Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

14 липня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті. У судовому засіданні заявник, вимоги просила задовольнити. В обгрунтування вимог зазначила, що у м. Луганськ Луганської області [INFO] помер її чоловік [PERSON]. Причиною смерті стало: атеросклероз сосудів головного мозку, про що свідчить лікарське свідоцтво про смерть. Оскільки, [PERSON] помер на території, що Верховною Радою України визнана тимчасово окупованою, вона не має належних документів, передбачених законодавством України, для реєстрації факту смерті цієї особи. Після одержання свідоцтва про смерть за місцем смерті [PERSON] вона звернулась до Шевченківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області з проханням зареєструвати смерть її чоловіка та видати їй відповідне свідоцтво. Однак, у зв'язку з тим, що [PERSON] помер в м.Луганськ Луганської області, їй було відмовлено. Враховуючи викладене просить встановити факт смерті [PERSON], який помер [INFO] на тимчасово окупованій території України, місто смерті: м. Луганськ Луганської області. Представник заінтересованої особи, в судове засідання не з'явився надав письмову заяву з клопотанням про розгляд справи за своєї відсутності, проти задоволення заяви [PERSON] не заперечує. Суд, вислухавши заявника, свідків, перевіривши матеріали справи, вважає що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлені такі факти, і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З свідоцтва про шлюб (серія [NUMBER], виданного повторно Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції від 15 квітня 2009 року) вбачається, що [PERSON], 26 лютого 1983 року одружився з [PERSON], [INFO], яка набула прізвища [PERSON]. Первісний документ про реєстрацію шлюбу було отримано у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції. Згідно висновку історії хвороби №10323, справки про причину смерті від [INFO], лікарського свідоцтва про смерть № 120 від 4 лютого 2017 року, свідоцтва про смерть (серія[NUMBER] виданого Жовтневым отделом записей актов гражданского состояния Луганского городского управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Республики выд 07 лютого 2017 року), смерть [PERSON] настала у м.Луганську Луганської області за адресою: [ADDRESS]. Причина смерті - атеросклероз сосудів головного мозку, гіпертонічна хвороба. Зазначене місце смерті є тимчасово окупованою територією України, визначеною розпорядженням КМУ від 7 листопада 2014 року зпа № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] засвідчили вищевказаний факт. Заявник [PERSON] звернулася до Шевченківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою про видачу свідоцтва про смерть [PERSON], однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки заявником пред'явлено документи, форма яких не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 8 серпня 2006 року №545, а також документи, які були видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до п.8 ч.1ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до роз'яснень, даних в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Положеннями ст. 257-1 ЦПК України перебдачено, що заява про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. Зі змісту ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону вбачається, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. У відповідності до ч.2 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та п.7 глави 5 розділу Ш Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Мінюсту від 18 жовтня 2000 року номер 52/5 державна реєстрація смерті поводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Згідно п.13.постанови пленуму Верховного суду України № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. З наведеної правової норми слідує, що історії хвороби №10323, справки про причину смерті від [INFO], лікарське свідоцтво про смерть № 120 від 4 лютого 2017 року, свідоцтво про смерть (серія[NUMBER] від 07 лютого 2017 року [PERSON] є недійсними і не створють правових наслідків. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, тому що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть її чоловіка, виданого державним органом України та отримати допомогу на поховання.

Outcome: approved