Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

13.03.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], яка діє також в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON], треті особи Шевченківський районний відділ головного управління державної міграційної служби України у Львівській області, служби у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] разом із неповнолітніми членами сім'ї - [PERSON] та [PERSON], із зняттям з реєстрації Шевченківським районним відділом ГУ ДМС України у Львівській області за цією адресою, посилаючись на те, що відповідачі з вересня 2012 року не проживають в належній йому квартирі, що підтверджується актами ЛКП «Рясне-402», оскільки постійно проживають з матір'ю в квартирі в якій вона володіє часткою за адресою: [ADDRESS]. Той факт, що відповідачі прописані у вказаній квартирі суттєво впливає на можливість отримання субсидій, також відповідачі не надають жодної матеріальної допомоги по утриманню квартири та оплаті комунальних платежів, а всі обов'язки по утриманню будинку лежать повністю на ньому. Зазначені обставини ускладнюють реалізацію ним права приватної власності на належну йому квартиру, у зв'язку з чим він змушений звернутися з вказаною вище позовною заявою до суду. В ході судового засідання позивач та представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 21.02.2014 року позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON], яка виступає в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги, стосовно себе та своїх малолітніх дітей не визнала пояснила, що колишній чоловік вчиняв на неї психологічний тиск, дитину необхідно було лікувати, тому вона з дітьми вимущена була поїхати до м.Рівного до своїх батьків. Фактично з жовтня 2012 року вони вимушено не проживають у квартирі, яка належить чоловікові. Діти навчаються у м.Рівному і вона також має там роботу. Під час розірвання шлюбу вони мали домовленість, що діти будуть проживати з нею, але зареєстровані у м.Львові. В подальшому визнала позов щодо себе, однак про зняття з реєстрації дітей заперечує. Представник служби у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Брикса Р.З., який діє на підставі довіреності від 15.01.2014 року (а.с.32) заперечив, щодо визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS], вважає, що таким рішенням будуть поружені законні права малолітніх дітей на житло. Представник Шевченківський районний відділ головного управління державної міграційної служби України у Львівській області в судове засідання не з'явився, про дату, час, та місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача [PERSON], відповідача та представника служби у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Брикси Р.З., свідків, дослідивши матеріали справи, суд, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У ході судового засідання було встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] згідно договору купівлі-продажу квартири від 29 серпня 2001 року (а.с.6). Право власності на дану квартиру ним було у встановленому порядку зареєстровано в обласному комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 07 вересня 2001 року (а.с.7). 14 вересня 2003 року сторони уклали шлюб, у цьому шлюбі у них народилось двоє дітей [PERSON] [INFO](7 років) [PERSON], [INFO] (10 років). Відносини між ними не склались що призвело то того, що шлюб рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28.11.2012 року було розірвано. Сторони не заперечили, що з вересня 2012 року відповідач [PERSON] забрала дітей, залишила спірне помешкання та переїхала на проживання у м.Рівне. На даний час відповідачка разом з дітьми проживає за адресою: [ADDRESS], у квартирі,що є спільною сумісною власністю, у т.ч. і відповідача. На підтвердження даних обставин позивач долучив акти ЛКП «Рясне-402» від 02.04.,08.07. та 02.09.2013 року з яких вбачається що відповідачка з дітьми не проживає в спірній квартирі з 22.09.2012 року (а.с.13-15) та копію свідоцтва про право власності на житло Рівненської міської Ради народних депутатів Виконавчого комітету від 14 вересня 1995 року, згідно якого [PERSON] являється співвласником квартири [ADDRESS] (а.с.16). Будучи у суді свідок [PERSON] пояснила, що знайома з сторонами та товаришує з [PERSON]. Коли вона приїзжала неодноразово до Львова, то зупинялася у неї, а діти інколи були у батька. Свідок [PERSON] у суді також пояснив, що [PERSON] виїхала з Львова у вересні 2012 року разом з дітьми до батьків у м.Рівне та після цього не поверталася на проживання. Дітей також у місті Львові за даною адресою він не бачить. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 29 Цивільного кодексу України: місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Частиною першою статті 176 СК України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Судом установлено, що після розірвання шлюбу між батьками досягнута згода про місце проживання дітей, а саме разом з мамою у м.Рівне. Відповідно до Декларації прав дитини (1959 року), дитині повинно належати право на належне харчування, житло, розваги, та медичне обслуговування. Відповідно до Конвеції «Про права Дитини (схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-ХП), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. 03.04.2014 року службою у справах дітей Рівненського міськвиконкому було проведено обстеження матеріально побутових умов за фактичним місцем проживання [PERSON] разом з малолітніми дітьми: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за адресою [ADDRESS] та складено відповідний акт згідно якого «в квартирі створені умови для проживання малолітніх: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Діти за вищевказаною адресою проживають без реєстрації». Відповідно до ч.2 ст.405 член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З представлених актів вбачається, що [PERSON] та малолітні діти не проживають у квартирі з вересня 2012 року. Судом не здобуто доказів того, що виселення відповдіача з дітьми було примусове та у подальшому їм чинилися перешкоди у користуванні квартирою. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що [PERSON] та малолітніх [PERSON] і [PERSON] слід визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] зі зняттям їх з реєстрації.

Outcome: approved