Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

14 грудня 2015 року [PERSON] звернулась в суд із позовною заявою про встановлення батьківства. Вона обґрунтовувала свою заяву тим, що з 2005 року проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. Вони проживали спільно у квартирі №82 в домі №25 по вул. Громова м. Костянтинівка Донецької області, вела з ним спільне господарство. В період сумісного проживання з [PERSON] вона народила сина [PERSON], [INFO]. Факт батьківства [PERSON] визнавав, але народження дитини вона реєструвала самостійно і за її вимогою відділ РАЦС вносив відомості про батька відповідно до вимог ч.1ст.135 Сімейного Кодексу України. В подальшому [PERSON] мав намір змінити запис про народження сина, вказавши його батьком сина [PERSON], але 17 серпня 2014 року помер. З метою встановлення батьківства вона зверталась до Костянтинівського міськрайонного суду із заявою в порядку окремого провадження. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 21.10.2014 року у цивільній справі № 233/5519/14-ц її заява була задоволена і встановлено батьківство [PERSON] відносно їх сина [PERSON]. Вказане рішення також було залишено в силі Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 травня 2015 року, але за касаційною скаргою відповідачки ці попередні рішення були скасовані згідно Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ лише з огляду на наявність спору про право і її заява була залишена без розгляду. Тому вона звертається до суду із цим позовом на загальних підставах. Визнання батьківства необхідно їй для оформлення прав спадкування після смерті [PERSON] Тому просила визнати батьківство [PERSON] відносно її сина [PERSON], який народився 05.01.2006 року у м. Костянтинівка Донецької області. У попередньому судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та доповнили, просили також зобовязати орган РАЦС внести зміни в актовий запис про народження [PERSON] за № 17 від 12 січня 2006 року, зроблений Костянтинівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, в графу «Відомості про батька», зазначивши батьком цієї дитини [PERSON], а також видати нове Свідоцтво про народження. Також просили стягнути з відповідачки [PERSON] судові витрати, повязані із сплатою судового збору, проїзду до м. Дніпра для проведення судової біологічної експертиза та витрат на правову допомогу в загальній сумі 6299,73 грн. Відповідачка [PERSON], яка була дружиною рідного брата померлого [PERSON] [PERSON], який також помер 24.12.2012 року, проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі. Вважала доводи позивачки такими, що не заслуговують на увагу, оскільки [PERSON] у цей час підтримувала стосунки з іншими чоловіками і батьківство [PERSON] відносно сина позивачки [PERSON] не доведено. Але, після отримання та ознайомлення із висновками судової генетичної експертизи, фактично погодилась у судовому засіданні, що [PERSON] є сином померлого [PERSON]. Представник відповідачки адвокат [PERSON] проти задоволення позову також заперечував у повному обсязі, у судових дебатах заявив про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності у відповідності до ст. 267 ЦК України, оскільки, на його думку, вона сплила. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради, у судовому засіданні просив позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Зясувавши вищенаведену позицію сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 2005 року проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] Вони проживали спільно у квартирі №82 в домі №25 по вул. Громова м. Костянтинівка Донецької області, вели з ним спільне господарство. В період сумісного проживання з [PERSON] [PERSON] народила сина [PERSON], [INFO], запис про батька якого у Книзі реєстрації народжень вчинено за прізвищем заявниці, імя та по батькові батька дітей записано за її вказівкою у відповідності до вимог відповідно до ст.135 СК України, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії І-НО, №038479, виданим 12.01.2006 року Костянтинівським міським відділом РАЦС, а також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №00011106414 від 25.12.2012 року (а.с.7-8). 17 серпня 2014 року [PERSON] помер в м. Костянтинівка Донецької області у віці 35 років, актовий запис №942, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО, №802965, виданого 20 серпня 2014 року відділом ДРАЦС по місту Костянтинівці реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області (а.с.10). Його похованням займалася позивачка [PERSON], що підтверджується наданим нею свідоцтвом про поховання від 20.08.2014 року (а.с.11). Про походження дитини від [PERSON] суду заявили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були приведені до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та за дачу завідомо неправдивих показань. Так, свідок [PERSON] який пояснив, що він працює лікарем акушером-гінекологом у Костянтинівській ЦРЛ. Позивачку [PERSON] він знає давно, оскільки проживає у тому самому будинку, що і вона із матірю. Він спостерігав [PERSON] до пологів, та після них, приймав у неї пологи. [PERSON] неодноразово звертався до нього у період вагітності позивачки, особисто відвозив її до лікарні перед пологами, а потім возив до м. Донецька в обласну клініку на консультацію у звязку із ускладненнями після пологів. [PERSON] беззаперечно стверджував, що саме він є батьком сина [PERSON]. Малолітній свідок [PERSON], який був допитаний судом у присутності дитячого психолога, пояснив, що вважає своїм батьком [PERSON] Він тривалий час жив разом із ними та піклувався про нього, ходив гуляти, забирав з дитячого садка. Факт спільного проживання позивачки [PERSON] разом із цивільним чоловіком [PERSON] та сином [PERSON], підтверджують також оглянути судом світлини (а.с.30-33). Згідно Індивідуальної карти вагітної та породіллі позивачки [PERSON] №76 від 11.07.2005 року, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні, її чоловіком записаний [PERSON], [INFO], який також здавав аналіз крові як батько дитини (а.с.172). За висновками призначеної за клопотанням відповідачки [PERSON] судової генетичної експертизи № 132 від 12.07.2017 року, проведеної експертами відділення судово-медичної генетики КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР»: відповідно законам успадкування в генотипі дитини присутні тільки такі алелі, які виявляються у біологічної матері та біологічного батька. Молекулярно-генетичним аналізом встановлено: у дитини серед досліджених локусів не виявлено алелів умовно батьківського (не материнського) походження, які б не виявлялись у припустимого батька. Таким чином встановлено, що [PERSON], [INFO], який помер 17 серпня 2014 року, може бути біологічним батьком [PERSON], [INFO], народженого громадянкою [PERSON], [INFO]. Вірогідність того, що [PERSON] дійсно є біологічним батьком [PERSON], [INFO], і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних звязків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,99999 % (а.с.132-135). У силу\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За правилом\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). Статтею 58 ЦПК України\~встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно зі\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Тому суд не враховує під час прийняття рішення показання свідка зі сторони відповідача [PERSON] щодо зустрічей позивачки із іншими чоловіками перед народженням сина, оскільки вони ґрунтуються на субєктивній оцінці свідка та повністю спростовуються вищенаведеними належними та допустимими доказами, безпосередньо дослідженими у судовому засіданні. Крім того, свідок [PERSON] підтвердила що також бачила, як [PERSON] разом з [PERSON] та сином [PERSON] гуляли разом. Як передбачено ст.128 Сімейного кодексу України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено\~статтею 126\~цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до\~Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути предявлений матірю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до\~частини першої статті 135\~цього Кодексу. Згідно постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. У таких справах позови осіб, зазначених у ч.3 ст.128 СК України, приймаються до судового розгляду, якщо дитина народжена матірю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а імя та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч.1 ст.135 СК України). При цьому суд також враховує як непрямий доказ записи у свідоцтві про народження [PERSON], в якому вказано імя та по батькові батька дитини - [PERSON], які збігаються з ініціалами [PERSON] (а.с.7). Відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, імя та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст.212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Під час судових дебатів по справі, представником відповідачки [PERSON] була зроблена заява про застосування до предмету спору строків позовної давності, передбачених нормами ЦК України. Але, згідно ч.1 ст.20 Сімейного кодексу України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених\~частиною другою статті 72,\~частиною другою статті 129,\~частиною третьою статті 138,\~частиною третьою статті 139\~цього Кодексу. Зазначені виключення із загального правила не стосуються заявлених позивачкою вимог. Таким чином, до вимог, що є предметом позовної заяви [PERSON], позовна давність не застосовується. З урахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення батьківства її сина [PERSON] підлягають задоволенню, так само і в частині внесення необхідних змін до актового запису про народження [PERSON]. Щодо стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивачки судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, у тому числі, витрати на правову допомогу, а також витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Згідно вимог ст.88 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку із задоволенням позову у повному обсязі на користь [PERSON] з відповідачки [PERSON] підлягає сплачений судовий збір у розмірі 487, 20 грн. (а.с.1). Також, відповідно до ч.1 ст.86 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів, найманням ними житла, а також проведенням судових експертиз, несе сторона, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучення спеціаліста, перекладача та проведення судової експертизи. За клопотанням відповідачки [PERSON] ухвалою суду від 19 липня 2016 року у справі була призначена судова молекулярно-генетична експертиза, оплату за проведення якої покладено на відповідачку (а.с.93,100). Позивачка [PERSON] разом із сином [PERSON] за власні кошти виїжджала до м. Дніпро для проведення експертизи, на що нею було потрачено: на проїзд до м. Дніпро 340 грн. (170+170=340), пересування місцевим транспортом по м. Дніпро 3 грн. (1,50+1,50=3), та повернення до м. Костянтинівка 367,13 грн. (205,99+161,14=367,13). Загальна сума витрат, понесених [PERSON] складає 710,13 грн. (340+3+367,13=710,13). Вказані витрати підтверджені документально (а.с.154-160). Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Позивачка [PERSON] звернулась за правовою допомогою до адвоката [PERSON] з яким уклала Договір про надання правової допомоги (у цивільній справі) від 10.12.2015 року (а.с.17-19). За домовленістю між нею та адвокатом, а також у відповідності з Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», був визначений та узгоджений розмір витрат на оплату правової допомоги, який складає 5102,40 грн., згідно узгодженого сторонами розрахунку (а.с.161). Узгоджена сума була отримана адвокатом [PERSON] згідно розписки від 14.02.2017 року (а.с.162). Розмір витрат на правову допомогу, понесених позивачкою [PERSON], відповідачкою [PERSON] та її представником адвокатом [PERSON] під сумнів не ставиться і заперечень з цього приводу суду не надано. Тому, сума витрат на правову допомогу в розмірі 5102,40 грн. також підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved