Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

13 листопада 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на її користь: аліменти за минулий період на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 164673 грн.; аліменти на неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття та додаткові витрати на утримання сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 975 грн. щомісячно. Позов обґрунтовано тим, з 01 листопада 2018 року по 01 червня 2020 року спільні діти [PERSON] та [PERSON] проживали разом з позивачем, а після 01 червня 2020 року, старша дочка сторін - [PERSON] стала проживати разом з батьком. В період з 01 листопада 2018 року по 01 червня 2020 року відповідач участі у вихованні дітей не приймав, також не надавав і матеріальної допомоги на їх утримання. На теперішній час відповідач жодним чином не приймає участі у вихованні сина - [PERSON] , не цікавиться його досягненнями у навчанні та його дозвіллям. Позивач самостійно несе витрати на харчування, одяг, шкільне приладдя, книги та додаткові заняття в приватних школах сина [PERSON] , що впливає на її матеріальний стан, оскільки вона не працює та не може самостійно забезпечувати належний рівень матеріального забезпечення дитини. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач подав відзив на позов, у якому позов визнав частково, а саме в частині стягнення з нього на користь позивача аліментів на неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від його заробітку. Щодо стягнення з нього на користь позивача аліментів за минулий час та додаткових витрат заперечував, посилаючись на те, що він приймав та приймає участь у вихованні та утриманні дітей, крім того, старша дочка [PERSON] , після того, як позивач переїхала у своє житло, залишилася проживати разом з ним. Також, 07 грудня 2020 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача аліменти на неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 грудня 2020 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] надіслала до суду відзив, в якому зустрічний позов визнала частково, а саме просила визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісяця. Позивач та її представник у судовому засіданні вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі і просили суд їх задовольнити. Вимоги за зустрічним позовом визнали частково, просили стягнути аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. Відповідач у судовому засіданні свої позовні вимоги згідно зустрічного позову підтримав, але не заперечував проти стягнення з [PERSON] на його користь аліментів на утримання дочки в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісяця, позовні вимоги за первісним позовом визнав частково, а саме в частині стягнення з нього на користь позивача аліментів на неповнолітнього сина - [PERSON] у розмірі 1/4 частини від його заробітку, щодо інших вимог за первісним позовом заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Також відповідач пояснив, що ніколи не ухилявся від сплати аліментів, коли їхав на заробітки за кордон, то передавав кошти своїй матері, яка кожні два тижні давала на утримання дітей по 50 євро та 100 євро раз на місяць для сплати комунальних платежів. Таким чином, відповідач щомісячно сплачував відповідачу по 200 євро, тому [PERSON] до нього у період 01 листопада 2018 року по 01 червня 2020 року вимоги про сплату аліментів не заявляла, оскільки допомогу на утримання дітей він надавав добровільно. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 2002 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2018 року розірвано (а/с 7). Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , (а/с 5 на звороті, 6). 18 квітня 2019 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені від 18.04.2019 (а/с 5). Згідно копії договору про поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності від 05 листопада 2019 року [PERSON] сплатив [PERSON] кошти у розмірі 300000 грн. Згідно п. 4 договору, підписання цього договору свідчить про те, що [PERSON] отримала грошові кошти від [PERSON] в повному обсязі (а/с 35). Таким чином доводи позивача, що відповідач не виплатив на час підписання договору про поділ майна грошових коштів, у зв`язку з чим вона не зверталась з вимогою про стягнення аліментів, спростовуються умовами п. 4 договору. Відповідно до інформації Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, [PERSON] з 04 листопада 2004 року по 20 липня 2020 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а з 20 липня 2020 року і по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а/с 4, 4 на звороті). Як пояснила в судовому засіданні позивач, дана квартира була придбана нею після розподілу майна подружжя, за яким вона отримала кошти від відповідача. Згідно копії довідки від 28 жовтня 2020 року, разом з [PERSON] по місцю її реєстрації за адресою: [ADDRESS] , проживає без реєстрації її син [PERSON] , що також підтверджується копією акта про фактичне проживання особи без реєстрації від 28.10.2020 (а/с 9, 9 на звороті). Відповідно до копії довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 6270 від 07 грудня 2020 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані разом з батьком (а/с 43). У позовній заяві позивач зазначила, що з 01 листопада 2018 року по 01 червня 2020 року їх спільні з відповідачем діти проживали разом з нею, а після 01 червня 2020 року, старша дочка сторін - [PERSON] стала проживати разом з батьком. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки діти та дружина проживали разом з ним в одному приміщенні, а саме у квартирі [ADDRESS] . Він періодично виїздив на заробітки, оскільки за домовленістю з позивачем, мав заробити кошти для виплати їй компенсації за частину спільно нажитого майна, оскільки визнав, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, хоча ця квартира була отримана його матір`ю та приватизована на нього особисто. Відповідач зазначає, що він у період, зазначений позивачем, жив разом із сім`єю, купляв продукти харчування, одяг, книжки та все потрібне для навчання дітям. У період, коли він виїздив на заробітки, то залишав кошти матері, яка через старшу доньку [PERSON] передавала їх позивачу, а саме 100 євро на місяць на дітей та 100 євро на оплату комунальних послуг, тобто щомісяця позивач отримувала по 200 євро від нього. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] (мати відповідача) та [PERSON] (рідна сестра відповідача) суду повідомили, що у періоди, коли відповідач їздив на заробітки, а відсутній він був приблизно по два місяці, а місяць вдома, він залишав кошти матері, а вона кожні два тижні передавала їх по 50 євро через онуку [PERSON] та раз на місяць 100 євро на оплату комунальних платежів. [PERSON] зі свідками в той час не спілкувалася, а тому онука сама дзвонила, як вона казала на прохання матері, і говорила, що вже потрібні кошти. Іноді свідок [PERSON] ходила з племінницею у пункт обміну валют, міняла євро на гривню, бо про це просила мати. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (рідна сестра позивача) суду пояснила, що зі слів сестри їй відомо, що відповідач коштів на сплату аліментів не давав. З осені 2018 року по кінець зими 2019 року свідок відповідача взагалі не бачила. Позивач просить стягнути з відповідача аліменти за минулий час, посилаючись на те, що відповідач не надавав будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей з 01 листопада 2018 року по 01 червня 2020 року, а тому просить стягнути з відповідача аліменти за цей період в розмірі 164673 грн., самостійно розрахувавши суму його доходу в 26000 грн. Відповідач у судовому засіданні заперечував, що він мав такий дохід, адже у Литві , куди він поїхав на заробітки, він ще навчався, складав іспит аби його допустили до роботи, винаймав житло, а тому таких доходів у нього не було. Крім того, він вимушено поїхав на заробітки за домовленістю з позивачем, аби сплатити їй компенсацію за спільне майно. Згідно положень ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Згідно правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 635/6268/18, від 29 січня 2020 року у справі № 756/14483/18, від 18 травня 2020 року у справі № 215/5867/17, аналіз ч. 2 ст. 191 СК України дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. За змістом ч. 2 ст. 191 СК України, стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: - до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; - особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані в результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такою вимогою чи на адресу його місця роботи тощо. Ухилення може виражатися в тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), одержала вимогу про сплату аліментів, проте не виконала її та інші подібні дії. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах визначеного законом строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог. Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У судовому засіданні позивач не зазначила які конкретно заходи вона вживала для одержання аліментів з відповідача у період вказаний у позові та не надала доказів, що він ухилявся від їх сплати. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що передавали кожні два тижні позивачу по 50 євро через онуку [PERSON] та раз на місяць 100 євро на оплату комунальних платежів, оскільки не могли особисто передавати кошти [PERSON] , так як остання з ними не спілкувалася. За таких обставин, підстав для стягнення аліментів за минулий час, суд не знаходить. Щодо вимог позивачів про стягнення аліментів за первісним та зустрічним позовами, суд виходить з наступного. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави -учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вимоги закону, обов`язок батьків утримувати неповнолітню дитину, визнання сторонами позовних вимог в цій частині, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на неповнолітнього сина - [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на неповнолітню дочку - [PERSON] в розмірі 1500 грн. щомісяця до досягнення нею повноліття. Проте, оскільки згідно ч. 2 ст. 184 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону, а тому суд не стягує аліменти у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 975 грн. щомісяця, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз указаної норми закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. На підтвердження понесення додаткових витрат на дитину, позивач посилається на те, що вона оплачує харчування сина в школі, оплачує заняття в секції дзюдо та навчання в Комп`ютерній Академії ШАГ. Як вбачається з копії довідки Громадської організації «Чернігівської школа дзюдо» № 7 від 30 жовтня 2020 року, [PERSON] з грудня 2018 і по теперішній час займається в секції дзюдо та сплачує щомісячний добровільний внесок в розмірі 300 грн. (а/с 10). Оскільки плата за відвідування секції дзюдо не встановлена, а передбачено лише щомісячний добровільний внесок, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача коштів, сплачених як добровільні внески. Щодо понесених позивачем витрат на харчування сина в школі, суд зазначає, що вони не є додатковими в розумінні статті 185 СК України, адже не викликані особливими обставинами, а є витратами на утримання дитини (аліментами). Також, позивачем до позовної заяви додано копію договору № 151011935 від 08 серпня 2020 року про навчання [PERSON] в Комп`ютерній Академії ШАГ. Умовами договору передбачено, що строк навчання становить п`ять років. Крім того, умовами договору передбачена знижка на навчання в розмірі 10 % на перші три місяці навчання при помісячній формі оплаті. Згідно копій квитанцій на оплату навчання в Комп`ютерній Академії ШАГ [PERSON] сплачено: за вересень 2020 року - 1530 грн., за жовтень 2020 року -1530 грн. за листопад 2020 року - 1700 грн. (а/с 15, 28). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не виклав заперечень щодо навчання сина комп`ютерним наукам в Комп`ютерній Академії ШАГ, тобто навчання сина погоджено сторонами, тому суд приходить до висновку, що навчання сина в Комп`ютерній Академії ШАГ можливо віднести до додаткових витрат. Оскільки [PERSON] у Комп`ютерній Академії ШАГ навчається перший рік, договором передбачена певна система знижок, а також п. 4.4 договору про навчання передбачена можливість зміни вартості послуг за навчання, суд приходить до висновку про можливість стягнути з відповідача половину фактично понесених додаткових витрат на дитину в сумі 2380 грн. (1530 грн. + 1530 грн. + 1700 грн. = 4760/2=2380 грн.), а не у визначеній позивачем стабільній сумі наперед. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. Враховуючи викладене,

Outcome: partial