Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~13.03.2018\~року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просять виселити відповідача із однокімнатної квартири № 86, що розташована в буд. 3 по вул. Будівельників в м. Українці Обухівського району Київської області без надання іншого житлового приміщення, та стягнути з відповідача на користь позивачів матеріальні збитки в розмірі 103500 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000 грн., а всього стягнути 123500 грн. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачі зазначили, що їм на праві власності належить квартира № 86, що розташована в буд. 3 по вул. Будівельників в м. Українці Обухівського району Київської області, яку вони успадкували, як спадкоємці першої черги після смерті свого батька [PERSON] Відповідач змінила у вищевказаній квартирі замок, та не впускає позивачів до квартири, чим незаконно та протиправно позбавила позивачів права приватної власності. 18.03.2017 року та 26.03.2018 року позивачі, з метою вжиття заходів досудового врегулювання спору, зверталися до відповідача з вимогами-претензіями, в яких просили у добровільному порядку звільнити незаконно та протиправно займану квартиру, а також добровільно відшкодувати завдані збитки та матеріальну шкоду. Однак, відповідачем відповідей надано так і не було. Відповідно до довідки Асоціації фахівців нерухомості АН «Рідний дім» вартість оренди (найму) однокімнатної квартири в м. Українка Обухівського району Київської області по вул. Будівельників складає 4500 грн. на місяць. Внаслідок незаконних та протиправних дій відповідач завдала позивачам матеріальні збитки в розмірі 103500 грн. Також внаслідок незаконного та протиправного позбавлення позивачів права приватної власності відповідачем, позивачі втратили спокій, у них почалося безсоння, що призвело до тривалих фізичних, душевних та моральних страждань, а тому, крім матеріальних збитків відповідачем завдано позивачам моральну шкоду, яку вони оцінюють у розмірі 20000 грн. Ухвалою судді від 16.03.2018 року позовну заяву залишено без руху, та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 05.06.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 10.08.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 17.12.2018 року в задоволенні клопотання представника позивачів [PERSON] про застосування заходів процесуального примусу, відмовлено. Представник позивачів в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав з підстав вказаних в позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, вказуючи на те, що відповідач проживала з померлим [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з кінця грудня 1992 року по вересень 2016 року, та по вела з ним спільне господарство та мала спільний бюджет. З дозволу [PERSON] відповідач була зареєстрована у спірній квартирі з 27.02.2007 року де проживає і на даний час. Також, представники відповідача вважають необгрунтованими розрахунки матеріальних збитків та моральної шкоди за період з жовтня 2016 року по листопад 2017 року, оскільки право власності позивачів на спірну квартиру було зареєстроване лише 18.12.2017 року, відповідач жодним чином не спричиняє матеріальної та моральної шкоди позивачам, а правомірно продовжує проживати у спірному житлі. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] показали суду, що вони є сусідами відповідача [PERSON] та підтверджують факт проживання відповідача з [PERSON] в спірній квартирі однією сім»єю і факт її постійного проживання у спірному житлі. Суд заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної сплави, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] вступив в ЖБК «Енергія» в 1990 році, та повністю сплатив пайові внески за квартиру № 86, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Українка, вул. Будівельників, буд. 3, в 1994 році. 29.10.1993 року [PERSON] отримав ордер на вищевказану квартиру, та зареєструвався в ній 12.04.1994 року. \~ \~ \~ \~[PERSON] зареєстрована в квартирі № 86, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Українка, вул. Будівельників, буд. 3, з 27.02.2007 року де проживає і на даний час. За життя [PERSON] правовстановлюючий документ на спірну квартиру не отримував. Факт проживання в квартирі №86, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Українка, вул. Будівельників, буд. 3, [PERSON] та [PERSON], з 1995 року по 2016 рік підтверджується показами свідків та довідками ЖБК «Енергія» б/н від 13.11.2008 року, № 147 від 25.10.2016 року. 02.09.2016 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ОК № 378247, виданий виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області, актовий запис № 146. Позивачі [PERSON], та [PERSON] є доньками померлого [PERSON]. 22.10.2016 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після померлого 02.09.2016 року [PERSON] 03.11.2016 року [PERSON] звернулася до Генерального консульства України в Торонто (Канада) з заявою про прийняття спадщини після померлого 02.09.2016 року [PERSON] 20.02.2017 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після померлого 02.09.2016 року [PERSON]. Вищевказані обставини, встановлені, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06.07.2017 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною сумісною власністю, та визнання права власності на частину майна, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною сумісною власністю, та визнання права власності на частину майна, відмовлено повністю. Дане рішення було залишено без змін рішенням апеляційного суду Київської області від 06.11.2017 року, яким виключено з мотивувальної частини рішення фразу: «Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] почали спільно проживати, вести спільний бюджет, господарство з кінця грудня 1992 року по вересень 2016 рік, без реєстрації шлюбу.», в іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.07.2017 року, залишено без змін. Постановою Верховного суду від 20.09.2018 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.07.2017 року в частині, яка не змінена рішенням апеляційного суду Київської області від 06.11.2017 року, та рішення апеляційного суду Київської області від 06.11.2017 року залишено без змін. Відповідно до ст. 82 ч.4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 108767983 та № 108769007 від 22.12.2017 року, квартира [ADDRESS], по 1/2 належить [PERSON] та [PERSON] 18.03.2017 року [PERSON] направила [PERSON] вимогу-претензію, в якій просила у добровільному порядку звільнити квартиру [ADDRESS]. Вимога була отримана відповідачем 23.03.2017 року відповідно до копії рекомендованого повідомлення. 26.03.2018 року [PERSON] направила [PERSON] вимогу-претензію, в якій просила у добровільному порядку звільнити квартиру [ADDRESS], та добровільно відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 63000 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн., а всього 73000 грн. Згідно зі\~статтею 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У\~статті 13 Конституції України\~закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Статтею 47 Конституції України\~та\~ст. 9 ЖК УРСР\~гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до\~ст. 13 Цивільного процесуального Кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] набула право користування вказаною вище квартирою з дозволу попереднього власника, будучи в розумінні ч. 2 ст.\~64\~та ч. 4 ст.\~156 ЖК УРСР\~членом його сімї, так як вона проживали з покійним [PERSON] та спільно вели господарство. У відповідності до статей\~64,\~156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічне положення містить ч. 1\~ст. 405 Цивільного кодексу України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 4\~ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Як встановлено під час розгляду справи жодної угоди про порядок користування вказаною квартирою між сторонами по справі укладено не було. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] вселилась до квартири та була зареєстрована в ній зі згоди її попереднього власника [PERSON], а тому вона на законних підставах набула право користування квартирою. Згідно з ч. 4\~ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 109 Житлового Кодексу України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У відповідності до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» за № 2 від 12 квітня 1985 року (із змінами та доповненнями), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Як встановлено судом та зазначено вище, відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає в квартирі № 86, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Українка, вул. Будівельників, буд. 3. Доводи позивачів [PERSON] та [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] чинить їм перешкоди в користуванні квартирою, в судому засіданні не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. У п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст.\~391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно зі ст.ст.\~11,\~16 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Серед основних прав і свобод людини і громадянина\~ст. 47 Конституції України, проголошує право на житло. Тобто, право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Повага до права людини на житло закріплена також у\~ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини\~і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього. Згідно зі\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічні положення містяться у\~статті 319 ЦК України, де зазначено, що власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Зокрема, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства. У\~статті 391 ЦК України\~визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами\~Житлового кодексу України\~при вирішенні справ про виселення на підставі\~ст. 116 ЖК\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачами не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, за наявності яких\~стаття 116 ЖК України\~пов'язує можливість виселення з жилого приміщення, а саме доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує житлове приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі, та раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні вимог позивача про захист права приватної власності шляхом виселення відповідача з квартири, за необґрунтованістю позовних вимог.

Outcome: dismissed