Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

13.07.2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися у суд із заявою про встановлення факту народження дитини, вказуючи, що 01.05.2017 р. у Донецькому регіональному центрі охорони матері і дитини [PERSON] народила сина [PERSON]. Батьком дитини є [PERSON], [INFO], з яким вона разом проживає без реєстрації шлюбу. 17.05.2017 року в Київському відділі записів актів громадянського стану м. Донецька Державної [PERSON] палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки їй було видано свідоцтво про народження дитини ДНР №027437 від 17.05.2017 року. Повторно 25.05.2017 року Донецьким Республіканським центром охорони материнства та дитинства було видано медичне свідоцтво про народження дитини №711 за формою № 103. Лікарня, де народилась дитина, та місце мешкання заявників знаходяться на тимчасово окупованій території, та входять до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявник звернулась до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, але отримали відмову в реєстрації народження та видачі свідоцтва про народження дитини. Неможливість отримати свідоцтво про народження, виданого державним органом України, позбавляє заявників та їх дитину можливості користуватись своїми правами, отримувати медичну та соціальну допомогу за дитиною. Встановлення факту народження дитини необхідно для отримання свідоцтва про народження в органі ДРАЦС України. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 липня 2017 року заяву [PERSON], [PERSON] задоволено частково. Суд вирішив: встановити факт народження 01.05.2017 р. дитини чоловічої статі - [PERSON], місце народження - Україна, Донецька область, місто Донецьк, мати дитини - [PERSON], [INFO], громадянка України. У задоволенні іншої частини вимог суд відмовив. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник [PERSON] [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити вимоги заявників у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не надав оцінки доказам, неповно зясував обставини, що мають значення для справи та не сприяв повному і обєктивному її розгляду. Вказує, що суд безпідставно не прийняв до уваги та вважав, що відсутні докази того, що батьком народженої дитини є [PERSON] [INFO] про, що зазначено у свідоцтві про народження виданому на окупованій території. У звязку з тим, що шлюб між заявниками не укладено до суду звернулися спільно через уповноваженого представника. Виїхати з непідконтрольної території вони без дитини [PERSON] не можуть, а тому є необхідність в отриманні свідоцтво про народження сина. Однак, і досі це не є можливим, оскільки на підставі ухваленого судом рішення отримати свідоцтво про народження дитини вони не в змозі, так як не вказана інформація про батька дитини. Особи, які беруть участь у справі у судове засідання не зявилися, повідомлялися про дату та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не сповістили. Колегія суддів, зважаючи на вимоги ст. ст. 1, 303-1, ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за їх відсутності. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції\~в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Задовольняючи вимоги заявників частково та встановлюючи факт народження дитини тільки у матері - [PERSON] без зазначення батька дитини, суд першої інстанції виходив з того, що заявниками не було надано нотаріально засвідченої заяви [PERSON] про визнання батьківства, згідно вимог ч. 4 ст. 126 СК України. Однак, з таким висновком у повному обсязі апеляційний суд погодитися не може, зважаючи на таке. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заявники [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], проживають сумісно без реєстрації шлюбу. Заявники мають спільну дитину [PERSON], який народився 01 травня 2017 року. Факт народження дитини підтверджується медичним свідоцтвом про народження №711 від 25.05.2017 року в якому зазначено, що [PERSON] у Донецькому регіональному центрі охорони матері і дитини народила хлопчика; свідоцтвом про народження дитини №027437, виданим 17.05.2017 року Київським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки та засвідчено печаткою Донецької Народної Республіки, відповідно до якого був складений запис акту про народження № 263 від 17 травня 2017 року [PERSON], [INFO], де вказано: місце народження м. Донецьк,\~\~мати дитини\~\~-\~[PERSON],\~\~батько дитини [PERSON]. 17.07.2017 року листом № 174/15.7-04-04 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, заявникам відмовлено у проведенні державній реєстрації народження дитини, у звязку з невідповідністю поданих документів, оскільки такі були видані на території АТО, де органи державної влади\~України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявникам розяснено право на звернення до суду з питання встановлення факту народження дитини. Відповідно до ч.1\~ст. 257-1 ЦПК України\~заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Згідно ст. 7 Закону України «Про громадянство України»\~особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до ч.1\~ст.144 Сімейного кодексу України\~батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована\~Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлює, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до\~ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ч.ч.2, 3\~ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Приписами п.1 та п.7 ч.1ст.256\~ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження, а відповідно до п.18\~постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі\~ст.14 ЦПК України\~рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. Суд вірно встановив основні фактичні обставини, що мають значення для справи, спірні правовідносини і правильно визначив правові норми, за якими необхідно вирішувати спір, прийшов до вірного висновку про встановлення факту народження дитини із визначенням матері дитини. Однак з висновком суду про відмову у визначені батька дитини, колегія суддів погодитися не може, оскільки суд допустив порушення вимог\~статей 212-214 ЦПК України, не встановив обставини про батька дитини, що позбавляє заявників зареєструвати та отримати свідоцтво про народження дитини. Суд не взяв до уваги, що батько дитини особисто звернувся до суду із заявою про встановлення факту народження дитини. Крім того, рішення суду в частині відмови задоволенні вимог заявника в частині батьківства, порушує права дитини. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі від 15.09.2016р. №9-1129/0/4-16 «Про застосування положень статті 257-1 ЦПК України зазначив наступне. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, слід враховувати норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на 4 території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення батька дитини, яким є - [PERSON], [INFO], громадянка України, місце реєстрації: Україна, [ADDRESS], місце проживання: Україна, [ADDRESS]. Судова колегія приходить до висновку, що заява [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту народження дитини підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявникам отримати свідоцтво про народження їх сина, видане державним органом України. Таким чином, рішення суду першої інстанції, відповідно до положень п.3 ч.1 ст.307 та п.п.3,4 ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні, шляхом ухвалення нового рішення про задоволення заяви у повному обсязі

Outcome: approved