Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

12 червня 2017 року позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28 березня 1996 року вона, згідно договору купівлі-продажу, придбала у Любомльської ремонтно-будівельної дільниці ВАТ «Волиньрембуд» квартиру №9 в гуртожитку по вулиці Загородній, 4 в місті Любомль Волинської області. У зазначеній квартирі вона фактично проживала ще з 1987 року. За час безперервного проживання вона самостійно проводила ремонти квартири, сплачувала і сплачує комунальні послуги та підтримує квартиру у придатному стані. Жодних претензій щодо проживання чи володіння вказаною квартирою з боку продавця ВАТ «Волиньрембуд» чи інших осіб не надходило. Таким чином, враховуючи те, що вона добросовісно заволоділа і понад 20 років продовжує відкрито, безперервно володіти квартирою, просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: вулиця Загородня, 4/9 в місті Любомль Волинської області. В судове засідання позивач не зявилась, через канцелярію суду подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, вказавши, що проти задоволення позову не заперечують. Згідно із ч.2 ст. 197 ЦПК України в зв'язку з неявкою учасників процесу в судове засідання фіксування технічними засобами не проводилось. Дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступне. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З виписки із протоколу №1 від 23.02.1996 року слідує, що на засіданні правління ВАТ «Волиньрембуд» було прийнято рішення продати гуртожиток Любомльського РБД жителям цього гуртожитку або іншим фізичним і юридичним особам. На виконання умов вищезазначеного рішення було створено Товариство покупців із жителів гуртожитку, що підтверджується списком жильців гуртожитку, що в місті Любомль по вулиці Загородній, 4, яким продаються квартири від 19.03.1996 року та рішенням Любомльської міської ради №35 від 26.03.1996 року. Згідно договору продажу-купівлі від 28 березня 1996 року Акціонерне товариство відкритого типу «Волиньрембуд» (продавець) продало представникам товариства покупців гуртожитка в особі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (покупцю) приміщення гуртожитку по вулиці Загородній №4. В подальшому гуртожиток було передано останнім відповідно до акту передачі від 12.04.1996 року. Вищевказаним списком жильців гуртожитку від 19.03.1996 року доводиться та обставина, що [PERSON] була в числі жителів гуртожитку, яким продавалися квартири в гуртожитку по вулиці Загородній №4. При цьому, із довідки Любомльської міської ради Волинської області від 10 травня 2017 року №710 слідує, що [PERSON] проживає [INFO], що в місті Любомль Волинської області ще з 13.03.1987 року і по даний час. Згідно копії будинкової книги для прописки громадян, проживаючих [INFO], по вулиці Загородній в місті Любомль Волинської області, [PERSON] за вищезазначеною адресою зареєстрована з 13.03.1987 року. Технічний паспорт комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 27 жовтня 2017 року виготовлено на квартиру [ADDRESS]. При цьому зазначено рік її побудови: 1980. Як вбачається з довідки сектора державної реєстрації відділу «ЦНАП» Любомльської райдержадміністрації від 21.02.2017 року №10-15/36 державна реєстрація Любомльської ремонтно-будівельної дільниці скасована 28.08.2001 року у звязку з ліквідацією без правонаступництва. Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна: володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Судом встановлено, що [PERSON] відкрито, добросовісно та безперервно користується вищезазначеним нерухомим майном більше 20 років, сплачує комунальні платежі, ніхто ніяких претензій щодо вказаного нерухомого майна не заявляв та на нього не претендував. Стаття 328 ЦК України вказує на те, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Відповідач в своїй заяві позов визнав, що в силу ст.ст. 60,\~61 ЦПК України, дає підстави суду вважати доведеними обставини, на які посилається позивач, як такі, що не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 4\~ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: вулиця Загородня, 4/9 в місті Любомль Волинської області за набувальною давністю згідно з ч.1ст. 344 Цивільного кодексу України. Судові витрати суд вважає за необхідне віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved