Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

13 серпня 2018 року [PERSON] звернувся із вказаним вище позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, мотивуючи тим, що 02.06.2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики № 7/50902912. Позивач вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені його права як споживача згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних» зокрема: - у п. 4.11 спірного договору позивач начебто підтверджує, що отримав в письмовій формі від позикодавця до укладення договору інформацію зазначену в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте фактично працівники ТОВ «Партнер Фінанс» при видачі кредитних коштів не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та всіма ризиками. Не існує будь - якого окремого документу, де викладена інформація передбачена вищезазначеними законами, на якому б стояв підпис позивача про ознайомлення з такою інформацією. Таким чином, кредитор не надав позивачу повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Позивач зазначає, що він не тільки не мав часу прочитати кредитний договір, а й не міг це зробити фізично через дрібний шрифт договору; - відповідачем також був порушений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яке полягає в тому, що позивач вважає несправедливими умови п. 5.2 договору, оскільки в ньому встановлено вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання позивачем зобов'язань за договором. Також, згідно п. 3.5. Договору позикодавець має право у будь-який час вимагати від позичальника повернення позики у повному обсязі та сплати плати за договором. Мають місце порушення відповідачем норм встановлених п.8, 9 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки договір не містить строку договору, порядку його припинення та умов про відповідальність відповідача; - наявні порушення норм, встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», адже відповідач не повідомляв позивачу про умови та строки обробки його персональних даних, оскільки з аналізу умов кредитного договору вбачається, що надана позивачем згода на обробку персональних даних позивача є безстроковою та безвідкличною. З огляду на вищезазначене, позивач просить визнати недійсним договір позики № 7/50902912 від 02.06.2015 року. Учасники судового процесу у судове засідання не з'явились, позивач подав суду заяву, згідно якої просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує, відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подавав. З огляду на зазначене, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 02.06.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс» та [PERSON] було укладено договір позики № 7/50902912 у письмовій формі, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу грошові кошти у розмірі 4 000 грн. Позивач просить на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір, укладений між сторонами недійсним. Згідно преамбули вказаного Закону він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Заперечень з цього приводу від відповідача не надійшло. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Проте відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір було укладено у письмовій формі. Згідно п. 3.2. Договору, підписанням цього Договору позичальник підтверджує, що він отримав від Позикодавця суму позики у повному обсязі у дату підписання цього Договору, а тому Договір є укладений. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач посилається на те, що відповідач перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на момент укладення договору, а також Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-III від 12.07.2001 року не повідомив у письмовій формі про умови надання кредиту. Проте вказане не має наслідком недійсності правочину. До того ж, із абз. 1 п. 4.11. Договору вбачається, що позичальник підтверджує, що отримав в письмовій формі від позикодавця до укладення договору інформацію вказану в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», про що засвідчив своїм підписом у спірному договорі. А тому, суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідач не надав позивачу повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови договору перед укладенням та під час укладення договору. Відповідно, так само суд оцінює і твердження позивача про те, що така діяльність відповідача є підприємницькою практикою, яка вводить в оману, які обґрунтовуються тими ж посиланнями, та нічим не підтверджені. Адже згідно абз. 8 ч. 2 ст. 19 Закону № 1023-XII підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Як роз'яснено у п. 20 Постанови № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на чинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак позивач не надав доказів введення в оману, адже підписав договір позики, який за своїм змістом містить всю інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. Так само є безпідставними посилання позивача на дрібний шрифт договору, оскільки як вбачається із копії спірного договору, наданого позивачем, шрифт є таким, що дає можливість його прочитання без ускладнень, весь текст надрукований одним шрифтом. Суд вважає також необґрунтованими посилання позивача на те, що п. 5.2. Договору є несправедливими з огляду на встановлення у ньому вимоги щодо сплати непропорційно великої суми компенсації, а саме понад п'ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Натомість, відповідно до ст. 18 Закону «про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Однак пункт 5.2. Договору передбачає, що за порушення Позичальником строків погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених Договором, зокрема, але не обмежуючись цим, строків повернення позики та/або строків сплати плати за договором Позикодавець має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Позикодавцю пеню у розмірі 2 % від суми простроченого платежу, що не становить понад 50 % суми позики. Натомість, обґрунтовуючи такі свої вимоги, позивач у розрахунок включив також ще 560 грн., які є платою за Договором (п. 2.1.), і не можуть братись до уваги при оцінці справедливості умов Договору з позиції непропорційно великої суми компенсації, адже вона включає суми, встановлені саме за невиконання зобов'язань за договором, а не будь-яких інших плат, встановлених Договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-XII). Крім того, позивач вважає, що п. 3.9 Договору, згідно якого позикодавець приймає рішення щодо зміни дати повернення позики на власний розсуд, має дискримінаційні ознаки, та є підставою для визнання такого пункту недійсним. Однак зазначене спростовується положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, відповідно до яких, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. А тому п. 3.9 Договору відповідає положенням Закону. Суд вважає необґрунтованими і посилання позивача на відсутність в Договорі строку дії договору та порядку його припинення і зміни. Оскільки така позиція спростовується положеннями п. 8.6. Договору, відповідно до якого усі правовідносини, що виникають у зв'язку з виконанням Договору та не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного законодавства України. Те ж саме стосується позиції позивача про відсутність в Договорі положень про відповідальність банку, оскільки згідно п. 5.1. Договору, за невиконання або неналежне виконання сторонами своїх обов'язків за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України . Разом з тим, позивач посилається на те, що п. 4.11 та п. 6.4 Договору є незаконними та суперечать абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки відповідач не повідомляв позивачу про умови та строки обробки його персональних даних, та згідно умов кредитного договору надана ним згода на обробку його персональних даних є безстроковою та безвідкличною. Відповідно до п. 4.11 Договору позичальник підтверджує, що дає згоду на безстрокову обробку своїх персональних даних без жодних обмежень з метою виконання Товариством статутних завдань та вимог законодавства України. Згідно п. 6.4 Договору, позичальник цим надає свою однозначну, безумовну та безвідкличну згоду на обробку будь-яких його персональних даних, включаючи, але не обмежуючись, збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням відомостей про Позичальника, без будь-яких обмежень та з будь-якою метою. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 року, поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних. Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 2 згода суб'єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. Таким чином, зважаючи на підписання позивачем Договору він дав згоду на обробку його персональних даних. Однак така згода надається виключно до сформульованої мети їх обробки, а не з будь-якою метою, як зазначено у п. 6.4 Договору. Водночас, згідно п. 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року суб'єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних. А тому положення п. 6.4 Договору про те, що позичальник надає свою саме безвідкличну згоду на обробку його персональних даних та з будь-якою метою суперечать вищенаведеним вимогам Закону. Відповідно за змістом положень ч. 1 ст.203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсними. Однак спірний правочин був би вчинений і без включення до нього такого положення, а тому недійсність такого положення не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про частке задоволення позовних вимог.

Outcome: partial