Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

13.08.2018 року до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , 3-я особа: служба у справах дітей Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення. Позов обґрунтовується тим, що 08.11.2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 816/1-27/19/06-041. Акціонерний - комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» 09 березня 2010 року було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування у Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Відповідно до положень кредитного договору позивач надав кредит позичальнику [PERSON] , виконавши свої зобов`язання. Нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування в періоді (28-29-30-31/360) щомісячно, за період з останнього робочого дня попереднього місяця по день, що передує останньому робочому дню поточного місяця - в останній робочий ден поточного місяця. У разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених процентів за його використання, погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється у наступній черговості: прострочена заборгованість за нарахованими процентами; прострочена заборгованість за кредитом; строкова заборгованість за нарахованими процентами; строкова заборгованість за кредитом; пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів; штрафи. У порушення умов договору, позичальник [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 25.05.2018 року має заборгованість за кредитом - 50295,66 грн., за відсотками - 18569,33 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом - 6286,95 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками - 2321,15 грн. Також, була нарахована неустойка. Розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту становить - 14520,07 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків становить 2321,15 грн. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника [PERSON] , 08.11.2006 року позивач та відповідач [PERSON] уклали іпотечний договір, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку наступне майно: чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 51,7, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - предмет іпотеки. Відповідно до умов іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання боржником основного зобов`язання; у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов іпотечного договору; у інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до п. 4.5. договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотеко держателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання). Яким вважатиметься застереження, що міститься у пункті 4.5.3. та 4.5.4. іпотечного договору. Відповідно іпотечного договору, іпотекою забезпечується виконання боржником у межах суми, зазначеної у п.2 2 іпотечного договору, зобов`язання, що виникло на підставі Основного договору або може виникнути на підставі нього у майбутньому. Відповідно до іпотечного договору розмір основного зобов`язання, що забезпечується іпотекою згідно з іпотечним договором, складає 65000 грн. Згідно довідки Куп`янської міської ради Харківської області від 28.03.2018 року № 10984 у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , та неповнолітня [PERSON] . [INFO], яка була зареєстрована після укладення іпотечного договору. 01.12.2010 року Куп`янським міськрайонним судом Харківської області ухвалено рішення, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі. Враховуючи неодноразове порушення відповідачем [PERSON] умов кредитного договору, позивач вимагає дострокового виконання нею своїх обов`язків по кредитному договору та іпотечному договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на чотирьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження». За початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежності експертом на стадії оцінки майна. Виселити без надання іншого житла [PERSON] , неповнолітню [PERSON] , [PERSON] , з вищезазначеної чотирьохкімнатної квартири. Покласти на відповідачів судові витрати. Ухвалою суду від 20.08.2018 р. провадження у справі відкрито і призначено підготовче засідання. 10.10.2018 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі і призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 08.11.2018 р. залучено службу у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача та постановлено вважати учасником справи позовного провадження рот розгляді вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [INFO], в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , 3-я особа: служба у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення. Відповідач [PERSON] 05.06.2019 р. подала через канцелярію заяву, в якій просить суд застосувати до вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення позовну давність, відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Так, відповідач [PERSON] зазначає, що позовні вимоги не визнає, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Щодо позовних вимог в частині виселення відповідачів з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення зазначає, що при виселенні іпотекодавця з предмету іпотеки суд повинен визначити чи кредит брався для купівлі предмету іпотеки. Якщо кредит брався для купівлі іпотеки, то суд може виселити колишнього власника без надання іншого житлового приміщення. Якщо кредит брався для інших цілей, а не для купівлі предмету іпотеки, то колишнього власника можна виселити лише у інше житлове приміщення. Виходячи із змісту позовних вимог позивач не надає доказів придбання відповідачами у справі житлового приміщення квартири , з якої він ставить питання про виселення відповідачів у справі без надання іншого жилого приміщення, на рахунок кредиту, наданого за кредитним договором № 816/1-27/19/06-041 від 08 листопада 2006 року. З доданої до позовної заяви копії кредитного договору № 816/1-27/19/06-041 від 08 листопада 2006 року вбачається , що кредит наданий Позичальнику на поточні потреби ( п.1.2 кредитного договору).Таким чином, позивач наданими ним доказами підтверджує, що кредитні кошти надані на поточні цілі, а не на придбання квартири [ADDRESS] . В позовній заяві позивач не зазначає інше жиле приміщення, в яке підлягають виселенню відповідачі у справі. Оскільки квартира [ADDRESS] була придбана відповідачами [PERSON] та [PERSON] не за рахунок кредиту за вищевказаним договором кредиту, то підстав для виселення громадян - відповідачів у справі, на підставі статті 109 ЖК України не має. Виходячи з положень статті 109 ЖК України позовні вимоги щодо виселення відповідачів у справі без надання іншого жилого приміщення не можуть бути задоволені. Крім того, відповідач [PERSON] зазначає щодо наслідків розірвання кредитного договору наступне. Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01 грудня 2010 року у справі 2-635/2010, яке набрало законної сили та яке в обґрунтування позовних вимог посилається позивач у справі, постановлено розірвати кредитний договір № 816/1-27/19/06-041 від 08 листопада 2006 року, укладений між [PERSON] та АКБСЦ «Укрсоцбанк»,стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь АКБСЦ «Укрсоцбанк» у розмірі 106517,58 грн., судовий зір та витрати на ІТЗРС. Якщо кредитний договір розірвано у судовому порядку, суд, який розглядає справу, пов`язану з невиконанням зобов`язання за цим договором, зокрема про звернення стягнення на предмет іпотеки, переданий в іпотеку поручителем, зобов`язаний надати оцінку встановленим рішенням суду обставинам щодо розірвання кредитного договору та наслідкам такого розірвання. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).Таким чином , з 13 грудня 2010 року , дати коли вказане рішення суду першої інстанції набрало законної сили, зобов`язання за кредитним договором припинились. Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 9 вересня 2015 року у справі № 6-939цс15), але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання договору. Розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов`язання кредитодавця та позичальника, а також припинення на майбутнє поруки і застави (іпотеки) за обов`язками позичальника, які можуть виникнути, зокрема, за статтею 625 ЦК України після такого розірвання. Таким чином, розірвання кредитного договору за рішенням суду , яке набрало законної сили, припиняє на майбутнє зобов`язання позивача та відповідача [PERSON] за вказаним кредитним договором. Тому відповідач [PERSON] вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть бути задоволені. Також відповідач [PERSON] зазначає щодо строку позовної давності наступне. Відповідач вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності до вимог , як звернення стягнення на предмет іпотеки, так і виселення без надання іншого жилого приміщення. Обставини, які встановленні рішенням Куп`янського міськрайонного суду від 01 грудня 2010 року у справі 2-635/2010 , яке набрало законної сили , щодо порушення обов`язків відповідачем у справі [PERSON] - позичальником за кредитним договором від 08 листопада 2006 року № 816/1-27/19/06-041, з 11 лютого 2008 року, повинні бути прийняті судом при розгляді справи. Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що порушення зобов`язань позичальника за кредитним договором відбулось 11 лютого 2008 року , та про це стало відомо позивачу у справі. Строк позовної давності щодо вимог стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з квартири, слід обчислювати з наступного дня, тобто 12 лютого 2008 року. Позивач звернувся з позовом до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області 13 серпня 2018 року з пропуском 3 річного строку позовної давності, який сплив 12 лютого 2011 року. Позивач мав право обрати спосіб захисту свого права, як стягнення заборгованості за кредитним договором , так і звернення стягнення на предмет іпотеки після порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором , яке відбулось 11 лютого 2008 року та про порушення свого права дізнався позивач у справі. Навіть, якщо обчислювати строк позовної давності за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки з кінцевого терміну повернення основної заборгованості ( п.11 кредитного договору ) - 10 листопада 2013 року, про що також відомо позивачеві у справі , то і цей строк сплив 11 листопада 2016 року. Між тим, кредитний договір передбачав щомісячні платежі, останній припадав на 10 листопада 2013 року , але рішення суду про стягнення заборгованості достроково стягнуто основну заборгованість за кредитним договором. Навіть, якщо обчислювати строк позовної давності з дня набрання законної сили рішенням суду від 01 грудня 2010 року, то і цей строк сплив 14 грудня 2013 року. В позовній заяві позивач не ставить питання про поновлення строку позовної давності. Підстави для переривання перебігу строку позовної давності, передбачені статтею 264 ЦК України, відсутні. Пропуск строку позовної давності є підставою для відмову у задоволенні позову. Про застосування позовної давності відповідач у справі [PERSON] заявляє суду. Відповідно до пунктів 2..4.3 , 2.4.4 Іпотечного договору від 08 листопада 2006 року у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки,вимагати дострокового виконання позичальником зобов`язання, а у разі його невиконання задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Позивач дізнався про порушення свого права 11 лютого 2008 року , з цього часу він мав право на захист свого права. Позивач звернувся до суду з вимогою про дострокове виконання зобов`язання, рішенням суду (від 01 грудня 2010 року, справа 2-635/2010) позов був задоволений, строк виконання рішення суду не встановлений, стягнуто заборгованість за кредитним договором достроково. Позичальник не виконав своє зобов`язання, тому позивач не був позбавлений права в строк, встановлений законом - три роки, звернутися за захистом свого права. Рішенням суду, яке набрало законної сили, вбачається, що 11 лютого 2008 року позивач дізнався про порушення свого права , оскільки позичальник не виконав зобов`язання за кредитним договором щодо погашення основного боргу. Таким чином, відповідач [PERSON] просить застосувати позовну давність та відмовити у позові. Сторони, третя особа у дане судове засідання не з`явилися. Представник позивача у письмових заявах до суду просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Також, раніше, у письмовій заяві, яка надійшла до суду 08.04.2019 р. просив долучити до матеріалів справи розрахунок заборгованості станом на 25.03.2019 р. Відповідач [PERSON] через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі та без участі її представника адвоката Гладченко І.С., просить застосувати позовну давність до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення, відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] викликався у судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті Куп`янського міськрайонного суду Харківської області, веб-портал судова влади України http://kpm.hr.court.gov.ua/sud2023//, яке було опубліковано 09 липня 2019 року. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Представник служби у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області Редька Л.О. у письмовій заяві до суду від 25.02.2019 р. просила суд розглядати справу без її участі, зазначила, що заперечує проти задоволення позову. Суд, з`ясувавши позиції учасників справи по наданим ними письмовим заявам, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до наступного. Відповідно до ст.12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановленихст.82ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. 08.11.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 365338від 14.06.2010 р., статуту Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в редакції, затвердженій Загальними зборами акціонерів від 31.10.2016 року (протокол № 6), є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту №816/1-27/19/06-041, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 65000 грн. зі сплатою 18 % річних та погодженим порядком погашення суми основної заборгованості з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 10.11.2013 року (а.с.8). До цього договору кредиту 02.07.2007 р. укладена додаткова угода № 1 між тими самими сторонами про внесення змін до договору, а саме, виключення п. 3.3.5 статті 3 (а.с.9). У забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за вказаним договором кредиту №816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 р., між банком та [PERSON] , [PERSON] укладено іпотечний договір № 816/2-27/19/6-063 від 08.11.2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Башинською Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1404, у відповідності до умов якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить іпотекодавцям на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Бугайовою Л.Я. 05.02.2004 р., по реєстру № 221, зареєстрованого 09.02.2004 р. у Куп`янському БТІ в книзі № 133, номер запису 17170, р. № 4613969. Заставна вартість предмету іпотеки - 93425,00 грн. (а.с.13-15). Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01.12.2010 року у справі № 2-635/2010 позов акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Харківської філії АКБ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] , 3- особа: опікунська рада Куп`янської міської ради Харківської області про розірвання договору кредиту та стягнення заборгованості задоволено. Розірвано кредитний договір № №816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Харківської філії АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Харківської філії АКБ «Укрсоцбанк`заборгованості у розмірі 106517,58 грн., сплачений судовий збір у сумі 1700 грн. та витрати на ІТЗ у розмірі 120 грн. Рішення набрало законної сили 13.12.2010 року (а.с. 10-11). На а.с. 12 міститься копія довідки ЖКП № 1 Куп`янської міської ради № 1163 про зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , [INFO] - донька, [PERSON] - колишня дружина. Станом на 25.05.2018 р. позивачем складено розрахунок вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором №816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року, за яким: сума заборгованості за кредитом - 50295,66 грн., сума заборгованості за відсотками -18569,33 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 14520,07 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 5360,87 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом - 6286,95 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками - 2321,15 грн, загальна сума заборгованості - 97354,03 грн. (а.с.16-17). На адресу [PERSON] , [PERSON] направлена вимога від 17.07.2018 р. про усунення порушень, погашення заборгованості у розмірі 97354,03 грн. із зазначенням, що у разі невиконання вимоги, банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» (а.с.18,19,20). Під час знаходження справи на розгляді суду представник позивача за довіреністю Певний А.О. у письмовій заяві від 08.04.2019 р. просив долучити розрахунок заборгованості станом на 25.03.2019 р. за яким: сума заборгованості за кредитом - 50295,66 грн., сума заборгованості за відсотками -7535,56 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 17972,32 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 4678,12 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом - 4627,22 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками - 1303,10 грн., загальна сума заборгованості - 86411,98 грн. (а.с.139-141). Суми у даному розрахунку відрізняються від сум у розрахунку станом на 25.05.2018 р., який доданий до позову, при цьому позивач не змінює ціну позову, виклад обставин, якими обґрунтовує свої вимоги із зазначенням доказів, що підтверджували б вказані обставини. Тому суд неодноразово звертався до позивача, його представника,з листами про надання пояснень щодо змісту та підстав заявлених вимог і щодо нарахувань та сум заборгованості за кредитним договором, пропонував прийняти участь у судовому засіданні з кредитною історією (справою) відповідача, просив повідомити причини та підстави щодо збільшення/зменшення сум нарахувань заборгованості у порівнянні розрахунків станом на 25.05.2018 р. і станом на 25.03.2019 р. (а.с.144, 146, 148, 159,161, 162, 168, 172, 176, 203, 204, 208, 211), однак дані звернення залишилися поза увагою банку, його представника. Тому, слід зазначити, що станом на день ухвалення судового рішення позивач не зменшив та не збільшив ціну позову, позовних вимог в порядку, передбаченому п.2 ч. 1, ч. 5 ст. 49 ЦПК України, не подав до суду з направленням іншим учасникам справи відповідної про це заяви, а тому суд не приймає до розгляду розрахунок заборгованості станом на 25.03.2019 р., направлений представником позивача до суду в процесі розгляду справи. Вирішуючи спір між сторонами по справі, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»). Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з частинами першою, другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01.12.2010 року розірвано кредитний договір №816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року та стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , як з поручителя відповідно договору поруки від 08.11.2008 р. № 816/2-27/19/6-064, на користь акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Харківської філії АКБ «Укрсоцбанк» заборгованість у розмірі 106517,58 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 50295,66 грн., заборгованість за відсотками - 22581,46 грн., пеня - 4140,46 грн., штраф - 19500 грн., а також судові витрати. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. Виконання умов кредитного договору щодо сплати пені та погашення нарахованих інфляційних витрат на підставі закону не забезпечені іпотекою, сума нарахованих пені та інфляційних витрат не є грошовим зобов`язанням за умовами цього договору, а є вимогою про застосування до боржника та солідарного боржника, в особі майнового поручителя, відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті). Таким чином, з 13 грудня 2010 року, коли вище вказане рішення суду першої інстанції набрало законної сили, зобов`язання за кредитним договором припинились. Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору, але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання договору. Такий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року у справі № 6-939цс15. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (частина перша статті 559 ЦК України). Право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою (пункт 1 частини першої статті 593 ЦК України). Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац 2 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Відтак, розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов`язання кредитодавця та позичальника, а також припинення на майбутнє поруки і застави (іпотеки) за обов`язками позичальника, які можуть виникнути, зокрема, за статтею 625 ЦК України після такого розірвання. Таким чином, розірвання кредитного договору за рішенням суду, яке набрало законної сили,припиняє на майбутнє зобов`язання позивача та відповідача [PERSON] за вказаним кредитним договором. З огляду на вище викладене, позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині виселення відповідачів з житлового приміщення без надання іншого житла, слід зазначити наступне. В позовній заяві позивач не зазначає інше жиле приміщення, в яке підлягають виселенню відповідачі у справі. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 21.12.2016 року №6-1731цс16, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). З кредитного договору № 816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року вбачається, що кредит був наданий відповідачу [PERSON] на поточні потреби ( п.1.2 кредитного договору). Таким чином, кредитні кошти були надані не на придбання квартири [ADDRESS] . Спірне іпотечне майно придбане іпотекодавцями до укладення договору кредиту та іпотеки, що виключає можливість виселення відповідачів без надання іншого житла. Не зважаючи на це, позивач не обґрунтував своєї вимоги про виселення відповідачів не вказав іншого житла, в яке суду слід виселити відповідачів, за наявності підстав для цього. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 року (справа №303/1590/15-ц, провадження №61-9284св18), під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, не зазначення позивачем іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Крім того, заявлено вимогу про виселення без надання іншого приміщення неповнолітньої дитини, 2002 року народжена, яка зареєстрована у спірній квартирі, проживає там та проживала і на час укладення договорів, а тому, виселення неповнолітньої дитини із вказаної квартир без надання іншого житла буде порушувати її права передбачені законом, зокрема і ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства», згідно якої дитина має право на житло. Оскільки квартира [ADDRESS] була придбана відповідачами [PERSON] та [PERSON] не за рахунок кредиту за вищевказаним договором, то підстав для виселення відповідачів у справі, на підставі статті 109 ЖК України немає. Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц підтримала правовий висновок, який був неодноразово зазначений у рішеннях Верховного Суду України. У даній справі Велика Палата розглядала можливість відступу від правових висновків Верховного Суду України викладених у Постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. Зазначені дві Постанови стосувалися питання виселення колишнього власника з предмету іпотеки на який було звернуто стягнення. Аналізуючи норми чинного законодавства судді ВСУ зазначили, що відповідно до положень статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 40 Закону України «Про іпотеку» вказує, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Сам же порядок виселення регулюється статтею 109 ЖК УРСР, яка вказує, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. На підставі вищезазначеного аналізу судді ВСУ прийшли до висновку, що для виселення з предмету іпотеки придбаного за кредитні кошти інше житло не надається, якщо ж виселення здійснюється з предмету іпотеки, яке не придбавалося за кредитні кошти, то колишнього власника можна виселити лише у інше жиле приміщення, яке повинно бути зазначено у рішенні суду. Що ж стосується рішення Великої Палати Верховного Суду, то колегія вирішувала питання співвідношення статті 109 ЖК УРСР, статті 47 Конституції України з статтями 319, 321, 391 ЦК України та статтями 13, 41 Конституції України, які захищають права власника майна і у тому числі надають право вимагати усунення перешкод у користуванні майном з боку третіх осіб. У вирішенні пріоритетності застосування правових норм Велика Палата залишилася вірною установлений практиці Верховного Суду України та вказала, що стаття 109 ЖК УРСР є більш пріоритетною. Свою позицію суд аргументував тим, що дійсно є стаття 41 Конституції України, яка встановлює правило, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Проте, є і стаття 47 Конституції України, яка вказує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. andOthersv. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11. На підставі зазначених принципів та норм Велика Палата проаналізувала і історію внесення змін до статті 109 ЖК УРСР. Так, зміни були внесені Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Підставою для прийняття такого закону стали масові позови банків про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла і, як наслідок до створення напруги в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень. Таким чином, виходячи з положень статті 109 ЖК України позовні вимоги щодо виселення відповідачів у справі без надання іншого жилого приміщення не підлягають задоволенню. Крім того, вимога про виселення з житлового приміщення є похідною та залежить від задоволення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому підстави для її задоволення відсутні. Водночас, відповідач просить суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 2 ст. 258 цього Кодексу визначено позовну давність один рік до вимог про стягнення неустойки. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Старббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»). Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при неналежному виконанні позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Враховуючи, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, 01.12.2010 р. суд ухвалив рішення про розірвання кредитного договору №816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року та стягнення заборгованості, яке набрало законної сили 13.12.2010 року, тому право на пред`явлення позову до основного боржника або ж до майнового поручителя у позивача, з урахуванням строків позовної давності існувало до 13.12.2013 року. Водночас, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки 13.08.2018 року, тобто поза межами строків позовної давності. З огляду на вищевикладене, вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Outcome: dismissed