Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

13 травня 2014 року [PERSON], [PERSON] звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки, посилаючись на те, що 20 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом за яким є квартира [ADDRESS], однак на час укладення договору право користування цією квартирою мав неповнолітній на той час [PERSON], [INFO], та який був там зареєстрований. Відповідно до Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» не припустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, що їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей, для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Однак при укладенні договору іпотеки згоди органу опіки та піклування не було, тому відповідно до ст.ст.203, 215 ЦК України позивачі просять їх позов задовольнити. В судовому засіданні [PERSON], яка діяла у власних інтересах та інтересах іншого позивача [PERSON] на підставі довіреності позовні вимоги підтримала в тому обсязі, що визначений у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи прийшов до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні 20 лютого 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку квартири [ADDRESS] в рахунок забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед банком за кредитним договором №0702/907, а саме повернення кредиту в розмірі 70 000 доларів США, сплати процентів, у розмірі 14 відсотків річних та можливих штрафних санкцій. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Підстави для недійсності правочину визначені ст.ст.203,215 ЦК України. Про те, в судовому засіданні позивачем ці обставини, на які вона посилається як обґрунтування позовних вимог належними та допустимими доказами доведені не були, а тому, в задоволенні позову з цих підстав слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Посилання позивачів на те, що договір іпотеки від 20 лютого 2007 року був укладений без згоди органу опіки та піклування, оскільки право на користування предметом іпотеки на час укладення договору мав неповнолітній син іпотекодавця, є необґрунтованими, оскільки відповідні обставини в судовому засіданні встановлені не були, натомість в матеріалах справи, містяться завірені копії документів, на підставі яких було укладено договір іпотеки, зокрема письмова заява [PERSON] від 20 лютого 2007 року, в якій вона як власник нерухомого майна зазначила, що право користування квартирою [ADDRESS] малолітні та неповнолітні діти не мають, на підтвердження чого надала довідку ЖЕК №4 від 20 лютого 2007 року №315, з якої вбачається, що осіб, які мали зареєстроване місце проживання у квартирі не має. Відповідно до п.44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. З довідки ЖЕК №6 від 10 липня 2014 року вбачається, що позивачі були зареєстровані у квартирі, яка є предметом іпотеки за договором з 8 листопада 2001 року по 15 лютого 2007 року, а згідно довідки №106 ЖЕК №6 від 14 лютого 2013 року позивачі повторно зареєстрували своє місце проживання у квартирі з 4 березня 2008 року, з огляду на що, на час укладення договору 20 лютого 2007 року обставин, які б зумовлювали порушення прав позивачів не існувало, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed