Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

13 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогою стягнути суму заборгованості в розмірі 40994,48 грн., яку в процесі розгляду справи збільшив до 50151,68 грн.. В обґрунтування позову зазначив, що 20 березня 2013 року між ним та відповідачем було досягнуто згоди про купівлю-продаж житлового будинку, розташованого за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Олишівка, провулок Новий, буд. 22, в строк до 20.03.2014 р., в оплату за який як аванс він 15.06.2015 р. передав відповідачу 1600 доларів США та 6800 гривень згідно розписки. Проте відповідач ухилився від оформлення договору купівлі-продажу будинку, у звязку з чим має повернути загальну суму боргу з урахуванням встановленого офіційного курсу НБУ в зазначеному розмірі. Відповідач до початку розгляду справи по суті подав до суду зустрічну позовну заяву з вимогами прийняти зустрічний позов до спільного розгляду в одному провадженні з первісним позовом про стягнення з нього грошових коштів (заборгованості) в розмірі 40994,48 грн.; стягнути з позивача на його користь грошові кошти в сумі 48300,00 грн. за договором найму (піднайму) житлового приміщення в рахунок орендної плати; припинити зобовязання, які виникли між ним та [PERSON], на підставі письмової розписки та договору найму житлового приміщення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Зустрічний позов відповідач обґрунтував тим, що між ними було досягнуто домовленість про те, що до оформлення договору купівлі-продажу будинку позивач з сімю буде проживати у його будинку, у звязку з чим у травні 2013 року вони уклали договір найму, який потім переуклали у письмовій формі на строк з 18.11.2014 р. по 31.05.2015 р.. Однак у звязку з тим, що позивач у вересні 2015 року виселився з будинку і відмовився від укладення договору купівлі-продажу будинку та подав позов про стягнення отриманих ним грошей, він вважає, що має право на стягнення з нього орендної плати за 18 місяців проживання позивача з сімю в його будинку. У судовому засіданні позивач просив про задоволення свого позову, пояснивши суду та показавши як свідок, що після того, як вони з відповідачем усно домовились про купівлю-продаж належного останньому житлового будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою, на якій вони розміщені, за 22500 доларів США він передав йому у період з 20.03.2013 р. по 18.04.2014 р. за кілька разів аванс на загальну суму 1600 доларів США та 6800 гривень. Оскільки документи для оформлення договору купівлі-продажу у відповідача не були готові, то відповідач зобовязався забезпечити їх виготовлення та оформити договір купівлі-продажу на протязі року, тобто до 20.03.2014 р.. Вони також домовились, що він з сімєю може заселятися в будинок і користуватися будинком та земельною ділянкою як своїми. Після передачі першої суми авансу 20.03.2013 р. відповідач неодноразово запевняв, що виникають труднощі при оформленні документів, що необхідні гроші для їх оформлення, яких у нього немає, у звязку з чим просив нові суми авансу, які він йому давав. У 2015 році до них приїхала мати відповідача і предявила претензії на будинок, а коли дізналася, що він передав відповідачу аванс за будинок, то попросила більше цього не робити. Коли минуло більше двох років з моменту передачі першої суми авансу, а документи на будинок так і не були оформлені, він втратив довіру до відповідача і вирішив або негайно оформити договір або повернути гроші, оскільки він вклав у будинок багато коштів, зробив ремонт у двох кімнатах, замінив половину паркану проте гарантій укладення договору не було. Після консультації юриста на його прохання відповідач вдруге переписав розписку про отримання грошей, оригінал якої надано в судовому засіданні для доручення до справи, де вказав, що це саме аванс за будинок із зазначенням його адреси, оскільки у двох перших розписках цього не було зазначено. Оскільки на його письмове звернення відповідач договір не уклав і грошей не повернув, він вирішив звернутися до суду. Відповідач у судовому засіданні позов до нього не визнав, а свій просив задовольнити, пояснивши суду та показавши як свідок, що вони з позивачем дійсно усно домовились про купівлю-продаж належного йому житлового будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою з оформленням договору протягом року і він отримав від позивача зазначені у розписках суми грошей, частину якого він витратив на оплату за виготовлення документів, необхідних для оформлення договору купівлі-продажу та повязані з цим поїздки в м. Чернігів та с. Олишівку. Позивач заселився у будинок, користувався земельною ділянкою, вирощував продукцію. Однак з незалежних від нього причин виготовлення документів та оформлення договору затяглося і коли вони вже майже були готові, позивач виселився з будинку і почав вимагати повернення грошей. Оскільки частину отриманих від позивача грошей він витратив на оплату за виготовлення документів та повязані з цим поїздки, а позивач з сімєю проживав весь цей час у будинку та користувався земельною ділянкою, то повинен йому сплатити орендну плату за ціною, яка визначена експертним висновком, у звязку з чим він не має перед ним боргу. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання позивача і відповідача як свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем в усній формі була досягнута домовленість про купівлю-продаж за 22500 доларів США належного останньому житлового будинку з надвірними будівлями, розташованих на земельній ділянці за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Олишівка, провулок Новий 22, з подальшим оформленням його у майбутньому після виготовлення продавцем правовстановлюючих документів на будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, на якій вони розміщені, за який покупцем сплачено авансом 1100 доларів США і 3800 гривень 20.03.2013 р., 3000 гривень 10.07.2013 р. і 500 доларів США 18.04.2014 р., що підтверджується оригіналом розписки відповідача від 15.06.2015 р., наданої суду представником позивача, на наявність якої також послався у судовому засіданні відповідач (а.с.137). Надані суду копії розписок, оригінали яких не предявлені, за своїм основним змістом не суперечать зазначеному оригіналу розписки відповідача, яка є останньою за часом, оскільки у копії розписки від 20.03.2013 р. не вказано лише характеру отриманих сум (а.с. 119), а у копії розписки від 15.06.2015 р. не вказано за що саме отримано аванс (а.с. 6). 1 липня 2015 року позивач надіслав відповідачеві звернення, яке той отримав 2 липня 2015 року, у якому він з посиланням на ухилення від виконання домовленості укласти договір купівлі-продажу будинку до 20.03.2014 р. просив на протязі 1 місяця з дня отримання звернення або виконати домовленість про купівлю-продаж домоволодіння або повернути сплачену суму 1600 доларів США і 6800 гривень, що підтверджено копією звернення, фіскальним чеком Чернігівського підприємства звязку та повідомленням про вручення поштового відправлення. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного правового регулювання спірних відносин. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої статті 11, частин першої, другої і третьої статті 509 Цивільного кодексу України цивільну права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільну права та обовязки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно статті 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно правил частини першої і другої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частин першої і другої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з частинами першою і другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За правилами частини першої, другої і третьої статті 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобовязання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Як встановлено судом, відповідач взяв на себе зобовязання оформити з позивачем договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями на земельній ділянці протягом року з дня отримання першої суми авансу, однак після закінчення цього строку свого зобовязання не виконав і у строк, встановлений позивачем, позивач має право відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої суми авансу. Оцінюючи зазначену у позовній заяві як одну з правових підстав позову статтю 1212 ЦК України, суд вважає її необґрунтованою і погоджується з правовою позицією, висловленою у постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, а також у справі № 6-122цс14, відповідно до якої у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязань повернути майно позивачу. Суд не приймає заперечення відповідача про те, що частину авансу він витратив на виготовлення правовстановлюючих документів, необхідних для оформлення договору купівлі-продажу, а також те, що затримка у виготовленні документів сталася не з його вини, підтверджені наданими копіями правовстановлюючих документів та платіжними документами, оскільки виготовлення правовстановлюючих документів є обовязком продавця за свій рахунок, на якого покладається також ризик несвоєчасного їх виготовлення незалежно від його вини. Виходячи з цього, суд погоджується з доводами позивача та його представника і вважає необхідним первісний позов задовольнити повністю, стягнувши з відповідача суму сплаченого за будинок авансу, при обчисленні якої в частині, визначеній в іноземній валюті, на суму 1600 доларів США слід виходити з офіційного курсу гривні щодо долара США на 01.03.2016 р., встановленій Національним банком України, з розрахунку 2709,4802 гривні за 100 доларів США, що становитиме 43351,68 грн. (1600:100х2709,48). Загальна сума, що підлягає стягненню, становитиме 50151 гривню ,68 копійок з розрахунку 43351,68+6800=50151,68 грн.. Зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. За правилом частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В обґрунтування своїх зустрічних вимог відповідачем надано суду договір найму житлового приміщення від 18.11.2014 р., копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно і витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та звіт субєкта оціночної діяльності про проведення незалежної оцінки вартості нерухомості та визначення вартості оренди від 26 вересня 2014 року. Відповідно до частини першої статті 810 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно частини першої статті 820 цього Кодексу розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Як видно зі змісту наданого договору найму (піднайму) житлового приміщення від 18.11.2014 р., він укладений між відповідачем та іншою, відмінною від позивача особою, а плата за договором не передбачена. Як зясовано судом, зазначений договір був укладений у органі міграційної служби з метою створення підстав для реєстрації місця проживання членів сімї позивача строком на шість місяців. Як встановлено судом, підставою вселення позивача та членів його сімї і їх проживання у житловому будинку, належному відповідачеві, була домовленість між ними про купівлю-продаж цього житлового будинку з оформленням його у майбутньому після виготовлення відповідачем правовстановлюючих документів на будинок, за який відповідач отримав аванс на суму 1600 доларів США та 6800 гривень, а не договір найму цього житлового приміщення за плату, який між ними не укладався. Право володіння та користування річчю є частиною правомочностей, що випливають з права власності не неї, про перехід якого до позивача після оформлення договору купівлі-продажу була досягнута попередня домовленість між ним та відповідачем. За таким обставин немає підстав вважати укладеним між сторонами договір найму жилого приміщення та стягнення плати за користування (оренду) цим приміщенням та земельною ділянкою, оскільки належних та допустимих доказів цих юридичних фактів відповідачем та його представником суду не надано і ними своїх вимог не доведено. Згідно правил ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на правову допомогу на суму 5000 гривень, підтверджені договором про надання правової допомоги, угодою-розрахунком оплати витрат на правову допомогу, квитанціями про оплату на зазначену суму, що не перевищує граничні розміри, встановлені положеннями Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а також судові витрати по оплаті судового збору на суму 551 гривня 20 копійок, підтверджені квитанціями, всього на суму 5551 гривня 20 копійок.

Outcome: approved