Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

13.08.2018 року до суду із позовом до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням звернувся позивач, який зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS]. Відповідачем по справі є колишня дружина, з якою за рішенням суду від 18.12.2017 року було розірвано шлюб. З червня 2017 року [PERSON] виїхала з квартири та забрала усі свої речі, на теперішній час місце її проживання невідоме. Відповідач не бере участі в утриманні квартири, не сплачує за комунальні послуги, але зніматися добровільно з реєстрації не бажає. Наявність реєстрації ставить [PERSON] у тяжке матеріальне становище через сплату комунальних платежів в повному обсязі та не дає можливості розпоряджатись власним майном. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити його позовні вимоги, так як реєстрація відповідача в квартирі перешкоджає йому в здійсненні права розпорядження власністю та ставить його у тяжке матеріальне становище через сплату комунальних платежів у повному обсязі. Додатково пояснив, що з колишнею дружиною стосунки не підтримує, місце її проживання та контакти невідомі, тому знятись з реєстрації добровільно вона не може. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача - [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про день, місце і час розгляду справи повідомлена належним чином, заяв та клопотань до суду не надано. Представник Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської Ради до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є рідною сестрою позивача, у них добрі родинні стосунки і вона часто буває у нього в гостях. У червні 2017 року після сварки [PERSON] виїхала з квартири [ADDRESS], забрала свої особисті речі, після чого у подальшому було розірвано шлюб. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір'ю позивача. Відповідач влітку 2017 року виїхала з квартири [PERSON], так як їх сімейні стосунки погіршились, а вже в грудні 2017 року вони розлучились. Місце проживання відповідача їй невідоме. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу від 15.07.2002 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 12). 03.06.2005 року [PERSON] уклав шлюб з відповідачем (а.с. 10), який за рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2017 року було розірвано (а.с. 11). Факт не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджено актом про не проживання від 07.08.2018 року, який складено головою правління ОСББ «РАДІОПРИЛАД-14» Олєйніковим О.М. (а.с. 15), за участю сусідів позивача. Також факт не проживання відповідача підтверджено свідками [PERSON] та [PERSON], допитаними в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Підстави припинення сервітут визначені у статті 406 ЦК України. Ними, зокрема, є припинення обставин які були підставою для встановлення сервітуту. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі, в тому числі, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Суд вважає, що позивач, як власник квартири має права вимагати усунення перешкод у користування та розпорядженні своїм майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, на думку суду факт реєстрації відповідача за адресою квартири позивача, яка є його власністю, перешкоджає останньому в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, або може обмежити в його здійсненні, вимагає від нього додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у квартирі. Отже, порушені права власника та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. У зв'язку з наведеним суд вважає, що право позивача порушено та підлягає судовому захисту, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved