Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

14 листопада 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 25 жовтня 2007 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № KIJ0GA0000102P, відповідно до якого йому було видано кредит у розмірі 77620 доларів США строком до 26 жовтня 2017 року. Під час укладення кредитного договору він не був належним чином повідомлений про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань несе він сам. А саме, його не було письмово повідомлено про орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг за кредитом, як це зазначено в п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним кредитний договір № KIJ0GA0000102P від 25 жовтня 2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк». Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» проти задоволення позову заперечував. Надав суду письмові заперечення (а.с. 27-28). Пояснив суду, що зростання чи коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, оскільки позивач несе ризик знецінення гривні по відношенню до іноземних валют, а банк несе ризик знецінення долара США. Крім того, кредитний договір укладений 25 жовтня 2007 року, а вимога п.п. «д» п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, діє з 22 вересня 2011 року, тобто після підписання договору сторонами. Також, до вимог позивача має бути застосований строк позовної давності, оскільки спірний договір укладено в 2007 році, а з позовом [PERSON] звернувся до суду лише в 2016 році. З відповіді на заперечення вбачається, що на момент звернення до суду з позовом кредитний договір ще діяв, тому підстав для застосування строку позовної давності немає. Під час укладення кредитного договору він не був письмово повідомлений про орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг за кредитом, як це зазначено в п.п. «д» п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 41-42). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 25 жовтня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № KIJ0GA0000102P, відповідно до якого [PERSON] було видано кредит у розмірі 77620 доларів США строком до 26 жовтня 2017 року (а.с. 6-8). Позивач посилається на те, що під час укладення кредитного договору він не був письмово повідомлений про орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг за кредитом, як це зазначено в п.п. «д» п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Встановлено, що кредитний договір був укладений 25 жовтня 2007 року. Редакція п.п. «д» п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, почала діяти з 22 вересня 2011 року, тобто після укладення кредитного договору. Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. Встановлено, що позивач виступає стороною кредитного договору № KIJ0GA0000102P від 25 жовтня 2007 року та його умови погоджені сторонами, що підтверджується підписами [PERSON] та банку, зазначеними на останній сторінці спірного договору. Отже, оспорюваний кредитний договір визначений сторонами при укладенні договору, що є їх правом, та не суперечить вимогам закону. Суду не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що діями відповідача порушені права позивача як споживача. За таких обставин, підстав для визнання недійсним кредитного договору не вбачається. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed