Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

14 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], обґрунтувавши свої вимоги тим, що він є власником будинку [ADDRESS]. У цьому будинку зареєстровані його донька [PERSON] та онуки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Однак, у березні 2014 року у зв'язку з політичною та економічною ситуацією в місті Слов'янську, відсутністю заробітку, його дочка виїхала разом з дітьми до Російської Федерації. Усі свої речі та речі дітей забрала зі собою, її місце знаходження йому не відомо. Відповідачі здійснюють перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому будинком, так як він несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Він бажає оформити субсидію на платежі за комунальні послуги, проте, реєстрація відповідачів за даною адресою, позбавляє його такої можливості. Посилаючись на наведене, просить суд позбавити відповідачів права користування житловим будинком [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, пояснення надав аналогічні викладеним у позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце судового розгляду, через оголошення у пресі, у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, з заявою про розгляд справи у їх відсутності не зверталися, у зв'язку з чим, суд відповідно до ст. 224 ЦПК України дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечував. Суд, дослідивши надані докази і вивчивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, за позивачем на підставі договору дарування від 26 липня 2010 року, зареєстровано право приватної власності на будинок [ADDRESS] (а.с. 6-8). Згідно довідки про склад сім'ї, виданої виконавчим комітетом Слов'янської міської ради 19 березня 2015 року, за адресою: [ADDRESS], прописані: [PERSON], 1949 року народження, [PERSON], 1976 року народження, [PERSON], 2003 року народження, [PERSON], 2009 року народження, та [PERSON], 1996 року народження (а.с. 14). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення статті 405 ЦК України та статті 71 ЖК України однаково регулюють правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме не проживання без поважної причини в приміщенні понад встановлений законом строк. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). У підтвердження відсутності відповідачів в будинку позивача понад рік суду надано акт від 20 березня 2015 року, складений керівником комітету мікрорайону «Артема-Лісний» м. Слов'янська, зі змісту якого убачається, що [PERSON], 1976 року народження, [PERSON], 2003 року народження, [PERSON], 2009 року народження та [PERSON], 1996 року народження, не проживають в [ADDRESS] з березня 2014 року по теперішній час. Даний факт в акті підтверджено свідками - сусідами вказаного житлового будинку: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). Аналогічні пояснення, що підтверджують обставину, що відповідачі не проживають за вказаною адресою, надала допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідачам в будинку, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідачі не надали доказів поважності причин їх відсутності у будинку понад однин рік. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також, іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідачі за власною ініціативою і у добровільному порядку залишили будинок. На протязі тривалого часу - більше одного року за даною адресою не проживають. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що відповідачі не проживають у будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратили право користування ним, у зв'язку з чим вимоги позивача підлягають задоволенню. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту нормативно-правового акта убачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання. Позивач не просить стягнути понесені по справі судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved