Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

13.03.2018 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про захист честі та гідності та стягнення моральної шкоди, мотивуючи свій позов тим, що з 1990 року він є інвалідом 1 групи, яка встановлена МСЕК. Інвалідність отримана ним під час виконання обов'язків військової служби. 10.01.2007 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб. На час укладення шлюбу в 2007 році відповідач була обізнана про його хворобу. Останнім часом стосунки з [PERSON] почали псуватися. Після з'ясування стосунків, [PERSON] повідомила його, що вона має іншого чоловіка, з яким має на меті створити іншу сім'ю, а тому шлюб необхідно розірвати. Після даного повідомлення він отримав душевну травму, від якої не може відійти навіть зараз. 29.12.2017 року шлюб між ними було розірвано. В лютому 2018 року йому стало відомо, що [PERSON] надіслала заяви до начальника Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Міністерства юстиції України Тимченко Олега Володимировича, в яких висловлювала наступне «…. Мій колишній чоловік ([PERSON], [INFO] мешкає за адресою: [ADDRESS], інвалід 1-ої групи по зору, який знаходиться на постійному обліку в психоневрологічному диспансері (м. Полтава, вул. Зигіна, 3)». «Крім цього, я як супруга, являюсь його опікуном, йому до пенсії донараховують за це частину, якщо я опікун, як я можу сама з собою підписувати договір». «…. Крім цього, колишній чоловік багато років знаходиться на обліку у психоневрологічному диспансері і не здатний усвідомлювати значення своїх дій». У вище наведених заявах є недостовірна інформація, яка принижує його честь та гідність та підлягає скасуванню. Просив позов задовольнити. Відповідно до ухвали від 14.03.2018 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду. Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Полтави від 13.04.2018 року по справі призначено судово-психологічну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: 1.Чи спричинені [PERSON] страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що сталась, як наслідок розповсюдження недостовірної інформації [PERSON]? 2. В чому саме полягали моральні страждання [PERSON], яка їх інтенсивність, глибина чи тривалість? 3. Якщо [PERSON] завданні страждання (моральна шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завданні страждання? Провадження у справі зупинено. Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Полтави від 15.06.2018 року відновлено провадження по справі. Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Полтави від 06.08.2018 року по справі призначено судово-психологічну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: 1.Чи спричинені [PERSON] страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що сталась, як наслідок розповсюдження недостовірної інформації [PERSON]? 2. В чому саме полягали моральні страждання [PERSON], яка їх інтенсивність, глибина чи тривалість? 3. Якщо [PERSON] завданні страждання (моральна шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завданні страждання? Провадження у справі зупинено. Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Полтави від 04.02.2019 року відновлено провадження по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Книш С.І. позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник акдвокат Тимохіна Л.С. позов не визнали та просили суд відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача адвоката Книш С.І., відповідача [PERSON], представника відповідача адвоката Тимохіну Л.С., вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 1990 року є інвалідом 1 груп, яка встановлена МСЕК №1 м. Полтави (а.с. 6). Встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 10.01.2007 року був зареєстрований шлюб (а.с. 8). 29.12.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER], виданого Київським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Встановлено, що 23.01.2017 року та 24.01.2017 року [PERSON] направила заяви начальнику Головного територіального управління юстиції у Полтавській області міністерства юстиції України Тимченку О.В., в яких прохала надати правову оцінку договору міни, який укладено 01.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] та зареєстровано приватним нотаріусом Руденко Н.Ю. Позивач [PERSON] вважає, що саме у цих заявах від 23.01.2017 року та 24.01.2017 року спрямованих [PERSON] до ГТУЮ у Полтавській області були викладені відомості, які позивач бажає спростувати, вважаючи, що інформація викладена у них є недостовірною та такою, що принижує його честь та гідність. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх економічних, політичних та особистих прав та законних інтересів та скаргою про їх порушення. Зі змісту заяв від 23.01.2017 року та 24.01.2017 року вбачається, що [PERSON], направляючи звернення до начальника ГТУЮ в Полтавській області, реалізовувала свої права, передбачені Законом України «Про звернення громадян», а не розповсюджувала інформацію щодо позивача. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Статтею 40 Конститтуції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до роз'яснень, які викладені у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із скаргою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно положень статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Враховуючи вимоги чинного законодавства України, встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недостовірною інформацію та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. У зв'язку з відмовою в задоволені позову в повному обсязі судові витрати не підлягають до відшкодування.

Outcome: dismissed