Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

12 червня 2020 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про витребування майна. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час здійснення представницьких повноважень Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 1 встановлено безпідставне вибуття із комунальної власності територіальної громади м. Дніпра нерухомого майна житлового фонду, а саме квартири [ADDRESS] . Про порушення свого права Дніпровська міська рада дізналась під час участі у судовому розгляді справи №202/9247/15-ц в Дніпровському апеляційному суді, який розглядав спір щодо права власності на зазначену квартиру. Крім того, Дніпропетровська місцева прокуратура №1 Дніпропетровської області протягом поточного року зверталась до Дніпровської міської ради щодо вжиття заходів представницького характеру з метою захисту порушеного права комунальної власності територіальної громади міста на зазначене нерухоме майно, що підтверджується листом №04/32-3345вих-20 від 21.04.2020 року. Так, 02.07.2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Пустовий С.В. Дніпровського міського нотаріального округу на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2015 року у справі №202/9247/15-ц зареєстровано право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна-964822512101). Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.02.2020 у справі №202/9247/15-ц, яка набрала законної сили, задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області, скасовано рішення суду від 21.12.2015 року, та відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», треті особи: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району, Дніпропетровська міська рада про визнання права на приватизацію житла та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому, постановою суду апеляційної інстанції встановлено, що квартира [ADDRESS] не була приватизована та є об`єктом права комунальної власності. Разом з тим, під час прийняття рішення судом апеляційної інстанції, оспорювану квартиру, на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2018 року, зареєстрованому у реєстрі № 2776, [PERSON] відчужено на користь [PERSON] . Оскільки спірне нерухоме майно вибуло із власності територіальної громади м. Дніпра поза її волі, остання як власник спірного майна, має право на його витребування шляхом пред`явлення віндикаційного позову на підставі ст. 388 ЦК України та вимагати його повернення у власність територіальної громади м. Дніпра. За викладених обставин, керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області просить: витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 964822512101); стягнути з [PERSON] на користь прокуратури Дніпропетровської області сплачений судовий збір. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 червня 2020 року, для розгляду справи визначено суддю Мачуського О.М . Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального провадження. 12 серпня 2020 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Гарічевим В.А. подано відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що позов керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області до [PERSON] не конкретний, а спосіб захисту цивільних прав не відповідає вимогам ст.16 ЦК України. Прокуратура у позові просить суд «витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] », однак не вказано яким чином необхідно витребувати дану квартиру, а саме: розірвати договір купівлі - продажу за участю [PERSON] по даній квартири, скасувати права власності [PERSON] на дану квартиру, чи інше. При цьому, витребувати квартиру, яка є власністю [PERSON] без рішення суду про скасування права власності на квартиру [PERSON] неможливо. Оспорювана квартира не була власністю територіальної громади м. Дніпра та отримана [PERSON] , відповідно до ордеру №11/10 від 14.10.2010 року, який є дійсним та ніким не оспорювався. Отже [PERSON] є добросовісним набувачем, а зворотного позивачем не доведено. 11 вересня 2020 року в.о. керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області Шумицьким В.В. до суду подано відповідь на відзив в якому зазначено, що аргумент представника відповідача про те, що Дніпровська міська рада не знаходить підстав для пред`явлення відповідної позовної заяви, не відповідає дійсності. Відповідно до листа Дніпровської міської ради від 29.04.2020 №7/11-1034 позивачем не вживались заходи представництва щодо витребування майна, оскільки не було відомо про наявність підстав для пред`явлення відповідної позовної заяви. Щодо невірно обраного, на думку представника відповідача, способу захисту, то саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власності Дніпровської міської ради на гуртожиток та, зокрема, оспорювану квартиру, встановлено рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради №1429 від 09.06.2009 року (зі змінами внесеними рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради №799 від 08.06.2011) «Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку та житлового будинку ВАТ «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» за адресами: [ADDRESS] , 1Б вирішено передати у комунальну власність територіальної громади міста гуртожиток по [ADDRESS] (за винятком житлових та нежитлових приміщень, що перебувають на балансі чи у власності інших власників). Указаний гуртожиток передано на баланс КВЖРЕП Індустріального району. Зазначені обставини зокрема, викладені у постанові Дніпровського апеляційного суду від 11.02.2020 у справі №202/9247/15-ц. Між тим, [PERSON] 14.10.2010 року видано ордер на житлову площу у гуртожитку на право зайняття сім`єю з одної особи житлової площі у гуртожитку, за адресою: [ADDRESS] розміром 12,5 кв.м. на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» (нині ПАТ «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт») протокол №3 від 01.10.2010. Проте, відповідно до постанови від 11.02.2020 у справі №202/9247/15-ц, за [PERSON] визнано право власності на житлове приміщення площею 40,4 кв.м., що значно перевищує за площею приміщення визначене в ордері. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про залишення позову без розгляду. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Прокурор Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра (попередня назва - Дніпропетровська місцева прокуратура № 1 Дніпропетровської області) Гуцуляк О.І. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник Дніпровської міської ради Булах М.О. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Романюк М.М. в судовому засіданні зазначила, що оспорювана квартира була зареєстрована за державою, а позивачем не доведено, що йому належить право власності на дану квартиру. Відповідач придбала оспорювань квартиру за договором купівлі-продажу та має право володіти вказаним майном. При цьому, відповідач не має у власності іншого нерухомого майна. У зв`язку з викладеним представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи без її участі або відкладення розгляду справи не подавала. Суд, заслухавши думку учасників, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить наступного висновку. Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. Відповідно до статті 3 ЦПУ України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На прокуратуру відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом. Судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року ухваленому по цивільній справі № 202/9247/15-ц, позовні вимоги [PERSON] до Відкритого Акціонерного Товариства «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», треті особи - КВЖРЕП Індустріального району Дніпропетровської міської ради, Дніпропетровська міська рада, про визнання права на приватизацію житла та визнання права власності на квартиру, задоволено. Визнано за [PERSON] , ІНН [NUMBER] , право на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , що складається з одної житлової кімнати площею 12,5 кв.м, кухні площею 16,0 кв.м, коридору площею 3,8 кв.м, комори площею 3,6 кв.м., санвузлу площею 4,5 кв.м., загальною площею - 40,4 кв.м. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі заочного рішення суду № 202/9247/15-ц, виданого 21.12.2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, 02.07.2016 року було зареєстровано за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (номер запису про право власності / довічної власності: 15271012). Прокуратурою Дніпропетровської області рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2015 року у справі № 202/9247/15-ц, було оскаржено в апеляційному порядку. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради. Скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2019 року, та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Відкритого акціонерного товариства «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», треті особи: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району, Дніпропетровська міська рада, про визнання права на приватизацію житла та визнання права власності на квартиру. Дана постанова апеляційного суду набирала законної сили з дня її прийняття та не була оскаржена у касаційному порядку. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, від 30 липня 2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2776, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] продала [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на на квартиру [ADDRESS] , на підставі на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2776, виданого 30.07.2018 року, право власності на вказаний об`єкт нерухомості, 30.04.2018 року зареєстровано за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (номер запису про право власності / довічної власності: 27256618). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані Конституцією України, нормами Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами. Згідно змісту ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року, ухвалене по цивільній справі № 202/9247/15-ц скасовано, підстави набуття за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на спірне нерухоме майно також було скасовано. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. На час розгляду справи власником спірного нерухомого майна - квартири [ADDRESS] є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки. Таким чином, ухвалення судом рішення про визнання права власності на нерухоме майно за [PERSON] , яке згодом було скасовано, усуває презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору купівлі-продажу щодо цього майна. Як на підставу свої заперечень проти позовних вимог, представник відповідача - адвокат Гарічев В.А. посилався на те, що оспорювана квартира не була власністю територіальної громади м. Дніпра та отримана [PERSON] відповідно до ордеру №11/10 від 14.10.2010 року, який є дійсним та ніким не оспорювався. Однак, такі твердження не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, виходячи з наступного. Так, постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року по цивільній справі № 202/9247/15-ц встановлено, що спірне нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , належить до комунальної власності. Також зазначено, що відповідно до ордеру №11/10 від 14.10.2010, який міститься у матеріалах справи, він виданий позивачу для зайняття житлового приміщення у гуртожитку [ADDRESS] площею 12,5 кв.м. Разом з тим, судовим рішенням за [PERSON] визнано право власності на житлове приміщення площею 40,4 кв.м. Отже, площа спірного житлового приміщення перевищує норму безоплатної приватизації, тому наймач повинен був сплатити вартість надлишку, що однозначно підлягало вирішенню в процесі приватизації відповідно до ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». [PERSON] мала право набути у власність спірну квартиру лише шляхом її приватизації у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні») При цьому, Дніпровська міська рада, у відповідності до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є представницьким органом місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальної громади. Статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. За таких обставин, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 82 ЦПК України, посилання представника відповідача про те, що квартира, яка є предметом даного спору, не належить територіальній громаді міста в особі Дніпровської міської ради, є безпідставними. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже статтею 388 ЦПК України встановлено порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача. Згідно з положеннями цієї статті власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, та коли такий набувач набув це майно за відплатним договором. У постановах від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 Верховний Суд України, вирішуючи питання правомірності витребування майна у добросовісного набувача залежно від обставин, передбачених положеннями статті 388 ЦК України, висловив такий правовий висновок. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Зазначений правовий висновок підтримав у своїй постанові від 05 грудня 2018 року й Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за наслідками розгляду справи № 752/2124/16-ц (провадження № 61-20676св18). Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна. Тобто, майно яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Оскільки рішення суду про визнання права власності, на підставі якого спірне майно було вилучено з володіння позивача, у подальшому було судом скасовано, то слід вважати, що майно вибуло з володіння власника поза його волею й він має право витребовувати його від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України. Повернення у комунальну власність квартири [ADDRESS] , безпідставно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. За таких обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача, щодо витребування спірної квартири від [PERSON] , як останнього набувача, на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Суд зазначає, що такий спосіб захисту, в даному випадку, спрямований на поновлення порушених прав територіальної громади місті Дніпра та повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Враховуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного доказу, зокрема належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про витребування майна, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (попередня назва - прокуратура Дніпропетровської області), якою понесено судові втрати, підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 7284 грн.

Outcome: approved