Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

13.07.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], в якому зазначено, що 12 липня 2002 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Цюрупинського районного управління юстиції Херсонської області, про що було зроблено актовий запис № 68. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею. Сімейні відносини припинені з червня 2016 року через несумісність характерів та різні погляди на життя, відповідач постійно зловживає спиртними напоями, на підставі чого у них виникають сварки, під час яких відповідач ображає її та принижує її людську гідність, здійснюючи психологічне насильство відносно неї. Вона втратила до чоловіка почуття любові та поваги Спільного господарства не ведуть, хоча проживають в одному будинку. На розірванні шлюбу наполягає, після розірвання шлюбу просить залишити їй чинне прізвище «[PERSON]». 24.05.2018 року від позивача [PERSON] надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за її відсутності. В заяві зазначила, що з моменту звернення до суду шлюбні відносини з відповідачем не відновлювалися. Відповідач в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджено поштовим повідомленням про отримання судової повістки, причина неявки суду не відома. У зв'язку з не явкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. В зв'язку з цим в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 12 липня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Цюрупинського районного управління юстиції Херсонської області, про що було зроблено актовий запис № 68, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.10). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем та знаходиться на її утримані (а.с.11). Сімейні відносини сторони припинили у червні 2016 року через несумісність характерів та різні погляди на життя, а також поведінку відповідача, який зловживає спиртним, ображає позивача та принижує її людську гідність. Спільне господарство не ведуть. Відповідно до положень ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя, що передбачено ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення, тому шлюб слід розірвати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, оскільки позивач наполягає на його розірванні, подружні стосунки між сторонами припинені у червні 2016 року і не відновлювалися, що свідчить про тривалість його формального існування, намірів на примирення та відновлення сім*ї жодна із сторін не виказує, тому суд вважає, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Суд, вирішуючи питання про розірвання шлюбу, вважає за необхідне з'ясувати прізвище позивача після розірвання шлюбу. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із положеннями ч.8 ст.294 ЦПК України, які на підставі ч.9 ст.10 ЦПК України, застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Враховуючи те, що позивач [PERSON] у позовній заяві від 13.07.2017 року зазначила, що вона бажає надалі іменуватися прізвищем «[PERSON]», суд приходить висновку про необхідність залишення позивачеві її чинного прізвища. На пiдставi викладеного,

Outcome: approved