Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

13.12.2016 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право на завершення приватизації, виготовлення технічної документації та отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яким є земельна ділянка за [NUMBER] загальною площею 02 га, розташована на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, призначена для ведення особистого селянського господарства, після смерті [INFO] її матері - [PERSON]. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] зазначила, що [INFO] померла її матір - [PERSON]. Після смерті матері залишилася спадщина, яка складається, зокрема, із грошових вкладів матері в Ощадному банку та права на незавершену приватизацію земельної ділянки за [NUMBER] площею 02 га, що знаходиться на території Лозівської сільської ради Шаргородського району і виділена спадкодавцю відповідно до розпорядження Шаргородської районної державної адміністрації від 23.02.2004 року за №60. Спадкоємцем [PERSON] за законом є вона. Спадщину вона прийняла та вже частково оформила, зокрема, спадкові права на грошові внески. При оформленні спадщини на земельну ділянку встановлено, що її матір включена до списку осіб, які мають право на земельну ділянку на підставі рішення Шаргородської РДА за №60 від 23.02.2004 року. Зазначене підтверджується наявністю прізвища матері за порядковим номером [NUMBER] в додатку до розпорядження Шаргородської РДА від 23.02.2004 року №60. При житті її матір розпочала приватизацію земельної ділянки на території Лозівської сільської ради, але не завершила, так як померла у 2005 році. При зверненні до нотаріуса з метою оформлення спадщини їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку через відсутність державних актів чи інших правовстановлюючих документів про право власності матері на цю земельну ділянку. В судове засідання представник позивачки [PERSON] - [PERSON], що діє на підставі довіреності від 30.05.2016 року (а.с.16), не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його та позивачки відсутності через неможливість прибути в судове засідання, позовні вимоги підтримує у повному обсязі з тих підстав, що зазначені в позові. Просить позов задовольнити (а.с.55). Представник відповідача - Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не з'явився. Лозівський сільський голова Гринчак О.С. подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, у якій також зазначила про те, що відповідач позов [PERSON] визнає та не заперечує щодо його задоволення (а.с.56-57). Представник третьої особи - відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області в судове засідання не з'явився, але від начальника Відділу до суду надійшла заява, в якій він просить розгляд справи проводити у відсутності представника Відділу, позовні вимоги [PERSON] визнає, не заперечує щодо їх задоволення (а.с.48). Представник третьої особи - Шаргородської РДА Дмитришина Т.Г., яка діє на підставі довіреності від 14.12.2016 року (а.с.47), в судове засідання не з'явилася, 27.12.2016 року подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника Шаргородської РДА, щодо задоволення позову [PERSON] не заперечує (а.с.46). В судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому представники позивачки, відповідача, третіх осіб заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутності та у відсутності позивачки, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] в с. Лозова померла матір позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.8). Факт родинних відносин між позивачкою та померлою [PERSON] підтверджено свідоцтвом про народження [PERSON] та свідоцтвом про її одруження (а.с.6, 7). Спадщину після смерті [PERSON] прийняла за законом, відповідно до норм діючого ЦК України, донька останньої - [PERSON], що підтверджується матеріалами спадкової справи №616/08 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.26-43). Інші спадкоємці [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] спадщини після смерті матері не прийняли і на неї не претендують, про що подали нотаріусу відповідні заяви (а.с.28, 29). Позивачка частково оформила свої спадкові права, зокрема, на спадкове майно, яке складається з грошових внесків з нарахованими відсотками та компенсаціями, що зберігається в Шаргородському ТВБВ №10001/041 ВАТ Ощадбанк по філії 2914/06 на особовому рахунку №3706, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.06.2008 року (а.с.41). До складу спадкового майна після смерті [PERSON] належить також право на завершення приватизації на земельну ділянку за [NUMBER] загальною площею 02 га ріллі, що знаходиться на території Лозівської сільської ради, надана для ведення особистого селянського господарства. Вказана обставина підтверджується розпорядженням Шаргородської районної державної адміністрації за №60 від 23.02.2004 року «Про затвердження проекту відведення земельних ділянок громадянам для ведення та розширення особистих селянських господарств з земель резервного фонду та земель запасу Лозівської сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки», відповідно до якого вилучено із земель резервного фонду та із земель запасу Лозівської сільської ради, відповідно, 104,31 га та 26,52 га - для ведення особистого селянського господарства та надано для ведення та розширення особистих селянських господарств громадянам, які проживають на території Лозівської сільської ради, з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки, згідно з додатком (а.с.12, 50-51). Додатком до вказаного розпорядження є «Список громадян, які проживають на території Лозівської сільської ради та отримують державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства», в якому під [NUMBER] значиться матір позивачки - [PERSON], якій виділено земельну ділянку за [NUMBER] площею 02 га, в тому числі ріллі - 02 га (а.с.13, [NUMBER]-54). Таким чином, означена земельна ділянка не є самовільно зайнятою, а передана у власність спадкодавцю [PERSON] на підставі рішення Шаргородської РДА. Спадкодавець [PERSON] не отримала державного акту на вказану земельну ділянку, але, як встановлено судом, включена до «Списку громадян, які проживають на території Лозівської сільської ради та отримують державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства». Таким чином, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] розпочала процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до норм чинного на той час земельного законодавства України, проте документів про право власності на земельну ділянку не отримала, так як померла. Враховуючи що матір позивачки - [PERSON] при житті не завершила процедуру приватизації земельної ділянки, яка була виділена їй для ведення особистого селянського господарства площею 02 га ріллі, то право на завершення приватизації і отримання правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку входить до складу спадщини після її смерті. Позивачка [PERSON], яка прийняла та частково оформила спадщину після смерті матері [PERSON], не може оформити спадщину на означену земельну ділянку через відсутність документів про право власності, у зв'язку із чим 27.01.2016 року державним нотаріусом Шаргородської ДНК Масилюк Р.М. відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.14). Лозівською сільською радою не продовжено позивачці процедуру приватизації означеної земельної ділянки, що входить до складу спадщини після смерті [PERSON], оскільки відповідно до норм діючого на сьогодні цивільного та земельного законодавства це не входить до компетенції органу місцевого самоврядування. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України, ЦПК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Так, згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття, в тому числі внаслідок спадкування, та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.ч.1 ст.1268 ЦК України). В силу ст.116 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку, в силу вимог ст.126 ЗК України, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку правовстановлюючого документа на земельну ділянку; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст.1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. За приписами ст.ст.1217, 1218 ЦК України та ст.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94, право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що спадкодавець [PERSON] у визначений законом спосіб не набула права власності на земельну ділянку [NUMBER] площею 02 га ріллі, оскільки не завершила процедуру її приватизації та не отримала правовстановлюючого документу. Згідно з правовою позицією, викладеною у п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно із ст.125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Визнання за позивачкою права на завершення приватизації земельної ділянки не порушує права та інтереси інших осіб. Оскільки право [PERSON] на оформлення її спадкових прав на спадщину померлої матері [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз.6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини 4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що відповідачем - Лозівською сільською радою визнано позовні вимоги [PERSON], то суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову.

Outcome: approved