Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

12 грудня 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на житловий будинок. Він обгрунтовував свої позовні вимоги тим, що 22 лютого 2001 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого він передав [PERSON] у власність належний йому житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], а остання взамін цього зобов'язалась забезпечувати його утриманням та довічним доглядом. Однак відповідач [PERSON] умови договору довічного утримання на протязі кількох років виконувала не належним чином, не в достатньому обсязі його доглядала та не забезпечувала необхідною допомогою, а з літа 2014 року взагалі припинила виконувати свої обов'язки. Як стало йому відомо, відповідач [PERSON] 14 жовтня 2014 року знялась з реєстрації за місцем проживання у вказаному будинку та виїхала на інше проживання за межі м.Костянтинівка. У зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] не виконує обов'язків щодо забезпечення його утриманням та довічним доглядом, позивач [PERSON] просив розірвати цей договір та визнати за ним право власності на будинок. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] на повторний виклик у судове засідання не явилась, хоча належним чином була повідомлена про розгляд справи судом і від якої не надійшло повідомлення про причини неявки. У зв'язку з наведеним суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, враховуючи те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов слід задовольнити по наступним підставам. Судом встановлено, що 22 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] у власність жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], а остання взамін цього зобов'язалась по життєво повністю утримувати [PERSON], забезпечуючи його харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою, зберегти в його безоплатному по життєвому користуванні кімнати 1-4, жилою площею 10,9кв.м. та 1-5 жилою площею 14,0кв.м.(а.с.3). У відповідності до вимог ст.755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача. Відповідач [PERSON], що є набувачем за договором довічного утримання, протягом певного часу неналежно виконувала свої обов'язки за цим договором, про що вказує позивач [PERSON] та його представник, а з літа 2014 року взагалі не виконує ці обов'язки, про що свідчать також відомості про її зняття з реєстрації 14 жовтня 2014 року за місцем проживання в домі [ADDRESS] (а.с.4). У зв'язку з цим, на вимогу відчужувача - позивача [PERSON], вказаний договір довічного утримання слід розірвати у зв'язку з невиконанням та неналежним виконанням набувачем - відповідачем [PERSON], своїх обов'язків, незалежно від її вини. Частиною першою статті 756 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право на його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Тому, у зв'язку з розірванням договору довічного утримання з підстав невиконання та неналежного виконання відповідачем [PERSON] обов'язків за договором, за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS].

Outcome: approved