Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

13 січня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт, використаних при будівництві житлового будинку та гаражу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 26.06.1965 року по 21.10.2000 року. В період шлюбу за спільні кошти був побудований житловий будинок [ADDRESS]. Земельна ділянка під будівництво будинку була виділена відповідачу на підставі рішення Єнакієвського міськвиконкому № 611 від 21 серпня 1985 року. Даний будинок не був введений в експлуатацію та був проданий відповідачем без дозволу позивача. Також позивач з відповідачем збудували за спільні кошти гараж, розташований по [ADDRESS] в загальному місці відводу. Земельна ділянка під будівництво гаражу була відведена на підставі рішення виконкому від 25 серпня 1975 року, протокол № 11. Даний гараж не був введений в експлуатацію. Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 08 квітня 2004 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину будинку та визнання договору купівлі-продажу недійсним. Вартість матеріалів та робіт з будівництву гаражу складає 8 000,00 грн., з будівництву будинку - 113 687,00 грн. За таких обставин позивач просить поновити строк звернення до суду, визнати, що будівельні матеріали та вартість будівельних робіт, використаних при будівництві житлового будинку [ADDRESS], є спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з відповідача 1/2 частину вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт, використаних при будівництві житлового будинку [ADDRESS], у сумі 56 843,50 грн., визнати, що будівельні матеріали та вартість будівельних робіт, використаних при будівництві гаражу, розташованого за адресою: [ADDRESS], є спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з відповідача 1/2 частину вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт, використаних при будівництві гаражу, розташованого за адресою: [ADDRESS], у сумі 4 000,00 грн. Позивач та представник позивача у судовому засіданні просили задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі на підставах, викладених у позові. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача не визнали позовні вимоги, пояснили, що житловий будинок був проданий відповідачем, договір купівлі-продажу даного будинку є дійсним, деякі матеріали на будівництво будинку та гаражу були придбані, проте в якій сумі пояснити не можуть, жодних документів, підтверджуючих придбання будівельних робіт та матеріалів, немає, просили відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Єнакієвського міської ради № 611 від 21 серпня 1985 року [PERSON] виділена земельна ділянка під індивідуальне житлове будівництво по [ADDRESS], площею 600 кв.м (а.с. 11). На підставі рішення виконкому Єнакієвської міської ради від 25 вересня 1975 року відповідачу відведена земельна ділянка під будівництво гаражу в загальному місці відводу по [ADDRESS] (а.с. 10). 25.10.2000 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний (а.с. 12). Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 09 січня 2002 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна задоволені частково (а.с. 5-7). 25 червня 2002 року укладений договір купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 38). Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 08 квітня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 червня 2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 24 жовтня 2006 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину будинку та визнання договору купівлі-продажу недійсним (а.с. 8, 41). Згідно довідки Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Єнакієвське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 13.05.2013 року за вих. № 190, на момент технічної інвентаризації, яка проводилася 17 травня 2002 року, до складу об'єкту нерухомого майна - недобудованого житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], належало: А-1 - незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 65 %; а - веранда; А/п - льох, а1 - ганок, Б - сарай; В - душ, Г - вбиральня; № 1-3 - огорожа; 1 - водопровід. На момент купівлі-продажу (Договір купівлі-продажу жилого будинку незакінченого будівництвом від 26.05.2002 року) даний об'єкт значився як незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю 65 % (а.с. 9). Відповідно до технічного паспорту на гараж [ADDRESS], дійсна вартість гаражу складає 6 946 грн., відновна вартість - 10 432 грн. (а.с. 13). Відповідно до положень ст. 129 Конституції України, одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів . У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Стаття 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України встановлює, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. У відповідності до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. За роз'ясненнями пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. Як зазначено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Суд не вважає за можливе визнати поважною причиною пропуску позовної давності та поновити строк позовної давності для звернення до суду, оскільки надані позивачем суду докази, що підтверджують поважність причини пропуску, а саме: судові рішення від 09.01.2002 року, 08.04.2004 року, від 24.10.2006 року, від 09.07.2013 року (а.с. 5-8, 41-42), постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 11.12.2009 року, 20.01.2011 року, 16.11.2012 року (а.с. 14-17) не підтверджують поважність причини пропуску, позивачу ніщо не заважало у встановлений законом строк звернутися до суду з позовом про поділ майна. Також, аналізуючи доводи сторін та докази, надані ними в обґрунтування своїх доводів та заперечень, судом не було встановлено, які саме, за якою ціною та за які кошти були придбані будівельні матеріали, використані при будівництві житлового будинку [ADDRESS], та при будівництві гаражу, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Також не був встановлений обсяг будівельних робіт та їх вартість, здійснених при будівництві вказаних житлового будинку та гаражу. На дані питання позивач та представник позивача не дали належних відповідей, а до позову жодних належних та допустимих доказів не долучено. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт, використаних при будівництві житлового будинку та гаражу, не підлягають задоволенню повністю. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови позивачеві у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються відповідачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed