Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

12 лютого 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]; зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації [PERSON], [INFO], з будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що він є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого згідно договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за №5-1010 книга №276-48 від 17.12.1991 року. За зазначеною адресою проживає він разом зі своєю жінкою - [PERSON]. У вищевказаній квартирі зареєстрована також [PERSON], яка була власницею даного домоволодіння та проживала в ньому до його продажу, а саме, 19.11.1991 року. З моменту купівлі будинку позивач повністю його утримував, сплачував всі необхідні комунальні платежі, в тому числі і за відповідача. В теперішній час, у зв'язку з підвищенням тарифів на житлово-комунальні послуги, їм з дружиною стало матеріально скрутно утримувати домоволодіння, сплачуючи платежі в тому числі і за відповідача, у зв'язку з чим, позивач змушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. У судовому засіданні позивач, його представник, кожний окремо, підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день і час слухання справи була повідомлена засобами масової інформації, причини неявки суду не повідомила.Зі згоди позивача та його представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник відповідача - Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши позивача, його представника, свідка, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 19.11.1991 року (арк.с.13). Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно відповіді адресно-довідкового сектору ВГІРФО ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (арк.с.35). Як вбачається зактів від 15.08.2013 року, 18.09.2014 року, 20.11.2014 року, [PERSON] не проживає будинку [ADDRESS] з 17.12.1991 року і по теперішній час, витрати на утримання будинку та оплату комунальних послуг не вносила (арк.с.21, 22, 23). Зазначену обставину також підтвердила свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про її заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, її показання об'єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини того, що у будинку [ADDRESS], відповідач не проживає, а лише зареєстрована в ньому. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved