Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

14 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що 24.06.2016р. уклала із [PERSON] договір позики, відповідно до якого передала відповідачу грошові кошти в сумі 5900 доларів США, з умовою їх повернення до 01.11.2016р., що підтверджується розпискою. Однак відповідач у визначений строк борг не повернула. Враховуючи те, що відповідач не повернула грошові кошти в сумі 5900 доларів США, позивач просить суд примусово стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 156409,00 грн. (що становить в еквіваленті на день звернення до суду 5900 доларів США), а також моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважає їх правомірними та обґрунтованими поданими доказами. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Крім того, на підтвердження існування боргу позивачем надано оригінал розписки від 24.06.2016р. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про день та час розгляду справи, про причини не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутності не надала, відзив на позов не подала. Відповідно до ч.1\~ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд, зі згоди позивача, ухвалив проводити розгляд справи в заочному порядку. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.06.2016р. [PERSON] надала розписку про те, що вона бере в борг у [PERSON] 5900 доларів США, строком до 24.06.2016р. Написано власноручно 24.06.2016р. (а.с.5, 25). Станом на 13.11.2017р. (момент звернення до суду з позовом) 5900 доларів США еквівалентно 156409,00 грн., про що свідчить довідка Національного банку України про офіційний курс гривні щодо іноземних валют (а.с.6). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. Із наданого позивачем оригіналу розписки, складеної 24 червня 2016 року, вбачається, що [PERSON] зобов'язана повернути борг [PERSON] в сумі 5900 доларів США. Дані кошти отримані від позивача відповідачем в чому вона і розписалася. Крім того, вищезазначена розписка містить в собі відомості щодо строку погашення боргу (до 01.11.2016р.). Боргова розписка від 24.06.2016р. скріплена підписом [PERSON] (а.с.5, 25). Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобовязання щодо повернення боргу у визначений строк. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов'язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовими позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою від 24 червня 2016 року, позивачем до матеріалів справи додано оригінал розписки від 24.06.2016р. (а.с.25). Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, можуть свідчити про невиконання [PERSON] боргового зобов'язання перед [PERSON] Судом враховується, що предметом договору позики була іноземна валюта, а саме 5900 доларів США, однак позивач перерахував суму боргу з іноземної валюти у національну згідно офіційного курсу гривні до долара, установленого Національним банком України на день здійснення розрахунку (13.11.2017р.) та звернення з позовом до суду. Також судом звертається увага, що відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 156409,00 грн. (що еквівалентно 5900 доларів США на момент звернення до суду) обґрунтовані, у звязку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом враховується, що страждання викликають певні зміни у житті особи: неможливість реалізації своїх звичок і бажань, погіршення стосунків у колективі, сім'ї, втрату роботи, можливості зробити карєру, втрату довіри близьких людей тощо. Однак позивачем не зазначено в чому саме полягали його душевні страждання, які призвели до порушення звичайного для позивача способу життя. При цьому позивач лише виходив з можливості відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 23 ЦК України. Враховуючи вищенаведене, в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, та

Outcome: partial