSON] вимагав від [PERSON] стягнення суми коштів за знов переоформлений на власне імя автомобіль [PERSON]. Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини строк звернення до суду не є пропущеним. У 2010 році автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, [PERSON] було передано у користування згідно довіреності [PERSON], який, у свою чергу, від імені [PERSON] продав його у листопаді 2013 року [PERSON]. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Як встановлено судом, [PERSON] є особою, яка не знала і не могла знати про те, що особа, у якої річ придбано, не має права її відчужувати, тобто є добросовісним набувачем у силу ч. 1 ст. 388 ЦК України. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, ст. 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Отже, оскільки автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, який набув у власність [PERSON], вибув із спільного сумісного володіння сімї [PERSON], як було встановлено у судовому засіданні, поза волею одного із співвласників, а саме позивачки [PERSON], то наявні підстави для витребування зазначеного майна у добросовісного набувача. Також установлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] згідно рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської обл. від 22.12.2014 р. шлюб було розірвано. Із пояснень зазначених осіб встановлено, що між ними було укладено усну угоду про поділ майна згідно якої, серед іншого, автомобіль RENAULT Traffic DCI, 2005 року має перебувати у власності відповідача [PERSON], а автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, який незаконно вибув із володіння сімї, має бути переданий їй у власність. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За таких обставин позивач [PERSON] має право витребувати належне їй майно автомобілі від відповідача [PERSON] на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного Кодексу України. При цьому законом не вимагається визнання недійсним наступного договору купівлі продажу цього ж автомобіля. Тому позовні вимоги [PERSON] у частині витребування автомобіля NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, червоного кольору, № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер [NUMBER], одержаний за біржовим договором купівлі продажу транспортного засобу за реєстраційним номером 905100 від 20 серпня 2009 року, та повернення його у власність [PERSON], підлягають задоволенню. Разом із тим, суд вважає, що задоволення судом вимоги позивача про витребування авто на її користь є достатнім способом захисту її права і тому вимоги щодо зобовязання [PERSON] передати їй автомобіль NISSAN Vanette 2.3. та реєстраційні документи на нього задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial