Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

13.02.2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить поновити їй строк для звернення до суду, зняти арешт зі всього нерухомого майна, яке їй належить. Свої вимоги мотивує тим, що постановою слідчого слідчого відділу УСБУ в Одеській області від 21 вересня 2010 року накладено арешт на все її майно, арешт накладено по кримінальній справі № 555. 26.01.2011 року був складений протокол накладення арешту на майно та його опис, згідно з цім протоколом арешт був накладений на 1/4 частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Співвласником будинку, а саме 3/4 частин, є [PERSON] , чоловік позивачки. Весь час з накладення арешту вони з чоловіком користувалися їх будинком. Також позивачка зазначає, що 28.08.2012 року судом при розгляді кримінальної справи №555 їй було винесено вирок, а ухвалою суду від 03.09.2013 року вона була звільнена від покарання, питання про зняття арешту не вирішувалось і вона нікуди не зверталася з проханням про зняття арешту. Позивачка вважала, що зняття арешту відбувається автоматично з погашенням покарання. Крім будинку вона є власницею земельної ділянки, яку в 2019 році передала в оренду, але під час реєстрації договору оренди, з`ясувалося що на все майно позивачки накладено арешт, тому змушена звернутися з цім позовом до суду. Позивачка [PERSON] до суду не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, з позовними вимогами згодний, на заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Болградська районна державна адміністрація Одеської області - Рожков О.В. , який діє на підставі довіреності, не заперечує щодо прийняття рішення по суті вимог, вважає що районна державна адміністрація є неналежною особою по цій справі. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 1/4 частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого 05.11.2007 року на підставі рішення виконкому Червонорамійської сільської ради № 152 від 01.11.2006 року (а.с.10). Співвласником будинку є [PERSON] , що також підтверджується вищезазначеним свідоцтвом та рішенням Болградського районного суду Одеської області від 12.09.2007 року по справі № 2-ц-1139/2007, яке набрало законної сили (а.с.12). Окрім цього [PERSON] на підставі державного акту серії ЯА № 154412, виданого 11.10.2005 року (а.с.13) належить земельна ділянка площею 1,79 га, яка розташована на території Червоноармійської (Кубейської) сільської ради Болградського району Одеської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Так, постановою слідчого СВ УСБУ в Одеській області Батуріна М.І. від 21 вересня 2010 року на майно підозрюваної [PERSON] , на належні їй транспортні засоби, цінності та інше майно накладено арешт (а.с.6). З цієї постанови також вбачається, що розслідувалася кримінальна справа № 555, порушена відносно [PERSON] і [PERSON] за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.209 та ч.2 ст.366 КК України. На підставі цієї постанови був складений протокол про накладення арешту майна від 26.01.2011 року, в якому зазначено, що арешт накладається на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вироком Болградського районного суду Одеської області від 28.08.2012 року по справі №1-47/11 (провадження 1/1507/2/2012) [PERSON] визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.364-1, ч.2 ст.28 і ч.2 ст.366 КК України із застосуванням ст.69,70 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна й без позбавлення права займати відповідні посади або займатися відповідною діяльністю. На підставі ст.75 КК України [PERSON] було звільнено від відбування покарання з іспитовим строком один рік. Цей вирок набрав законної сили. В подальшому ухвалою Болградського районного суду від 03.09.2013 року по справі № 497/2324/13-к [PERSON] було звільнено від призначеного їй вищезазначеним вироком покарання (а.с.8). Тобто судом встановлено, що при призначенні [PERSON] покарання не було застосовано конфіскації майна, тому накладений арешт необхідно було скасувати. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, яка зроблена станом на 31.10.2019 року, 21.09.2010 року до реєстру було внесено запис №10272578 про накладення арешту на все нерухоме майно належне [PERSON] , підставою даного запису є постанова СВ УСБУ в Одеській області від 21.09.2010 року (а.с.9). Тобто, на теперішній час в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є запис про заборону відчуження нерухомого майна, а саме будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст.8, ст.16 Закону України «Про державну Реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.6 постанови Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. За частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. Суд встановив, що підставою накладення арешту на майно позивачки було порушення відносно неї кримінальної справи, яка була розглянута з винесенням обвинувального вироку. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, які містяться у матеріалах справи, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачка не має не знятої чи не погашеної судимості, а отримати повідомлення від слідчих органів про зняття накладеного ними арешту на належне позивачці майно неможливо, оскільки на момент накладення арешту діяв КПК 1960 року, дійшов висновку, що в ході розгляду справи доведені ті обставини, на які позивачка посилається як на підставу позовних вимог, а тому вони підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved