Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

13 липня 2018 року [PERSON] , звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що [INFO] померла її мати [PERSON] . 07 вересня 2011 року вона склала заповіт, посвідчений Червоноградською державною нотаріальною конторою. Згідно заповіту всі грошові вклади з відповідними відсотками та перерахованою компенсацією у будь-якій сумі, де б вони не знаходилися, у будь-якому банку України , а також цінні папери, що будуть належати їй на час смерті заповіла в рівних частинах [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . А все решта належне їй рухоме і нерухоме майно, у чому б таке не полягало і де б воно не знаходилося, як набуте до написання заповіту так і отримане після його посвідчення до моменту смерті і на що за законом вона матиме право заповіла [PERSON] . Позивач доводиться спадкоємницею по заповіту після смерті матері, а тому звернулася із заявою про прийняття спадщини до Радехівської державної нотаріальної контори, де була відкрита спадкова справа № 106/2015 після смерті [PERSON] . Як вказано в заповіті, мати заповіла позивачці все рухоме і нерухоме майно, яке буде належати їй на день смерті. До такого майна, на яке вона має право як спадкоємець по заповіту після смерті матері належить будинковолодіння [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,7140 га. на території Корчинської сільської ради Радехівського району Львівської області. Листом від 30.05.2018 року № 264 Радехівська державна нотаріальна контора повідомила позивача, що видати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,7140 га не може, оскільки відсутній правовстановлюючий документ - оригінал Державного акта на земельні ділянки та рекомендувала звернутися в суд про визнання права власності на спадкове майно. Оригінал Державного акта на право приватної власності на землю, серії [NUMBER] знаходиться у Головному управлінні Держгеокадастру Радехівського району Львівської області. На підставі цього оригіналу Державного акта на право приватної власності на землю позивачу видана копія цього документа, яке належно завірено у встановленому законом порядку - перший примірник вказаного вище Державного акта був виданий на руки матері позивача [PERSON] , але був загублений, про що ще за її життя було зроблено оголошення, щоб вважати недійсним втрачений Державний акт на землю серія [NUMBER] на ім`я [PERSON] в газеті «Народна справа 30 березня 2012 року. Позивач не має іншого способу захистити своє право на власність земельної ділянки в порядку спадкування, а тому змушена за вирішенням даного питання звертатися в суд. Просить постановити рішення, яким визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на земельну ділянку площею 0,7140 га, яка складається із двох земельних ділянок площею 0,5926 га - кадастровий номер [NUMBER] вартістю 32867,15 грн,. та площею 0,1212 га кадастровий номер [NUMBER] вартістю 1399,37 грн,. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Корчинської сільської ради Радехівського району Львівської області в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . У підготовче судове засідання позивач з`явилася, позов підтримує повністю та просить задоволити. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання з`явився, позов визнає повністю та просить задоволити. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання з`явилася, позов визнає повністю та просить задоволити. У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Корчинської сільської ради Радехівського району Львівської області 14 січня 2015 року (а.с.10). Родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданого 24 січня 1968 року, де [PERSON] народилася [INFO] , в графі батьки значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданим Червоноградським районним відділом реєстрації актів цивільного стану у Львівській області від 25 вересня 1999 року, [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.12). 7 вересня 2011 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений Червоноградською державною нотаріальною конторою, згідно якого всі грошові вклади з відповідними відсотками та перерахованою компенсацією у будь-якій сумі, де б вони не знаходилися, у будь-якому банку України , а також цінні папери, що будуть належати їй на час смерті заповіла в рівних частинах [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Все решта належне їй рухоме і нерухоме майно, у чому б таке не полягало і де б воно не знаходилося, як набуте до написання заповіту так і отримане після його посвідчення до моменту смерті і на що за законом вона матиме право заповіла [PERSON] (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, серії АВО №385542, виданим державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори 12.12.2000 р., спадкоємцем майна, а саме жилого будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] , яке належало [PERSON] є його дружина [PERSON] , яка в подальшому зареєструвала за собою даний будинок, що підтверджується реєстраційним посвідченням, серії [NUMBER] від 14.12.2000 р., за реєстровим №79 (а.с.13,14). Листом від 30.05.2018 року № 264 Радехівська державна нотаріальна контора відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,7140 га, оскільки відсутній правовстановлюючий документ - оригінал Державного акту на земельні ділянки (а.с.15). Згідно копії Державного акту на право приватної власності на землю, серії [NUMBER] , виданого 23.01.2001 року головою Радехівської райдержадміністрації на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації від 4.05.2000 року №185, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №11247, вбачається, що земельна ділянка, площею 0,7140 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Корчинської сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] , що також підтверджується Витягами з Державного земельного кадастру про земельні ділянки (а.с.16,19-28). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved