Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

14.07.15 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь 10 425 грн. - половину вартості витрат, понесених нею на навчання спільної доньки [PERSON], а також за придбання їй ноутбука та принтера. Позивач посилається на те, що з 08 лютого 1997 року по 04 травня 2001 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі та проживала однією сім'єю. В даному шлюбі в них народилася донька [PERSON], [INFO], яка після розпаду сім'ї залишилася проживати з матір'ю. У вересні 2013 року донька [PERSON] вступила на другий курс до Уманської філії Черкаського економіко-правового коледжу на факультет «Фінанси і кредит» на денну форму навчання на платній основі, яка становить 7000 грн. на рік. У 2014 році коледж було закрито і донька вимушена перевестися на денну форму навчання до «Бізнес-коледжу Європейського Університету» за контрактом згідно договору № 5661 від 29 серпня 2014 року з вартістю навчання 5 500 грн. З метою забезпечення необхідних умов для навчання доньки, позивачем було придбано ноутбук в комплекті з сумкою до нього та послугою «Екстра-сервіс» на загальну суму 4 158 грн. та принтер вартістю 2 099 грн. На прохання позивача у добровільному порядку відшкодувати частину понесених витрат на навчання дочки відповідач відмовився. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала заявлені нею позовні вимоги, дала пояснення, аналогічні за змістом викладеним у позовній заяві. Пояснила, що за навчання платила вона, ноутбук і принтер теж купувала за свої кошти. Ноутбук і принтер необхідні дочці для навчання, без них на цей час навчання є неможливим. Оскільки обоє батьків повинні думати за дитину, то вважає, що відповідач повинен компенсувати їй половину понесених витрат на дочку, що пов'язані з її навчанням. Відповідач [PERSON] пред'явлені до нього позовні вимоги не визнав і просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив, що позивач не обговорювала з ним і не повідомляла про наміри навчання дочки в коледжах і про умови такого навчання, про вартість контракту, про придбання ноутбука і принтера, а поставила перед фактом. До початку навчання або придбання комп'ютерної техніки ні позивач, ні дочка до нього не зверталися з цих приводів і не просили матеріальної допомоги. Сторони проживають у різних населених пунктах. З дочкою не спілкується, бо мати (позивач) заперечувала проти цього, і дочка сама не телефонує і не приїздить до нього. На цей час він стоїть на обліку в центрі зайнятості і отримує допомогу по безробіттю в сумі 1 100 грн. Оскільки питання, пов'язані з платним навчанням дочки та щодо придбання техніки, позивач з ним не узгоджувала і взагалі не обговорювала, то вважає, що підстав для стягнення з нього понесених витрат немає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши документи, подані сторонами в якості письмових доказів, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи такі встановлені фактичні обставини та норми закону. Як визнали сторони, та підтверджується свідоцтвом про народження, [PERSON], [INFO], є дочкою позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], яка проживає з матір'ю окремо від батька. Шлюб сторін розірваний 04.05.2001. У 2013-2014 навчальному році [PERSON] навчалась в Уманській філії Черкаського економіко-правового коледжу на факультеті «Фінанси і кредит» з денною формою навчання на платній основі. Вартість навчання становила 7 000 грн. за один рік. Це підтверджено Договором про підготовку фахівця від 31.08.2013, довідкою про навчання і його вартість від 26.09.2014, квитанціями про оплату навчання. У 2014-2015 навчальному році [PERSON] навчається у Приватному вищому навчальному закладі «Європейський університет» з денною формою навчання за контрактом згідно з Договором № 5661 від 29.08.2014. Тривалість навчання 1 рік, вартість - 5 500 грн. за рік. Здійснення оплати за навчання підтверджується банківськими квитанціями. Згідно з видатковою накладною № ФТ-18867 та фіскальним чеком магазину «Фокстрот», м. Умань, [PERSON] 02.09.2013 придбала ноутбук, сумку до нього і послугу «Екстра-сервіс» на загальну суму 4 158,80 грн. Позивач надала суду фіскальний чек від 03.05.2015 магазину «Комфі», м. Умань, про оплату багатофункціонального пристрою Canon, кольорового друку, вартістю 2 099 грн. Однак підтвердження того, що цей пристрій придбала дійсно [PERSON], позивач суду на надала. Доказів того, що ноутбук і принтер використовує дочка сторін [PERSON] у зв'язку із навчанням, позивач суду також не надала. У позові [PERSON] просить стягнути з відповідача «10 425 грн., половину вартості витрат, понесених на навчання дочки [PERSON] та за придбання ноутбука та принтера для неї». Тобто загальна сума витрат має становити 10 425 грн. х 2 = 20 850 грн. Але згідно з позовом і наданими суду документами сума витрат становить: 7 000 грн. +5 500 грн. + 4 158,80 грн. + 2 099 грн. = 18 757,80 грн. Різницю в 2 098,20 грн. позивач не обґрунтувала і жодних доказів з цього приводу суду не подала. Згідно з Постановою про закінчення виконавчого провадження від 23.06.2015 державного виконавця Уманського РВ ДВС [PERSON] на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області сплачував аліменти на дочку [PERSON] до її повноліття, починаючи з 06.03.2001. Аліменти сплачені повністю в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше мінімуму, встановленого законом. Правовідносини, що виникли та існують між сторонами регулюються такими нормами закону. Статтею 185 СК України, на яку посилається позивач, встановлено, що витрати на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), є додатковими витратами, участь в яких зобов'язаний брати і другий з батьків, незалежно від присудження з нього аліментів. Витрати на навчання, як зазначила позивач у позовній заяв, цією статтею СК України прямо не передбачені в якості таких, що є додатковими витратами на дитину. Нормами частин 1- 4 ст. 53 Конституції України передбачено, що повна загальна середня освіта є обов'язковою; держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; надання державних стипендій та пільг учням і студентам; і громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Батьки дитини згідно з ч. 3 ст. 150 СК України зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При цьому мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). З наведених норм Конституції України та ст. 150 СК України вбачається, що здобуття дитиною повної загальної середньої освіти є обов'язковим і батьки зобов'язані забезпечити здобуття нею такої освіти, а здобуття вищої освіти не є обов'язковим. Тобто, з точки зору законодавця здобуття особою (дитиною) освіти, у тому числі вищої, не є особливими обставинами в розумінні ст. 185 СК України, які можуть стосуватися окремих дітей, а не будь-якої дитини чи громадянина в силу прямої вказівки на це закону. Позивач не надала суду доказів того, що навчання [PERSON] у двох вищих навчальних закладах для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня «молодший спеціаліст» за спеціальністю «Фінанси і кредит» у період з 2013 року по 2015 рік на контрактній (платній) основі зумовлено особливими обставинами, зокрема розвитком здібностей дочки щодо певних галузей знань, які вона могла розвинути, вдосконалити виключно в цих навчальних закладах, а не безоплатно в державному чи комунальному навчальному закладі. Так само позивач не довела і те, що ноутбук, придбаний у 2013 році, і багатофункціональний пристрій, придбаний у 2015 році, дійсно є необхідними, розумними витратами саме на дочку [PERSON] у зв'язку із її навчанням і розвитком якихось її здібностей. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Також статті 15, 16 ЦК України містять норми про те, що особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. При цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного вище,

Outcome: dismissed