Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

12 травня 2015 року, представниця позивача за довіреністю, звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 8307 вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON] від 28.11.2013 р. про звернення стягнення на нерухоме майно у вигляді квартири, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. 40-річчя Перемоги[ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], який є майновим поручителем [PERSON] за його кредитним зобовязанням за кредитним договором № СМ-SME501/201/2008 від 24.07.2008 р., укладеним з ЗАТ «ОТП Банк», правонаступниками якого є ПАТ «ОТП Банк», яке на підставі нотаріально-посвідченого договору іпотеки (реєстр. № 734) від 24.07.2008 р. передане останнім в іпотеку, і яке є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна», право вимоги на яке за вказаним кредитним договором придбали відповідачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» для задоволення їхніх кредитних вимог у розмірі 31459,68 дол. США, а всього в гривневому еквіваленті, включаючи витрати, повязані із вчиненням виконавчого напису 1700 грн. - складає 253157,22 грн., мотивуючи це порушенням з боку нотаріуса ст. 35 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат», п. 2.3 глави 16 Постанови КМУ № 1172 від 29.06.1999 р. «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення зобовязань проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а саме відсутністю доказів безспірності вимоги, яка не підпадає під конкретний вид заборгованості, який міститься в переліку вказаної Постанови КМУ, ненаданням стягувачем необхідних відомостей та документів, передбачених переліком і порушенням нотаріусом при вчиненні оспорюваного виконавчого напису трирічного строку, який слід обчислювати з дня виникнення вимоги, а також у звязку з тим, що на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису 28.11.2013 р. у Київському р/с м. Одеси вже розглядалася справа № 1521/2-556/11 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. В судових засіданнях, представниця позивача повністю підтримала позовні вимоги. Відповідачка приватний нотаріус Дніпропетровського МНО [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила, однак надіслала до суду свої письмові заперечення на позов та клопотання, в яких просила суд, відмовити у задоволенні безпідставного позову, посилаючись на законність своїх нотаріальних дій (а.с. 35,38-43,72,78). Представник відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у запереченнях на позов. Представник 3-ої особи без самостійних вимог ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області в судові засідання повторно не з`явився, про дати, час та місце судових засідань неодноразово повідомлявся належним чином, що підтверджується особистими розписками з підписами уповноваженої особи із штампами установи, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 34,67,83,98). 3-тя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомив, надіславши до суду свої письмові пояснення з приводу спору, в яких просив суд задовольнити позов та заяву з проханням про слухання справи за його відсутністю (а.с. 101-104). Заслухавши думку представників сторін та дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 6 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого роти нього кримінального звинувачення. Стаття 17 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визначених цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачене в Конвенції. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обовязки лише для особи, яка його вчинила і може створювати обовязки для інших осіб лише у випадках, встановлених Законом, або домовленістю з цими особами. Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав, шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених Законом. Стаття 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 282 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена Наказом Мінюсту України № 20/5 від 03.03.2004 р. зазначають, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 31.01.1992 р. «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» - в справах щодо оспорювання виконавчого напису, боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому напису. При безпідставності цих вимог, суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості, постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Для виконавчого напису подаються : оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає право звернення стягнення на заставлене майно і документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення. Таким чином, нотаріус при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з врахуванням положень «Переліку…», за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, про що було вказано п. 10 Узагальнень судової практики ВСУ з розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 07.02.2014 р., а отже суд дійшов висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису є одностороннім правочином і отримання при цьому згоди боржника із предявленою до нього кредитором вимогою не передбачено. Пунктом 13 вказаної Постанови передбачено при вирішенні справ, повязаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачі, судам слід мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 34,36,87,88 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актом з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли Законом встановлено інший строк давності не минув цей строк. Таким спеціальним нормативним актом є Постанова КМУ від 29.06.1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», пунктом 1 якого передбачено, що для виконавчого напису подаються : оригінал нотаріально-посвідченої угоди, що передбачає право звернення стягнення на заставлене (іпотечне) майно і документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» - у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору, іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодержателя, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж 30-ти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Частиною 4 статті 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджену Наказом Мінюсту України № 20/5 від 03.03.2004 р. передбачено вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобовязання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу 30-ти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» та Главою 16 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Мінюсту України від 22.02.2012 р. № 296/5 передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Виконавчий напис вчинюється нотаріусом незалежно від місця виконання вимоги, місцезнаходження боржника або стягувача. Для вчинення виконавчого напису, стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, в якій, зокрема, мають бути зазначені : відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код ЄДРПОУ для юросіб; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу 30-ти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення звязку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат» - нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права минуло не більше 3-х років, а між підприємствами, установами, організаціями не більше одного року. Пунктами 3.5,7.1 Глави 16 «Порядку…» передбачено, що при вчиненні виконавчого напису, нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у «Переліку…». У справах нотаріуса залишаються копія документу, що встановлює заборгованість, чи правочину, за яким здійснюється стягнення, або витяг з особового рахунку боржника і примірник виконавчого напису. Пунктом 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У судовому засіданні було встановлено, що 24.07.2008 р., між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого згідно Статуту банку є ПАТ «ОТП Банк» та позичальником [PERSON] було укладено кредитний договір № СМ-SME501/201/2008, відповідно до умов якого, останньому було надано кредит у розмірі 28500 дол. США на умовах і в порядку, передбачених вказаним договором (а.с. 6-10). В забезпечення належного виконання вказаних кредитних зобовязань, 24.07.2008 р., між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений і нотаріально-посвідчений договір майнової поруки № PCM-SME501/201/2008 р. (реєстр. № 734) з забороною відчуження (реєстр. № 35), відповідно до умов якого, в іпотеку банку майновим поручителем позивачем [PERSON] було передано нерухоме майно у вигляді квартири, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. 40-річчя Перемоги[ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], який є майновим поручителем [PERSON] за його кредитним зобовязанням за кредитним договором № СМ-SME501/201/2008 від 24.07.2008 р., право вимоги на яке за вказаним кредитним договором придбали відповідачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (а.с. 11-18,44-49). У звязку з порушенням позичальником [PERSON] умов кредитного договору щодо вчасної оплати кредиту згідно графіку платежів, відповідачем відповідно до п. 1.9 кредитного договору та ст. 35 Закону України «Про іпотеку», останньому, а також майновому поручителю позивачу [PERSON] : 16.05.2013 р. направлялися досудові вимоги про дострокове виконання кредитних зобовязань і необхідності погашення боргу і попередженням про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки і належить [PERSON] на праві власності у випадку непогашення суми заборгованості після спливу 30-ти денного строку з моменту надіслання вказаної досудової вимоги, яка станом на 16.05.2013 р. складала : залишок заборгованості 30389,19 дол. США та відсотки за користування кредитом 1070,49 дол. США згідно розрахунку, наданого банком, які були залишені позивачем та [PERSON] без відповіді та задоволення (а.с. 50-61). Враховуючи, що вказані досудові вимоги були залишені поза увагою позивачем (майновим поручителем) та позичальником [PERSON], а саме без відповіді і задоволення на протязі більше ніж 30-ть днів, відповідачами ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було звернуто стягнення на іпотечне майно, шляхом звернення до приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО [PERSON] з пакетом всіх необхідних документів, передбачених вищевказаним «Переліком…» і отриманням виконавчого напису нотаріуса від 28.11.2013 р., тобто через майже 6-ть місяців після надіслання досудових вимог з попередженням позивача (майнового поручителя) та [PERSON] про звернення стягнення на вищевказане нерухоме іпотечне майно (а.с. 20). Суд встановив, що боржником [PERSON] на час отримання та після отримання досудової вимоги заборгованість погашена не була, і будь-яких письмових заяв з приводу неправомірності чи незаконності вимог стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» отримано не було, у звязку з чим, суд вважає, що нотаріус правомірно вчинив виконавчий напис, попередньо отримавши всі необхідні документи від стягувача, які підтверджують безспірність заборгованості (договір іпотеки, розрахунок заборгованості та інше) разом із відповідною письмовою заявою і у строки, передбачені законодавцем, а тому дії приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО [PERSON] були цілком законні та обґрунтовані у відповідності до ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат», п.п. 3.1,3.2 глави 16 вказаного вище «Порядку….» і «Переліку…». Суд вважає хибними і безпідставними твердження представниці позивача щодо спливу трирічного строку, так як відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначенням строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Умовами вищезазначеного кредитного договору чітко встановлено, що строк дії кредитного договору закінчується 24.07.2023 р., а право вимоги дострокового виконання зобовязань у визначеній банком частині не впливає на інші положення цього договору. Крім того, суд дійшов висновку, що оспорюваний виконавчий напис (правочин) був вчинений з дотриманням вимог п. 2.3 Глави 16 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що діяв на момент вчинення напису та ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а саме, після спливу 30-ти днів з моменту направлення позивачці (боржниці) письмової вимоги про усунення порушень (погашення боргу) і попередженням про звернення стягнення на майно у випадку несплати боргу, а право банку на звернення стягнення на предмети іпотеки, який належить позивачу виникло у банка на підставі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у звязку зі злісним невиконанням кредитного договору позичальником, а не у звязку з настанням кінцевого строку виконання зобовязань, який до сьогоднішнього дня ні боржником [PERSON], ні майновим поручителем - позивачем не виконані, навіть під час знаходження позову в суді. Також, суд не приймає безпідставні твердження представниці позивача щодо обовязку нотаріуса перевірки безспірності боргу у боржника перед вчиненням виконавчого напису, оскільки жодним нормативним актом України не передбачено цього обовязку, однак існує вищевказана Постанова КМУ, відповідно до умов якої, стягнення заборгованості у безспірному порядку провадиться за наявності у нотаріуса зазначених вище документів, необхідних для вчинення виконавчого напису нотаріусом, які в повному обсязі були надані ТОВ «ОТП Факторинг Україна». На думку суду, вчинення виконавчого напису нотаріусом, є одностороннім правочином (ст. 202 ЦК України), а тому не потребує зясування ставлення до нього боржника чи майнового поручителя, які, згідно матеріалів справи, злісно ухиляються від оплати боргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна», перевірка правоздатності і дієздатності, повноважень представника якого, була зроблена нотаріусом належним чином, а також, нотаріусом була здійснена перевірка дійсності наміру представника стягувача на вчинення виконавчого напису нотаріуса у відповідності до приписів ст. 44 Закону України «Про нотаріат». Суд дійшов висновку, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень вищевказаного п. 1 «Переліку…», за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, що й було зроблено нотаріусом в даному випадку у суворому дотриманні норм Закону. Посилання представниці позивача на цивільну справу № 1521/2-556/11 за зустрічним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, яка розглядалася у Київському райсуді м. Одеси, є безпідставними з огляду на п. 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та з урахуванням того, що рішення по вказаній справі, яким були задоволені вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» борг за вищевказаним кредитним договором в розмірі 186934,47 дол. США (1494167,22 грн.) та судовий збір в рівних частках було ухвалено 24.04.2013 р. і набрало законної сили 07.05.2013 р., а виконавчий напис вчинений 28.11.2013 р. Також, суд звертає увагу на той факт, що вищевказане рішення суду не було реально виконане, що підтвердила в судовому засідання представниця позивача та відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і в матеріалах справи відсутні докази виконання вищевказаного рішення Київського райсуду м. Одеси від 24.04.2013 р., а маються постанови державних виконавців про закінчення виконавчого провадження у звязку з відсутністю у боржника коштів та майна, на яке можливо звернути стягнення для погашення боргу та у звязку з невиконанням боржником вимог ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 109-115). Таким чином, на сьогодні, згідно норм вищевказаного Пленуму ВСУ № від 30.03.2012 р. - відсутнє реальне виконання боржником 3-ою особою [PERSON] свого кредитного боргового зобовязання і вказане рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту, у звязку з чим, а саме відсутністю у боржника коштів та іншого нерухомого майна крім іпотечної квартири, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і звернулися до нотаріуса за видачею виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на спірне іпотечне майно. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог, які суд вважає необґрунтованими, безпідставними, направленими на умисну несплату заборгованості, умисне невиконання позивачкою виконавчого напису нотаріуса і недоведеними представником позивачки документально та такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного, суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.05.2015 р. про зупинення стягнення на підставі виконавчого напису № 8307 від 28.11.2013 р., виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON] про стягнення на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. 40-річчя Перемоги, 47[ADDRESS].

Outcome: dismissed