Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

12 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 23 листопада 2010 року Головою Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики [PERSON] видано наказ № 811-К яро припинення державної служби [PERSON] на посаді заступника начальника Головного Дніпропетровського обласного управління у справах захисту прав споживачів. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2012 року по справі 2а/0470/13741/12 вирішено, зокрема: визнати протиправним та скасувати вказаний наказ № 811-К; поновити [PERSON] на посаді заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області - начальника управління по контролю якості послуг та реклами з 23 листопада 2010 року; стягнути з Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.11.2010 до дня поновлення на роботі у розмірі 114857,10 грн. 06 грудня 2012 позивач звернувся з заявою до Держспоживінспекції України з проханням поновити його на вищевказаній посаді, але листом від 02 січня 2013 року за № Б-2529/8 Держспоживінспекція України повідомила, що не має можливості це зробити. Позивач був змушений звернутись зі скаргою до Генеральної прокуратури, та наказом Голови Держспоживінспекції України [PERSON] від 29.11.2013 за № 370-к поновили на посаді заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області з 23.11.2010. Наказом Голови Держспоживінспекції України [PERSON] від 03.12.2013 за № 379-к, на підставі заяви позивача, його було звільнено за угодою сторін, п.1 от.36 КЗпП України, проте позивачу не були виплачені середній заробіток за час затримки виконання постанов суду, та всі інші виплати, передбачені при звільненні. Постановою від 19.05.2015 Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі № 804/12/15 позов [PERSON] до Відповідача-1 було задоволено в повному обсязі: стягнуто заробітну плату, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення, а також середній заробіток за час затримки розрахунку. Також Дніпропетровським окружним адміністративним судом постановою від 13.11.2014 по справі № 804/16676/14, яка ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2015 була залишена без змін задоволені позовні вимоги позивача про визнання протиправними дії Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області та вчинення певних дій. Позивач вважає що вказаними діями йому було завдано моральної шкоди, яку просить стягнути з відповідача. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи без його участі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В звязку з цим суд на підставі ст. ст. 169 ч.4, 224 ЦПК України постановляє заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить висновку щодо можливості задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23 листопада 2010 року Головою Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики [PERSON] видано наказ № 811-К яро припинення державної служби [PERSON] на посаді заступника начальника Головного Дніпропетровського обласного управління у справах захисту прав споживачів. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2012 року по справі 2а/0470/13741/12 вирішено, зокрема: визнати протиправним та скасувати вказаний наказ № 811-К; поновити [PERSON] на посаді заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області - начальника управління по контролю якості послуг та реклами з 23 листопада 2010 року; стягнути з Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.11.2010 до дня поновлення на роботі у розмірі 114857,10 грн. 06 грудня 2012 позивач звернувся з заявою до Держспоживінспекції України з проханням поновити його на вищевказаній посаді, але листом від 02 січня 2013 року за № Б-2529/8 Держспоживінспекція України повідомила, що не має можливості це зробити. Позивач звернувся зі скаргою до Генеральної прокуратури, та наказом Голови Держспоживінспекції України [PERSON] від 29.11.2013 за № 370-к поновили на посаді заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області з 23.11.2010. Наказом Голови Держспоживінспекції України [PERSON] від 03.12.2013 за № 379-к, на підставі заяви позивача, його було звільнено за угодою сторін, п.1 от.36 КЗпП України, проте позивачу не були виплачені середній заробіток за час затримки виконання постанов суду, та всі інші виплати, передбачені при звільненні. Постановою від 19.05.2015 Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі № 804/12/15 позов [PERSON] до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області було задоволено в повному обсязі: стягнуто заробітну плату, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення, а також середній заробіток за час затримки розрахунку. Також Дніпропетровським окружним адміністративним судом постановою від 13.11.2014 по справі № 804/16676/14, яка ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2015 була залишена без змін задоволені позовні вимоги позивача про визнання протиправними дії Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області та зобовязання вчинення певних дій. Згідно з ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з положеннями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи встановленні обставини, а саме те, що позивачу тривалий час не виплачувалася заробітна плата, що безумовно вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню - в розмірі 10\~000,00 грн. з Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області та 15 000,00 грн. з Державної інспекція України з питань захисту прав споживачів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн.

Outcome: partial