Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

14 лютого 2018 року представник позивача Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, в інтересах малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про позбавлення [PERSON], [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON]; стягнення на них аліментів у розмірі 1/4 частки заробітку відповідачів щомісячно до досягнення дітей повноліття, посилаючись на те, що відповідачі не проявляють ніякої турботи, на протязі шести місяців дітей не відвідували, повністю ухилилися від турботи та матеріального забезпечення дітей. 15 березня 2018 року до суду надійшло повідомлення з пошти, що позовна заява з додатками та ухвалою про відкриття провадження у справі, які направлялись на адресу відповідача [PERSON], повернута, відповідач відзив на позовну заяву не надав. Відповідач [PERSON] отримала позовну заяву з додатками та ухвалою суду про відкриття провадження у справі 15 березня 2018 року, відзив на позовну заяву не надала. Представник третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради отримав позовну заяву з додатками та ухвалою суду про відкриття провадження у справі 15 березня 2018 року, пояснення не надав. 15 березня 2018 року до суду надійшло повідомлення з пошти, що позовна заява з додатками та ухвалою про відкриття провадження у справі, які направлялись на адресу третьої особи КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області», повернута, представник третьої особи пояснення на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що з 04 серпня 2017 року у КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» тимчасово на повному державному забезпеченні знаходяться малолітні діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], батьком яких є відповідач [PERSON], [INFO], матір'ю - [PERSON], [INFO]. Відповідачі самоусунулись від виховання та утримання своїх дітей, не надають грошей чи іншого утримання, протягом шести місяців дітей не відвідували, не піклувалися про них, не цікавились станом їхнього здоров'я, не піклувалися про їхній фізичний, духовий і моральний розвиток, не дбали про їхне нормальне самоусвідомлення. Згідно зі ст. 141 СК України, проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з ч. 4, 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, надала до суду висновок за № 2210/01-11 від 15 грудня 2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [PERSON] щодо малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON]. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно зі ст. 50 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з ч. 1 ст. 9 цієї Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, з відповіді Малиновського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області за № 38/5305 від 29 вересня 2017 року вбачається, що [PERSON] притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності: за ч. 3 ст. 185 КК України з 02 липня 2009 року по 02 липня 2010 рік; за ч. 2 ст. 309 КК України з 24 жовтня 2006 року по 20 березня 2012 рік; за ч. 1 ст. 185 КК України з 19 вересня 2009 року по 30 січня 2012 рік; за ч. 1 ст. 289 КК України з 14 квітня 2009 року по 08 серпня 2012 рік; за ст. 177 КУпАП від 14 серпня 2017 року; за ч. 1, 2 ст. 178 КУпАП від 22 липня 2017 року; за ч. 1 ст. 175-1 КУпАП від 08 лютого 2017 року; за ч. 1 ст. 178 КУпАП від 08 лютого 2017 року; за ст. 177 КУпАП від 23 січня 2017 року; за ст. 173 КУпАП від 01 серпня 2017 року; та був сімейним насильником з 06 серпня 2013 року по 05 серпня 2014 рік. Відповідно до цієї ж відповіді, [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності: за ч. 1 ст. 178 КУпАП від 06 лютого 2017 року; за ст. 177 КУпАП від 18 січня 2017 року; за ч. 1 ст. 175-1 КУпАП від 11 січня 2017 року; за ч. 1 ст. 184 КУпАП від 21січня 2017 року; за ст. 177 КУпАП від 15 вересня 2017 року; за ч. 1, 2 ст. 175-1 КУпАП від 22 липня 2017 року; та була сімейним насильником з 18 липня 2013 року по 17 липня 2014 рік. Згідно зі ст. 9 Декларації прав дитини , яка прийнята резолюцією за № 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина має бути захищена від усіх форм недбалого ставлення, жорстокості та експлуатації. Вона не повинна бути об'єктом торгівлі в будь-якій формі. Суд вважає, що є всі підстави для позбавлення [PERSON], [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], оскільки вони ведуть аморальний спосіб життя, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їхне навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їхній фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дітьми в обсязі, необхідному для їхнього нормального самоусвідомлення; не надають дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їхнього внутрішнього світу; не створюють умов для отримання ними освіти. Що стосується позовних вимог щодо стягнення аліментів, суд приймає до уваги наступні підстави. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно з положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст. 180, ч. 2 ст. 181 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 ст. 6 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991 року, встановлено, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що з відповідачів підлягає стягненню аліменти на малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], у розмірі по 1/4 частки заробітку (доходу) відповідачів, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позовну заяву подано КРА ОМР, як орган опіки та піклування, - юридичною особою - позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп. за кожну немайнову вимогу. З позовної заяви вбачається, що позивач звернувся з двома вимогами до кожного з відповідачів, у зв'язку з чим, суд вважає, що стягненню з відповідачів у дохід держави підлягає судовий збір у розмірі по 3524 грн. 00 коп.

Outcome: approved