Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

14.09.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] примусово зняти відповідача з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS]. При цьому позивач посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS], у якій зареєстрований, але більше 3-х років не проживає відповідач. Факт реєстрації відповідача призводить до порушення прав позивача як власника майна, у зв'язку із чим позивач змушена звернутись до суду. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. До суду надано заяву позивача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Окрім того, матеріали справи містять письмові пояснення представника третьої особи Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради та заяву [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує. Судом 13.11.2017 року залучено до участі у справі третю особу [PERSON] Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Вказана обставина підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 27.05.2005 року та витягом про реєстрацію права власності /а.с. 7-9/. Судом досліджено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] /а.с. 10-11/. Згідно довідки /виписка з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію/ № 1744 від 04.09.2017 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], 1951 року народження, [PERSON], 1980 року народження, [PERSON], 1986 року народження /а.с. 12/. З акту, складеного 07.09.2017 року жителями будинку [ADDRESS], вбачається, що [PERSON] протягом 3-х років у квартирі [ADDRESS] фактично не проживає, особисті речі у квартирі відсутні. Актуальна адреса [PERSON] невідома /а.с. 13/. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Згідно з п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом. Оскільки, факт реєстрації відповідача призводить до порушення прав позивача як власника майна, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивача порушені, що призвело до звернення позивача до суду за захистом. Суд зазначає, що спірні правовідносини регламентуються положеннями ст. ст. 317, 319, 321, 405 ЦК України. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ході розгляду справи судом не виявлено норм права, на які посилалися сторони, що не підлягають застосуванню до даних правовідносин. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач понад три роки не проживає у квартирі [ADDRESS] то позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Разом із тим, суд зазначає, що позовні вимоги [PERSON] про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] не підлягають задоволенню, так як заявлені некоректно та надмірно. Оскільки, вказане рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, після набрання чинності є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. Тобто є порядком виконання судового рішення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені.

Outcome: partial