Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

13.08.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом до ОКВПВКГ «Миргородводоканал» про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказав, що працював на посаді диспетчера аварійно-відновлювальної служби в ОКВПВКГ «Миргородводоканал» з 11.11.1992 по 29.05.2019. Звільнився за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного договору на підставі ст. 38 КЗпП України. Станом на дату звільнення йому не виплатили вихідну допомогу в розмірі 3-х місячного середнього заробітку. Крім того в трудовій книжці виклали неправильне формулювання його звільнення, без зазначення ч.3 ст. 38 КЗпП України. В зв`язку з чим просить суд змінити формулювання запису про звільнення вписавши частину 3 статті 38 КЗпП України та стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі трьох місячного середнього заробітку, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 29.05.2019 до винесення рішення у справі та моральну шкоду в сумі 20 000 грн. Ухвалою суду від 16 серпня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.64). В судовому засіданні [PERSON] , позові вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, позов просив задовольнити. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити як законний та обґрунтований. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.69, 105) та відзив на позовну заяву (а.с.70-72). В своєму відзиві просив позовну заяву залишити без задоволення. Зазначив, що 29.05.2019 було звільнено [PERSON] з посади диспетчера аварійно-відновлювальної служби ОКВПВКГ «Миргородводоканал» на підставі його заяви за п.3 ст. 38 КЗпП України, наказ №46 від 18.05.2019. Запис про звільнення зроблений у відповідності до вимог заповнення трудових книжок, що регулюється положенням пп.2.26 Наказу N 58 від 29.07.93 Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, з посиланням на статтю 38 КЗпП України, що відповідає чинному законодавству. Крім того, при звільнені йому було виплачену вихідну допомогу в сумі 3362,65 грн, шляхом зарахування його заборгованості перед підприємством. Заборгованість виникла в зв`язку з утриманням за 14 календарних днів наперед використаної щорічної відпустки при звільненні. З приводу стягнення моральної шкоди зазначив, що позивачем не обґрунтовано та не зазначено характер і обсяг страждань, їх тривалості, тяжкість. В зв`язку з чим в задоволенні позову просив вимовити в повному обсязі. 24.09.2019 від позивача надійшло клопотання про повернення відповідачу відзиву без розгляду, оскільки він не відповідає вимогам п.2 ч.3 ст. 178 ЦПК України та не був направлений позивачу одночасно з його направленням до суду. Судом встановлено, що відзив на позовну заяву був переданий через канцелярію суду з порушення строку його подачі. Відзив подано 19.09.2019, але останній день для подачі відзиву є 09.09.2019. На підставі ч.8 ст. 187 ЦПК України суд не бере до уваги відзив на позовну заяву і вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, враховуючи вимоги ч.1 ст. 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторона була належним чином повідомлена про дату, час і місце цього засідання, та його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлено,\~що позивач\~ [PERSON] \~прийнятий на\~посаду начальника\~ділянки водопроводу Миргородського управління водоканалу з 11.11.1992 наказ №87 від 13.11.1992 (а.с.18,77). 29.05.2019 був звільнений з роботи диспетчера аварійно-відновлювальної служби, на підставі його заяви поданої 13.05.2019 за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженими ним органом законодавства про працю, умов колективного договору за ст. 38 КЗпП України, наказ № 46 від 18.05.2019 (а.с.15,16,19). У день звільнення 29.05.2019 з [PERSON] не було проведено повного розрахунку. Йому не виплачена вихідна допомога в розмірі трьох місячного середнього заробітку, що підтверджується розрахунковим листом №2 за травень 2019 року, довідкою про дохід (а.с. 17, 73). Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Так, сума заробітної плати за два останні місяці, які передували звільненню становить 9 408,31 грн (5318,64 грн заробітна плата за березень + 4089,67 грн за квітень). 4704,16 грн середня заробітна плата за місяць (9 408,31 грн / 2 місяці). Тобто, при звільненні відповідач повинен був виплатити позивачу - 14 122,48 грн (4704,16 грн х 3 м), яка дорівнює його тримісячному середньому заробітку. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно положень статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Наявність порушення відповідачем трудового законодавства також підтверджується поясненнями допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] , який зазначив, що працював водієм в ОКВПВКГ «Миргородводоканал». Підприємством не надавався працівникам спецодяг, спецзасоби, внаслідок чого позивач хвилювався, що негативно впливало на його стан здоров`я. Відповідно до\~ст.ст.116\~КЗпП України та п.2.10 колективного договору укладеного між адміністрацією та трудовим колективом на 2015-2020 роки прийняті на загальних зборах трудового колективу протокол №19 від 28.05.2015 при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Положеннями статті 117\~КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими порядком, який встановлюється Кабінетом Міністрів України, Порядком обчислення середнього заробітку визначеного постановою КМУ №100 від 8 лютого 1995 року. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту, суд вважає необхідним позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити, стягнувши із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.05.2019 по 19.12.2019 включно, у сумі 68783 грн з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів, виходячи з розрахунку: 481 грн - середньоденна заробітна плата х 143 робочі дні = 68783 грн сума станом на 19.12.2019 день ухвалення рішення. Середньоденна заробітна плата становить 481 грн, що підтверджується довідкою про дохід, наданою відповідачем на вимогу суду (а.с.74). Положеннями ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України встановлено, що власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Врахувавши положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вивчивши наявні у справі письмові докази та встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди у зв`язку з порушенням його права на працю, зокрема, в частині не проведення розрахунку при звільненні, та право на оплату праці, що в свою чергу призводить до моральних страждань, які вимагають додаткових зусиль для організації життя. Враховуючи принципи розумності, справедливості обсяг та характер моральних страждань, строк протягом якого позивач зазнав моральних страждань, приходить до висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру моральної шкоди до 5000 грн. Положенням п. 2.26 наказу N 58 від 29.07.93 Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Тому формулювання запису в трудовій книжці позивача зазначено правильно. Позовна вимога з приводу внесення змін у формулювання звільнення із зазначенням частини 3 ст. 38 КЗпП України не підлягає задоволенню. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Згідно частини 1\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір, на підставі\~статті 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 1028,95 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial