Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

13.09.2017 року головний лікар комунального закладу Сумської обласної ради Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер ім. О. В. Співака [PERSON] звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми із заявою про продовження госпіталізації в примусовому порядку до психіатричного закладу [PERSON], в якій вона зазначила про те, що громадянин [PERSON], [INFO], мешканець: [ADDRESS], 20.07.2017 року о 10 годині 40 хвилин був переведений до гострого психіатричного відділення з Роменської обласної психіатричної лікарні, де знаходився з 15.09.2015 року. Госпіталізація у примусовому порядку за рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13.03.17року. 12.09.2017 року [PERSON], [INFO] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів у складі: завідувач відділенням [PERSON] , лікар-психіатр [PERSON] . Було зроблено висновок про те, що [PERSON], [INFO], страждає на тяжкий психічний розлад у виді: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу. Дана особа позбавлена дієздатності та неспроможна забезпечувати свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В звязку з тим, що опікун пацієнта в телефонній розмові категорично відмовився забрати хворого з гострого психіатричного відділення, він потребує подальшого стаціонарного лікування, у вигляді продовження госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку на підставі ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу . На підставі вищевикладеного вона просила продовжити госпіталізацію [PERSON], [INFO], до психіатричного стаціонару у примусовому порядку (вхідний № 32372 від 13.09.2017 року) (а. с. 3) . У відкритому судовому засідання представниця заявниці за довіреністю лікар-психіатр [PERSON] заяву підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в заяві, просила її задовольнити. У відкритому судовому засідання прокурор Краснобрижа Марина Валентинівна категорично заперечувала проти задоволення заяви головного лікаря комунального закладу Сумської обласної ради Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер ім. О. В. Співака [PERSON] про продовження госпіталізації в примусовому порядку до психіатричного закладу [PERSON]. Вона висловила думку про те, що [PERSON] не є соціально небезпечною особою, не вчиняє та не виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, тому продовження госпіталізації [PERSON] є недоцільним. У відкритому судовому засіданні законний представник [PERSON] його опікун [PERSON] категорично заперечував проти задоволення заяви головного лікаря комунального закладу Сумської обласної ради Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер ім. О. В. Співака [PERSON] про продовження госпіталізації в примусовому порядку до психіатричного закладу [PERSON], в тому числі, до будь-якого психіатричного закладу Сумської області, мотивуючи це тим, що в психіатричних закладах Сумської області його підопічному надається неналежна психіатрична допомога чи взагалі не надається психіатрична допомога. У відкритому судовому засіданні особа, щодо якої вирішується питання про продовження госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку, [PERSON] висловився про те, що в задоволенні заяви головного лікаря комунального закладу Сумської обласної ради Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер ім. О. В. Співака про продовження його госпіталізації в примусовому порядку до психіатричного закладу слід відмовити. Вислухавши пояснення та думку представниці заявниці за довіреністю лікаря-психіатра [PERSON], думку прокурора Краснобрижої Марини Валентинівни, думку та пояснення законного представника [PERSON] його опікун [PERSON], враховуючи висловлювання особи, щодо якої вирішується питання про продовження госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку, [PERSON], дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.02.2013 року по справі № 1806/11236/12, провадження № 2-о/592/4/13 заяву [PERSON], заінтересована: орган опіки та піклування Сумської міської ради про визнання особи недієздатною за станом здоровя, встановлення опіки та призначення опікуна було задоволено. [PERSON], [INFO], уродженця та мешканця [INFO], було визнано недієздатним за станом його здоровя. Було ухвалено встановити опіку над недієздатним [PERSON], [INFO], призначивши опікуном його брата [PERSON], [INFO], мешканця [INFO] (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/29483381) (а. с. 7) . Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13.03.2017 року по справі № 585/664/17, провадження № 2-о/585/194/17 заяву представника комунального закладу Сумської обласної ради Перша обласна спеціалізована лікарня міста Ромни завідувача відділенням № 8 лікаря-психіатра [PERSON], заінтересована особа: [PERSON] про продовження госпіталізації в примусовому порядку [PERSON] було задоволено. Було ухвалено продовжити госпіталізацію [PERSON], [INFO], в психіатричному закладі без його усвідомленої згоди на строк до 6 місяців (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/65239139) (а. с. 5) . Із змісту висновку комунального закладу Сумської обласної ради Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер ім. О. В. Співака № 011/107/1328 від 13.09.2017 року вбачається, що комісія лікарів-психіатрів у складі: завідувач відділенням [PERSON] , лікар-психіатр [PERSON] 12.09.2017 року оглянула пацієнта [PERSON], [INFO]. Громадянин [PERSON], [INFO], мешканець: [ADDRESS], 20.07.2017 о 10 годині 40 хвилин був переведений до гострого психіатричного відділення з Роменської обласної психіатричної лікарні, де знаходився з 15.09.2015 року. Госпіталізація в примусовому порядку за рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13.03.17року. На момент огляду комісією: свідомість не порушена, орієнтований у всіх сферах достатньо. Доступний формальному мовному контакту, скарг на здоровя не має, на перший план виступає дефіцитна симптоматика. Мислення паралогічне з тематичними зісковзуваннями. Ззовні спокійний, впорядкований. Фон настрою рівний. Розлади сприйняття заперечує, більшу частину часу проводить в ліжку. Вночі спить, апетит достатній. Режиму дотримується, інструкції виконує. Критика до свого стану відсутня. Діагноз: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу. Висновок: [PERSON], [INFO], страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу. Дана особа позбавлена дієздатності та неспроможна забезпечувати свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В звязку з тим, що опікун пацієнта в телефонній розмові, категорично відмовився забрати хворого з гострого психіатричного відділення, він потребує подальшого стаціонарного лікування, у вигляді продовження госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку на підставі ст. Закону України Про психіатричну допомогу (а. с. 4) . Не підлягають допиту як свідки недієздатні фізичні особи, а також особи, які перебувають на обліку чи на лікуванні у психіатричному лікувальному закладі і не здатні через свої фізичні або психічні вади правильно сприймати обставини, що мають значення для справи, або давати показання (п. 1 ч. 1 ст. 51 ЦПК України) . Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку (п. 9 ч. 2 ст. 234 ЦПК України) . Рішення про відмову в задоволенні заяви про продовження амбулаторної психіатричної допомоги, продовження госпіталізації, а також рішення про задоволення заяви фізичної особи чи її законного представника є підставою для припинення надання зазначеної примусової психіатричної допомоги (ч. 3 ст. 282 ЦПК України) . Згідно ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб) , які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обовязки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоровя недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобовязана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невідємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України. Із практики Європейського суду з прав людини вбачається, що ст. 5 Конвенції, разом із ст. ст. 2, 3, 4, посідає провідне місце серед основоположних прав, що гарантують фізичну безпеку особи, і тому її важливість є надзвичайною. Її основною метою є запобігання свавільного чи невиправданого позбавлення свободи (п. 30 рішення у справі МакКей проти Сполученого Королівства від 3 жовтня 2006 року) . В п. 1 ст. 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури, встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в п. 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до п/п (e) п. 1 ст. 5 Конвенції, а саме: за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є психічнохворою . Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи наявність психічного розладу, вимагає обєктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обовязкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу (п. 39 рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року) . Цей суд також вказав, що хоча не завжди необхідно, щоб процедура за п. 4 ст. 5 Конвенції щодо психічнохворих осіб мала ті ж гарантії, що вимагаються за п. 1 ст. 6 Конвенції для кримінального чи цивільного процесу, вона повинна мати судовий характер та надавати гарантії, що відповідають суті позбавлення свободи (п. 40 рішення у справі Горшков проти України від 8 листопада 2005 року) . В Резолюції Генеральної [PERSON] Організації Обєднаних Націй Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги від 18 лютого 1992 року № 46/119 визначено, що примусова госпіталізація чи затримання пацієнтів спочатку має відбуватися на короткий строк, встановлений національним законодавством, для обстеження і попереднього лікування до розгляду такої госпіталізації чи затримання контрольним органом, яким має бути суд чи інший незалежний та безсторонній орган (принципи 16, 17) . Парламентська [PERSON] Європи у Рекомендації з психіатрії та прав людини від 1 січня 1994 року № 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (п. 7) . Згідно зі ст. 1 Конвенції про права інвалідів від 13 грудня 2006 року до інвалідів належать, у тому числі, особи зі стійкими психічними порушеннями, які під час взаємодії з різними барєрами можуть заважати їх повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими. Відповідно до п. 4 ст. 12 цієї конвенції держави-учасниці мають, зокрема, забезпечувати, щоб усі заходи, повязані з реалізацією інвалідами правоздатності, застосовувалися протягом якомога меншого строку й регулярно перевірялися компетентним, незалежним та безстороннім органом чи судовою інстанцією. Аналіз наведених міжнародних документів дає підстави для висновку про необхідність здійснення судового контролю над втручанням у право на свободу та особисту недоторканність психічнохворої особи під час її госпіталізації до психіатричного закладу без її згоди. Держава, виконуючи свій головний обовязок утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ч. 2 ст. 3 Конституції України) повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини. При цьому посилена увага має бути зосереджена на особливо вразливих категоріях осіб, до яких належать, зокрема, особи з психічними розладами. Європейський суд з прав людини, застосовуючи ст. 5 Конвенції, виходить із того, що ця стаття встановлює позитивний обовязок держави щодо захисту свободи осіб, які перебувають під її юрисдикцією, інакше існувала б значна прогалина в захисті від свавільного затримання, що було б несумісним з важливістю особистої свободи у демократичному суспільстві, тому держава повинна вживати заходів, що забезпечують ефективний захист вразливих осіб (п. 102 рішення у справі Шторк проти Німеччини від 16 червня 2005 року; п. 120 рішення у справі Станєв проти Болгарії від 17 січня 2012 року) (п/п 2.2. , 2.3. , п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-1/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної [PERSON] України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України Про психіатричну допомогу (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу) № 2-рп/2016 від 01.06.2016 року) . Таким чином, враховуючи все вищевикладене, із врахуванням того, що особа, щодо якої вирішується питання про продовження госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку, [PERSON] не вчиняє та не виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, відтак суд дійшов висновку про те, що в задоволенні заяви головного лікаря комунального закладу Сумської обласної ради Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер ім. О. В. Співака [PERSON] про продовження госпіталізації в примусовому порядку до психіатричного закладу [PERSON] слід відмовити за необґрунтованістю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed