Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

12 червня 2020 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебували у шлюбі. Від спільного подружнього життя мають дитину [PERSON] , [INFO] . 15 жовтня 2019 року відповідач надав згоду на виїзд малолітньої доньки до Республіки Польща на період з 10 листопада 2019 року до 07 липня 2020 року. Позивач працює та має постійне місце проживання в Республіці Польща. Малолітня дитина проживає з матір`ю та відвідує початкову школу в Республіці Польща. Відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон. На підставі викладеного, позивач, з урахуванням уточнень від 20 жовтня 2020 року, просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] за межі України в Республіку Польща та в країни Шенгенської Угоди без згоди та супроводу батька з метою навчання та туризму на період з дати набрання рішенням законної сили по 07 липня 2022 року в супроводі матері чи будь-яких уповноважених нею осіб. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. 20 жовтня 2020 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову, оскільки позивач не повернула дитину до країни у термін, визначений у нотаріально завіреній заяві на згоду виїзду доньки за кордон, а також чинить перешкоди у спілкування батька з дитиною. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи Служби у справах дітей Камянської міської ради в судове засідання не з`явився. Про час, дату, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 08 лютого 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 11). 15 жовтня 2019 року відповідач надав згоду на тимчасову поїздку своєї малолітньої дитини [PERSON] до Республіки Польща на навчання у період з 10 листопада 2019 року по 07 липня 2020 року в супроводі її матері [PERSON] , на яку покладає відповідальність за життя, безпеку та своєчасне повернення дочки додому в Україну (а.с.19). Позивач працює на підставі трудового договору (а.с.71) та проживає в орендованій, на підставі договору тимчасової оренди нерухомості (а.с.67), квартирі у Республіці Польща. У ході судового розгляду встановлено, що після 07 липня 2020 року, відповідач не надавав згоду на виїзд малолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України. Також встановлено, що дитина після закінчення періоду дії згоди батька не повернулася до України. На даний час дитина проживає спільно з матір`ю в Республіці Польща та навчається у польській початковій школі № 53 з інтеграційними відділами ім. Марії Складовської-Кюрі (а.с.69). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, від 03 липня 2019 року у справі №643/1090/17. Дослідивши матеріали справи, суд звертає увагу, що позивач мотивує вимогу щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Республіки Польща для навчання дитини у школі, що дійсно, може відповідати інтересам дитини. Однак, вимогу на виїзд дитини до країн Шенгенської Угоди з метою туризму позивачем не обґрунтовано, окрім того не зазначено: період такої поїздки, конкретну адресу місця перебування дитини за межами України, що в разі надання дозволу на виїзд дитини створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. До того ж, як вказано в Постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 643/1090/17, сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. На підставі викладеного, враховуючи незаконність дій позивача, оскільки починаючи з закінчення дозволу перебування дитини за межами України, позивач не повернула дитину на батьківщину, виключається можливість надати тимчасовий дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України в Республіку Польща та в країни Шенгенської Угоди без згоди та супроводу батька з метою навчання та туризму на період з дати набрання рішенням законної сили по 07 липня 2022 року в супроводі матері чи будь-яких уповноважених нею осіб. Окрім того, суд вважає, що оскільки дитина перебуває за межами України, то вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо тільки після її повернення до України, тобто з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при поданні позову, слід віднести за рахунок позивача [PERSON] .

Outcome: dismissed