Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

14 липня 2017 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником будинку [ADDRESS]. Відповідач, з яким вона розлучена згідно з рішенням Згурівського районного суду від 28.07.2016, зареєстрований за цією адресою, проте в будинку не проживає понад два роки. Забрав свої речі та переїхав проживати до батька. Вона перебуває в скрутному матеріальному становищі, проживає разом із сином. Реєстрація відповідача в її будинку змушує сплачувати зайво нараховані комунальні платежі, якими він не користується, тому просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала повністю, відповідач повторно в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був оповіщений у встановленому порядку за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку та за місцем фактичного проживання, про причини неявки суду не повідомив, своїх заперечень на позов суду не надав. В судовому засіданні позивач надала пояснення, які повністю відтворюють зміст позовних вимог. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що відповідач з 2014 року у спірному будинку не проживає та не з'являється, не відноситься до нього як до свого основного місця проживання, витрат по його утриманню не несе. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (до укладення шлюбу - [PERSON]) на підставі Договору дарування від 05.05.2004 (а.с. 8, 9 - копії Договору дарування, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно). У спірному будинку зареєстрований та відсутній без поважних причин понад два роки відповідач [PERSON] Це житло не є його постійним місцем проживання та він не відноситься до нього як такого, не приймає ніякої участі в його утриманні, тягар утримання несе позивач, не веде з позивачем - власником будинку спільного господарства, з якою розлучений згідно з рішенням Згурівського районного суду від 28.07.2016 (а.с.6, 7, 10, 12-13 - довідка, акт обстеження житлово-побутових умов, квитанції). Відповідач [PERSON] з 2014 року проживає [ADDRESS] у будинку свого батька (а.с.17 - довідка). Зазначені обставини підтвердила також свідок [PERSON] В ході розгляду справи не встановлено, що між сторонами існують договірні відносини з приводу користування житлом. Доказів проживання у спірному будинку чи його утримання відповідачем суду не надано. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Заслухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю, так як в судовому засіданні доведено, що відповідач відсутній в спірному житловому будинку без поважних причин понад один рік, між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом, тому він втратив право на користування спірним житловим будинком, що належить позивачу на праві приватної власності. Позивач є громадянкою, евакуйованою у 1986 році із зони відчуження, категорія 2 (а.с.11 - копія посвідчення), а відтак звільненою від сплати судового збору. Судові витрати підлягаю стягненню із відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved