Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-01 00:00:00

14 квітня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить ухвалити рішення згідно якого, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: м. Харків, вул. Лисенко, 3, та зняти її з реєстрації за вказаною адресою. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], належить на праві власності 25/100 частини будинку квартирного типу за адресою: м. Харків, вул. Лисенко, 3. Відповідач [PERSON] оселилася у вказаному будинку у червні 2003 року у якості співмешканки та була зареєстрована за даною адресою 17.07.2004 року. У 2011 році, у звязку з виниклими неприязними відносинами між ним та відповідачем, їх стосунки були припиненні та відповідач забравши всі свої особисті речі виїхала з зазначеного житлового приміщення, фактично в якому вона не мешкала з липня 2011 року та до теперішнього часу. Квартирою відповідач не цікавиться, комунальні послуги не сплачує. Ніяких перешкод у проживанні за вищевказаною адресою відповідачу не чинилися. Місце знаходження [PERSON] позивачу не відоме, будь-які її речі в квартирі відсутні. Тому, позивач вважає, що відповідач [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням за адресою: м. Харків, вул. Лисенко, 3, оскільки вона не мешкає в квартирі понад один рік без поважних причин. У судовому засіданні позивач та його представник свій позов підтримали у повному обсязі та підтвердили обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи сповіщалася належним чином, шляхом надання повідомлення до редакції газети Слобідський край». Вислухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до висновку про законність і обґрунтованість позову та можливість його задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 1-1466, належить на праві власності 25/100 частини будинку квартирного типу за адресою: м. Харків, вул. Лисенко, 3 (а.с.4,5). Згідно даних домової книги та довідки комітету району в місті жителів приватного сектору Жовтневого району м. Харкова від 29.03.2016 року, у вищевказаному житловому приміщенні зареєстровані позивач та з 17.07.2004 року відповідач [PERSON] (а.с.6-11). У судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] більше трьох років в вищевказаному будинку не проживає. Вищевикладені обставини підтверджуються відповіддю начальника Жовтневого ВП Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області від 01.04.2016 року. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що відповідач [PERSON] у будинку №3 по вул. Лисенко в м. Харкові не мешкає. Їм це достовірно відомо, оскільки вони мешкають по сусідству та тісно спілкується з позивачем. Не вірити поясненням вищевказаних свідків, у суду немає ніяких підстав, оскільки вони є сторонніми особами, які не зацікавлені у розгляді справи на користь позивача. За правилом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду з позовом про захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; та своїми правами щодо предмету спору розпоряджається на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997р №475/57-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку», «;Протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача в зазначеному вище будинку, порушує права позивача, як власника, на право володіння, користування та розпорядження зазначеним будинком. За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2011 року у справі про усунення перешкод у користуванні власністю вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК України). За таких обставин вимоги щодо зняття з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. На підставі викладеного й

Outcome: partial