Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

14 березня 2018 року (згідно штампу) позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача, який є правонаступником боржника, заборгованість по кредитному договору у розмірі 9611,32 гривень, із яких: 6461,80 грн. заборгованість за кредитом; 3149,52 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом та судові витрати, згідно квитанції, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач не виконує умов кредитного договору. У судове засідання від позивача надано заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, не заперечують проти заочного рішення. У судове засідання відповідач надав відзив на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позову, мотивуючи свою позицію тим, що заборгованість по відсоткам утворилась станом на 10.08.2016 року, а цивільна правоздатність особи припиняється у момент її смерті. Крім того, строк предявлення своїх позовних вимог до спадкоємця, який прийняв спадщину, закінчився 27.12.2013 року. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як встановлено судом, відповідно до кредитного договору б/н від 19.12.2007 року, укладеного між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON]. Останній отримав кредит у розмірі 9800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. 11.04.2013 року позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.04.2013 року. 10.01.2017 року, Позивачем було отримано відповідь Корюківської районної державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцем померлого [PERSON] є його син [PERSON]. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з таких підстав. 14 березня 2018 року до Корюківського районного суду Чернігівської області області звернулось ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 19.12.2007 року був укладений договір № б/н, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 9800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [PERSON] своїх зобов'язань за договором не виконував внаслідок чого у нього утворилась заборгованість. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно ст. 536 ЦК України, передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19.12.2007 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на дату смерті сума заборгованості становить 9611,32 грн. Відповідно до свідоцтва про смерть встановлено, що [PERSON] помер 11.04.2013 року, актовий запис про смерть №02 від 12.04.2013 року. 10.01.2017 року, Позивачем було отримано відповідь Корюківської районної державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцем померлого [PERSON] є його син [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ч.1, ч.3 ст.1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов'язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на викладене враховуючи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, ухвалене судом відповідно до норма матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У зв'язку з відмовою в позові, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed