Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

13 травня позивачі, [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , звернулися до суду з позовом до Маківської сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області про визнання права власності за набувальною давністю, мотивуючи свої позовні вимогти тим, що на підставі спільного рішення адміністрації і заводського комітету Маківського цукрового заводу від 01.02.1991 року №15 [PERSON] та членам його сім`ї - [PERSON] і [PERSON] , було видано ордер №39 на зайняття квартири в будинку по [ADDRESS] . Враховуючи вказаний ордер позивачі в 1991 році фактично вселились в квартиру [ADDRESS] . Зважаючи на те, що в ордері чітко не зазначено квартиру та номер будинку по [ADDRESS] , на яку він видавався, з моменту вселення в квартиру [ADDRESS] і по сьогоднішній день позивачам так достеменно і не відомо, хто був та є власником вказаної квартири. З 1991 року і по теперішній час позивачі абсолютно відкрито володіють даною квартирою, проживають в ній, сплачують відповідні комунальні платежі, здійснюють її ремонт та утримання в належному технічному і санітарному стані. Маючи на меті все ж таки визначити правовий статус квартири [ADDRESS] позивачами було здійснено ряд заходів для визначення власника квартири, однак Маківський цукровий завод було повністю ліквідовано без правонаступників, відповідний запис в реєстр було внесено 01 лютого 2007 року. Квартира [ADDRESS] на балансі сільської ради не обліковується, в селі Маків не перебуває в переліку об`єктів нерухомого майна власності територіальних громад, сіл, селищ та міст Дунаєвецького району, на балансі Дунаєвецької РДА не перебуває, відомості про перебування даної квартири в державній власності відсутні, а тому позивачі звернулися до суду та просять визнати за ними в рівних частках право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою Дунаєвецького районного суду від 17.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 03.10.2019 року позовну заяву в частині позовних вимог [PERSON] до Маківської сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області про визнання права власності за набувальною давністю - залишити без розгляду. Ухвалою суду від 03.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні, яке відбулося 10.12.2019 року позовні вимоги підтримав, пояснивши суду, що позивачі добросовісно набули право власності на квартиру, а тому за ними можливе визнання право власності на квартиру за набувальною давністю. 20.01.2019 року до суду представником позивачів подано заяву про слухання справи у його відсутності по наявних у матеріалах справи документах, позов підтримав. Представник відповідача Маківської сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позов визнав. Вислухавши представника позивачів, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що рішенням адміністрації і заводського комітету Маківського цукрового заводу від 01.02.1991 року №15, [PERSON] та членам його сім`ї: дружині - [PERSON] та сину - [PERSON] , було видано ордер №39 на зайняття квартири в будинку по [ADDRESS] (а.с.5). Позивачі зареєстровані та проживають у вказаній квартирі. Маківський цукровий завод було повністю ліквідовано без правонаступників, відповідний запис в реєстр було внесено 01 лютого 2007 року. З відповіді Маківської сільської ради від 01.02.2018 р.№01.02-54/65/2018 вбачається, що квартира [ADDRESS] на балансі сільської ради не обліковується (а.с.12). Відповідно до довідки Дунаєвецької районної ради Хмельницької області від 14.02.2018 р. №42- 02-14/2018 вбачається, що квартира [ADDRESS] не перебуває в переліку об`єктів нерухомого майна власності територіальних громад, сіл, селищ та міст Дунаєвецького району (а.с.11). З відповіді Дунаєвецької районної державної адміністрації від 14.03.2018 р. №237- 10/2018 вбачається, що квартира [ADDRESS] на балансі Дунаєвецької РДА не перебуває, відомості про перебування даної квартири в державній власності відсутні (а.с.10). З вищезазначеного встановлено, що квартира [ADDRESS] не передавалася до комунальної власності територіальної громади сіл, міста. Судом також встановлено, що позивачі вселилися і набули право користування квартирою у порядку, визначеному нормами ЖК УРСР, що виключає можливість набуття права власності на квартиру за набувальною давністю. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що позивачі працювали на Маківському цукровому заводі і отримали в 1991 році квартиру і по даний час живуть там же, однак чомусь не приватизували її. Всі жителі даного будинку і вони в тому числі свої квартири приватизували. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та члени його сім`ї: дружина - [PERSON] та син - [PERSON] були вселені у квартиру [ADDRESS] , яка належала Маківському цукровому заводу, на підставі ордеру, виданого директором Маківського цукрового заводу і користуються житлом на підставі безстрокового договору найму відповідно до ст. 61 ЖК Української РСР. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України вказаної норми задоволення вимог щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Окрім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. Отже, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, зокрема, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку. У даній справі позивачі є титульними (законними) володільцями квартири та не позбавлені можливості набути право власності на неї в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». У випадку наявності спору щодо права позивача на приватизацію квартири, цей спір може бути вирішено в судовому порядку шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Таким чином судом встановлено відсутність підстав, передбачених ст.344 ЦПК України, для визнання за позивачем права власності на квартиру за набувальною давністю, відтак позов не підлягає задоволенню. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачами судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed