Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

14 квітня 2015 року до суду із позовною заявою звернувся [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 04 липня 2013 року. В позовній заяві зазначено, що 04 липня 2013 року позивач передав у власність [PERSON], а останній прийняв грошові кошти в сумі 121 500 грн. 00 коп., строком до 01 липня 2014 року без нарахування процентів за користування позикою. Згідно умов Договору позики від 04 липня 2013 року, сторони дійшли домовленості, що повернення грошей має відбуватись частково по 10 000 грн. 00 коп. до 10-го числа кожного поточного місяця, а фактичне повернення грошових коштів має відбутися 01 липня 2014 року. У встановлений термін повернення коштів не відбулось. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача на його користь інфляційні за весь час прострочення, який станом на 10 квітня 2015 року становить 49 019 грн. 00 коп., також 1% від суми позики за кожен день прострочення в сумі 568 230 грн. 00 коп. З підстав зазначених вище, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача надав до суду заяву, у якій просить суд розгляд справи провести за його відсутності та зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся судом у встановленому законом порядку, про причину своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, на підставі ст. 224 ЦПК України, суд, розглядає справу у відсутність відповідача, оскільки наявних в справі доказів достатньо для встановлення прав та взаємовідносин сторін. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як було встановлено судом, що 04 липня 2013 року між сторонами було укладено договір позики у відповідності до якого позивачем було надано відповідачу грошові кошти в розмірі 121 500 грн. 00 коп., строком до 01 липня 2014 року без нарахування процентів за користування позикою (а.с. 9). Відповідно до п. 3 Договору позики від 04 липня 2013 року повернення грошей має відбутись в [ADDRESS], частково по 10 000 грн. 00 коп. до 10-го числа кожного поточного місяця, а фактичне повернення грошових коштів в повному обсязі має відбутись 01 липня 2014 року. Дострокове повернення позики допустиме. На момент розгляду цивільної справи борг за договором позики від 04 липня 2013 року становить 121 500 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи наведене вище, позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу. Відповідач, як позичальник, в порушення взятих на себе зобов'язань, позику в розмірі 121 500 грн. 00 коп. за договором позики від 04 липня 2013 року, не повертає, тому, зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Згідно з ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно п. 4 Договору позики від 04 липня 2013 року, у випадку, коли позичальник не поверне суму позики в строк, він зобов'язаний сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також один процент від суми позики за кожен день прострочення. Разом з тим, частиною 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Враховуючи те що, сума нарахованої позивачем пені за несвоєчасне погашення заборгованості значно перевищує розмір збитків та відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, суд приходить до висновку, про зменшення суми пені з 568 230 грн. 00 коп. до 121 500 грн. 00 коп., яка відповідає подвійному розміру основного боргу, відповідно до розрахунку наданого позивачем. Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 04 липня 2013 року в розмірі 292 019 грн. 00 коп., яка складається з наступного: 121 500 грн. 00 коп. - сума позики, інфляційні витрати за період з 11 липня 2013 року по 10 квітня 2015 року у розмірі 49 019 грн. 00 коп. та 1% за кожен день прострочення у розмірі 121 500 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 444 грн. 38 коп. судового збору. На підставі вище викладеного,

Outcome: partial