Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

13 квітня 2018 року [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовомдо [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2018 року дану цивільну справу направлено за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2018 року цивільну справу було направлено за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2018 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків заяви. 13 серпня 2018 року [PERSON] на виконання ухвали суду звернулася до суду з позовною заявою в новій редакції, згідно якої усунула недоліки первісної заяви. В обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що з 22 березня 2003 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем, шлюб розірваний рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2007 року. Вона та відповідач є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] в позові зазначила, що дитина проживає разом з нею, знаходиться на її утриманні, відповідач після розірвання шлюбу матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у вихованні та догляді доньки участі не бере, розвитком дитини не цікавиться, крім того, чинить безпідставні перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відсутня можливість надання [PERSON] у передбаченому законодавством України порядку дозволу на виїзд дитини за межі України для відпочинку та оздоровлення. Визначені рішенням суду аліменти на утримання дитини відповідач [PERSON] не сплачує, має заборгованість за аліментами, тобто, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. З урахуванням наведеного, позивач [PERSON] просила суд: -надати їй дозвіл на виїзд дитини - [PERSON] , [INFO] за межі України без згоди (дозволу) батька дитини - [PERSON] , до повноліття дитини; -дозволити їй або її офіційному представнику без згоди батька [PERSON] оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 01 жовтня 2018 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 30 січня 2020 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила суд розглядати справу без її участі, позов підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити позовні вимоги, у разі повторної неявки відповідача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутність не надав. В той же час, звернувся до суду з письмовими поясненнями, які суд розцінює як відзив, в якому зазначив, що йому не зрозуміло, в яку саме країну позивач хоче вивезти їх дитину, з якої причини, на який період, коли вона з донькою повернуться та коли він зможе побачити дитину. Зазначив, що батьки мають рівні права та обов`язки, незалежно чи перебувають вони у шлюбі між собою, що батьки та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків обмеження законом. Зокрема повідомляє, що йому позивач неодноразово телефонувала та просила оформити у нотаріуса офіційну згоду на виїзд дитини за межі України. На його запитання, з якої причини та на який термін, в яку країну, з ким і де вона там буде мешкати, остання відповіді не надала. В той же час, пізніше [PERSON] повідомила, що хоче влаштувати своє особисте життя, вийти заміж за іноземця. Вказав на те, що при спілкуванні його з [PERSON] , йому стало відомо, що вона разом з донькою перебувають за межами України. Також [PERSON] зазначив, що він сплачував аліменти на доньку, проте потім виконавчий лист був втрачений та [PERSON] отримала дублікат виконавчого документу на підставі якого тепер рахується виконавцем заборгованість за десять років. Наразі він дізнався про суму заборгованості, яку буде сплачувати та надалі буде надавати дитині допомогу на її утримання. За наведених обставин [PERSON] вважає, що у разі задоволення позовних вимог [PERSON] , він як батько своєї дитини буде фактично позбавлений можливості брати участь у вихованні доньки та можливості спілкуватися з нею. А тому просить не задовольняти позовні вимоги. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи Служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що 22 березня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська між [PERSON] і [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис № 135, після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєне прізвище [PERSON] . Від даного шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 704 від 02 серпня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02 серпня 2005 року. Згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2007 року шлюб між позивачем і відповідачем був розірваний. Рішення набрало законної сили 24 травня 2007 року. У відповідності до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 14 червня 2016 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , про що 14 червня 2016 року складено відповідний актовий запис № 27. Встановлено, що дитина - [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до повідомлення органу опіки та піклування в особі Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 06 березня 2019 року за вих. № 830 вбачається, що службою у справах дітей була проведена робота з питання щодо даного спору між сторонами. Так, під час спілкування з матір`ю дитини через засоби зв`язку Viber встановлено, що на теперішній час вона разом з дитиною [PERSON] , [INFO] перебуває за межами України. Зі слів [PERSON] , остання перетнула кордон разом з дитиною за допомогою довідки-розрахунку заборгованості по аліментам. За наведених обставин, служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпрі ради не має підстав для проведення подальшої роботи та надання висновку органу опіки та піклування про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька [PERSON] . Судом також встановлено, що на підставі виконавчого листа № 21041 від 10 серпня 2011 року з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача. Станом на 01 березня 2018 року заборгованість по аліментним платежам складає 49 128,79 грн. В судовому засіданні також були дослідженні платіжні доручення, які були надані відповідачем [PERSON] , з яких вбачається, що останній не в повному обсязі, але сплачує аліменти на дитину. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено положеннями ст.7 СК України, згідно яких жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Водночас спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, може бути вирішений органом опіки та піклування чи судом (ст.158, 159 СК України). Зазначеними нормами СК України, Конвенції про права дитини, усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справа «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року) закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Приписи ч.1 ст.33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Водночас, відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Проаналізувавши вищевказані положення національного законодавства та норми міжнародного права, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 сформулювала правову позицію, згідно якої з огляду на приписи ст.124 Конституції України, ст.15 ЦК України при наявності до того підстав, дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі судового рішення. Разом з тим, після надання вказаного правового висновку 28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким було внесено зміни до ст.157 СК України, що регламентують вирішення батьками питань щодо виховання дитини. Зокрема, згідно з абз.1 ч.5 ст.157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. На виконання внесених змін до ч.5 ст.157 СК України постановою Кабінету Міністрів України №619 від 22 серпня 2018 року також були внесені відповідні зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року. Так, відповідно до п.3, 4 вказаної оновленої постанови Уряду виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Відтак, аналіз зазначених змін до чинного законодавства вказує на те, що з 28 серпня 2018 року тимчасовий виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди другого з батьків на строк до одного місяця можливий без ухвалення відповідного судового рішення в разі визначеного (підтвердженого) в рішенні суду чи органу опіки та піклування спільного проживання дитини з тим з батьків, який має намір такого виїзду з дитиною. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, позивач в своїй заяві просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без згоди батька їх доньки [PERSON] , [INFO] на багаторазові виїзди за межі України, до досягнення дитиною. Нею надані докази, які підтверджують (визначають) факт спільного проживання та реєстраційного обліку матері з дитиною. Отже, зазначені обставини вказують на відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] у заявлений нею спосіб щодо ухвалення судового рішення про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки в силу приписів ч.5 ст.157 СК України, п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року (із змінами та доповненнями) на даний час у позивача не існує перешкод для виїзду з донькою за межі України без згоди відповідача строком до одного місяця, тобто дане питання [PERSON] має можливість вирішити у позасудовому порядку, а жодних доказів порушення, невизнання чи оспорювання її та дочки прав позивач суду не надала. Інших обставин для надання дозволу на тимчасовий виїзд її доньки за кордон без згоди батька саме на підставі рішення суду позивач також не навела. Крім того, позивачем у позовній заяві не зазначено, та не надано суду доказів того, на який термін необхідно надати дозвіл на виїзд дитини, чи відповідає виїзд неповнолітньої чи малолітньої дитини її інтересам, які умови проживання (тимчасового перебування) матиме дитина, чи не порушуються при цьому права відповідача на спілкування з дитиною та інше. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Позивач [PERSON] стверджує, що відповідач [PERSON] не дає згоду на тимчасовий виїзд дитини, але жодних доказів на підтвердження факту звернення до відповідача за отриманням дозволу на тимчасовий виїзд дитини з дотриманням наведених вище вимог закону суду не надала. Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд надати їй дозвіл на виїзд за межі України без дозволу батька не на одноразову поїздку з визначенням її початку та закінчення, а на багаторазові виїзди до досягнення дитиною повнолітнього віку, тобто фактично на майбутнє, без зазначення відповідного часового проміжку перебування. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов`язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Зокрема, не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Між тим, позивач не довела, що її права порушені, оскільки матеріали справи не містять відомостей про звернення останньої до відповідача із спірного питання та відмови останнього у наданні згоди на виїзд дитини за межі України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження №14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Таким чином, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька не ґрунтуються на законі, належними доказами не підтвердженні, а тому задоволенню не підлягають. Згідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати покласти на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed