Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

12 травня 2017 року заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту народження дитини, заінтересована особа Добропільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради. Обґрунтовуючи заяву зазначив, що він є рідним батьком [PERSON], [INFO] (дошлюбне прізвище [PERSON]), яка з 10.08.2007 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO]. 21.01.2017 року у [PERSON] та [PERSON] народилась дитина чоловічої статі у м. Макіївка Донецької області, але вони не мають можливості з такою маленькою дитиною приїхати в м. Добропілля та звернутися до суду. При зверненні до органів юстиції для державної реєстрації дитини заявнику було розяснено, що надане ним медичне свідоцтво про народження дитини немає юридичної сили і єдиною підставою для державної реєстрації народження в даному випадку є рішення суду про встановлення факту народження. Просить суд встановити факт народження у [PERSON] та [PERSON] 21.01.2017 року дитини чоловічої статі у м. Макіївка Донецької області. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі в судовому засіданні. Представник заявника [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги адвокатом від 11.05.2017 року, в судове засідання не зявився, надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи без його участі в судовому засіданні, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи, Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, начальник відділу надав заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі, проти задоволення заяви не заперечують. Представник заінтересованої особи, Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника та винести рішення на розсуд суду. До канцелярії суду надійшли заяви від [PERSON] та [PERSON], які є батьками народженої дитини, з яких вбачаються, що вони не заперечують проти заяви [PERSON] та підтверджують обставини викладені у заяві. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту народження дитини підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] є рідним батьком [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]), що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-НО № 422891, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гірницького районного управління юстиції м. Макіївки 04 листопада 2004 року, яка долучена до матеріалів справи. Також встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, яке видано 22 серпня 2007 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області. На підтвердження факту народження дитини заявником додано медичне свідоцтво про народження № 52 від 21.01.2017 року, з якого вбачається, що [PERSON], яка проживає [INFO] у акушерському відділенні ГБ №6 21 січня 2017 грудня 2016 року в 11-15 годині, народила хлопчика вагою 3800 грамів. Дитина народилася доношеною. Вказане медичне свідоцтво видане лікарнею № 6 м. Макіївка, яка розташована на тимчасово неконтрольованій території. Згідно довідки Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 13.05.2017 року № 15.32-5/697 за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актовий запис про народження дитини чоловічої статі, матірю якої є [PERSON], [INFO], органами ДРАЦС станом на 13.05.2017 року не складався. Також до матеріалів справи додані фотокартки батьків за новонародженою дитиною. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Даючи оцінку допустимості медичному свідоцтву про народження, яке видано органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказаний документ не є дійсним і не може створювати правових наслідків. Заявник звернувся з вищевказаним медичним свідоцтвом про народження дитини до Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з питання державної реєстрації народження дитини, але останньому листом начальника відділу №15.32-681 від 11.05.2017 року було відмовлено в реєстрації на підставі вищевикладеного і запропоновано звернутися до суду. Відповідно до п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини\~ (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органом реєстрації, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені належні та допустимі докази, які підтверджують факт народження 21.01.2017 року громадянкою [PERSON] дитини чоловічої статі і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для державної реєстрації народження дитини та отримання свідоцтва про народження свого онука. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту народження дитини в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту народження дитини, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про народження, видане відповідним державним органом України.

Outcome: approved