Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

13 листопада 2017 року позивач [PERSON], звернулася до суду із позовом до [PERSON], про позбавлення останнього права користування житловим будинком № 51, що знаходиться по вул.Центральна в с.Соснівка Олевського району Житомирської області, який належить їй на праві приватної власності, згідно до договору дарування від 19.09.1991 року, у звязку з відсутністю відповідача без поважних причин понад один рік, відповідно до положень ст.405 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON], який 09.12.1992 року було розірвано Олевським районним відділом ЗАГС. За час перебування у зареєстрованому шлюбі із нею, відповідач, як член сімї, зареєстрував своє місце проживання за місцем її реєстрації і проживання. На початку 1993 року відповідач забрав всі свої речі та переїхав на постійне місце проживання до м.Олевська, де і мешкає по теперішній час у будинку № 10 по вул.Зелена Житомирської області. Таким чином відповідач [PERSON], з 1993 року по даний час не проживає без поважних причин в будинку № 51, який розташований по вул.Центральна в с.Соснівка Олевського району Житомирської області, що обєктивно свідчить про відсутність у [PERSON], намірів повертатися до місця реєстрації. За таких обставин, позивач вважає, що у відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України відповідач, як колишній член сімї власника, втратив право на користування спірним житловим будинком, оскільки відсутній без поважних причин понад один рік, і не має наміру повертатися до місця своєї реєстрації, тобто до будинку № 51 по вул.Центральна в с.Соснівка Олевського району Житомирської області. Позивач [PERSON], позов підтримала із підстав, які зазначені в її позовній заяві та надала до суду письмову заяву з проханням розглянути справу у її відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримує повністю. Зазначає, що свідків по справі немає необхідності допитувати в судовому засіданні, а прийняти відповідне рішення на підставі наданих нею до суду письмових доказів. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, слідує, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON], у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи про, що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки. Не повідомив суд про причини неявки в судове засідання. Заяви щодо розгляду чи відкладення розгляду справи та (або) відзиву (заперечень) відносно предявленого позову до суду не надав. Доказів відносно поважності неприбуття у судове засідання відповідачем до суду також не подано. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.131 ЦПК України слідує, що учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи зазначену норму Закону, а також те, що відповідач мав можливість прибути особисто у судове засідання та (або) уповноважити іншу особу (представника) прибути в судове засідання. У звязку з чим розгляд справи затягується відносно його розумності розгляду справи по суті, а тому суд з врахуванням наведеного визнає причину неявки до суду [PERSON], неповажною та проводить розгляд справи у відсутності останнього, на підставі тих письмових доказів, які знаходяться у справі. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані у справі та досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені, обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON], та відповідач [PERSON], по 09.12.1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8). Після розірвання шлюбу, на початку 1993 року відповідач, забравши всі свої особисті речі з будинку позивача, що розташований в с.Соснівка по вул.Центральна, 51 Олевського району Житомирської області, переїхав на постійне місце проживання до м.Олевська де і проживає по теперішній час у будинку № 10 по вул.Зелена Житомирської області, (а.с.9, 10). [PERSON], являється єдиним власником спірного житлового будинку, розташованого по вул.Центральна, 51 в с.Соснівка Олевського району Житомирської області, на підставі договору дарування від 19.09.1991 року, (а.с.6, 7). Із довідки Олевської міської Ради Житомирської області № 2438 від 07.11.2017 року та акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 06.11.2017 року, слідує що у спірному будинку зареєстровані: голова двору [PERSON], син [PERSON], та колишній чоловік позивача [PERSON], (а.с.9, 10). Відповідач, без поважних на те причин, на протязі 25 років, з часу розірвання шлюбу і переїзду на постійне проживання в іншу місцевість (на початку 1993 року) фактично в житловому будинку не проживає, будинок не утримує, претензій на будинок не заявляє, забрав всі свої особисті речі та вибув до місця свого проживання на [INFO], і наміру повертатися до місця своєї реєстрації, тобто до будинку № 51 по вул.Центральна, в с.Соснівка Олевського району Житомирської, не має, (а.с.9, 10). Відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки право користування спірним житлом виникло у відповідача до прийняття Цивільного кодексу України і продовжувало існувати після 01 січня 2004 роу, то відносини з користування житлом кваліфікуються як триваючі, а тому їх природі повинна бути надана оцінка за діючим ЦК України та застосовані його норми. Згідно зі ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положеннями ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення відомостей до паспортного доумента про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Отже правовою підставою для перебування особи на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Приписами ч.2 ст.405 ЦК України визначено, що член сімї (в тому числі колишній член сімї) власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Поважних причин, які б перешкоджали відповідачу проживати в спірному житловому будинку судом не встановлено, перешкоди в користуванні житловим будинком для відповідача з боку власника не чинились. Домовленості між відповідачем та власником житлового будинку про збереження за ним житла понад визначений ст.405 ч.2 ЦК України строк, як і передбачених законом підстав для цього, судом не встановлено. Згідно положень ч.4 ст.156 ЖК України колишні члени сімї, що продовжують проживати в житлі мають такі ж права і обовязки, як члени сімї власника житла. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON], не проживає в [INFO], протягом 25 (двадцяти пяти) років без поважних на те причин, за відсутності будь-яких домовленостей із власником та законних підстав на збереження за ним житла, ніяких обовязків щодо утримання житлового будинку не несе, він втратив право користування зазначеним будинком, а тому в порядку ч.2 ст.405 ЦК України втрачає право на користування цим житлом в судовому порядку. Частиною 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого житла. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР слідує, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом із тим ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відтак, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11) щодо застосування статті 7 Закону № 1382-ІV у подібних правовідносинах. А, отже, в даному випадку зняття з реєстраційного обліку є наслідком задоволення вимоги про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України крім того покладено обовязок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно до статті 2 ЦПК України, слідує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Із ст.13 ЦПК України слідує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, і приймаючи до уваги, що відповідач стосовно позовної заяви [PERSON], будь-яких заперечень, відзиву не надав та з огляду на те, що [PERSON], продовжує бути зареєстрованим в будинку позивача, однак фактично непроживає у ньому, тим самим створює позивачу перешкоди в користуванні житловим приміщенням, позивач, як власник житла, вправі вимагати позбавлення відповідача права користування житловим будинком № 51 по вул.Центральна в с.Соснівка Олевського району Житомирської області. Крім того, виходячи з вище наведеного та у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України на користь позивача повинно бути стягнуто з відповідача, в межах заявлених [PERSON], вимог 320.00 грн., судових витрат, витрачених позивачем при сплаті судового збору, що підтверджено відповідною квітанцією, (а.с.1). А також, у порядку ст.137 ЦПК України понесені витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, в сумі 600.00 грн., що стверджується наданим розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу, (а.с.11). На підставі наведеного та

Outcome: approved