Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

14 липня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути заборгованість за борговою розпискою в сумі 22075 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 10 березня 2015 року по 13 липня 2015 року в сумі 228 грн. 61 коп. та втрати від інфляції за період з 10 березня 2015 року по 01 липня 2015 року в сумі 4646 грн. 65 коп. Також, позивач просить стягнути з відповідача на її користь сплачений при подачі позову судовий збір та витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги уточнили згідно заяви від 28 вересня 2015 року та просили суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи сповіщалася завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем їх реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, її представника та дослідивши матеріали справи, суд знаходить підстави для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до оригіналу боргового зобов'язання від 17 лютого 2015 року, [PERSON] позичила у [PERSON] кошти в сумі 10000 грн. та 500 євро на строк до 09 березня 2015 року. Проте, відповідач у встановлений строк борг позивачу не повернула. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Враховуючи вимоги закону, суд вбачає підстави для задоволення позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача коштів, отриманих за борговою розпискою в сумі 10000 грн. та 500 євро, що на день розгляду справи за офіційним курсом НБУ (2410.3992) становить 12051 грн. 99 коп. Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові від 15.11.2010 року № 3-11гс10 Верховний Суд України зазначив, що аналіз ст. 625 Цивільного кодексу України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасне повернення коштів в сумі 228 грн. 61 коп. підлягає задоволенню. Згідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Таким чином, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача втрат від інфляції за період з 10 березня 2015 року по 01 липня 2015 року в сумі 4646 грн. 65 коп., оскільки позивачем нараховано індекс інфляції на грошові кошти як в гривні, так і в іноземній валюті. У зв'язку з викладеним вище позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції підлягають частковому задоволенню: а саме в сумі 2426 грн. 45 коп., що нараховані на суму 10000 грн. за період з 10 березня 2015 року по 01 липня 2015 року. Також, до матеріалів справи додано квитанцію від 06 липня 2015 року про сплату адвокату [PERSON] 3000 грн. за надані послуги згідно договору № 35 про надання правової допомоги від 06.07.2015 року. До калькуляції вартості правової допомоги включено: консультування з приводу подання позову та розгляду цивільної справи, вивчення судової практики, складання позовної заяви, в тому числі здійснення розрахунків та копіювання документів до позовної заяви, участь у розгляді справи в суді. У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 р. № 23-рп/2009 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст. 59 Конституції України (справа про правову допомогу), висловлена правова позиція щодо правової допомоги, згідно з якою правова допомога є багатоаспектною і включає, крім інших її видів, також представництво в судах. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. У частині першій ст. 59 Конституції України не міститься обмежень стосовно кола суб'єктів надання правової допомоги та вимог щодо їх професійної підготовки, а у частині другій передбачено, що для забезпечення права на захист та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура. Такі витрати підлягають компенсації відповідно до положень ст.ст. 84, 88 ЦПК України і з урахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Враховуючи категорію складності справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу, надану адвокатом при складанні позовної заяви та участі у судовому засіданні (загалом 2 години роботи) у розмірі 1038 грн. 40 коп.( 487 грн. 20 коп.+ 551 грн. 20 коп., бо на час розгляду справи збільшився розмір мінімальної заробітної плати), в розрахунку 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи, як це передбачено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial