Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

14 травня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до до [PERSON], третя особа: Ладижинська сільська рада Уманського району Черкаської області, про встановлення меж земельної ділянки та знесення самочинного будівництва. Позивач просила суд постановити рішення, яким встановити розмежування земельних ділянок, на яких розташовані присадибні ділянки та домоволодіння належні [PERSON] та [PERSON] по лінії, яка починається в точці стикування парканів їхніх садиб по [ADDRESS], що розташована на відстані 1 м від проекції рогу будинку, проходить паралельно задньої стіни будинку [PERSON] на відстані 1 м від неї і закінчується в точці розмежування ділянок [PERSON] та [PERSON], що відповідає розмірам переданої позивачу рішенням Ладижинської сільської ради від 09.04.2012 року № 19-16/VІ в приватну власність земельної ділянки площею 0,1573 га для обслуговування житлового будинку та зобов'язати відповідача [PERSON] знести самовільно встановлений паркан. Свої вимоги позивач о [PERSON] бґрунтовує посиланням на те, що вона проживає в [ADDRESS], та є власником розташованого за вказаною адресою житлового будинку відповідно до технічного паспорту № 853 від 27.09.2000 року, складеного Уманським відділенням ДКП ЧООБТІ. Будинок придбаний 02.01.2001 року за договором купівлі-продажу, зареєстрованим в той же день приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу [PERSON] Земельна ділянка коло згаданого будинку позивачем і досі не приватизована з тієї причини, що він не може узгодити межу з сусідкою [PERSON], яка проживає по [ADDRESS]. Відповідно до технічного паспорта межа між земельною ділянкою [PERSON] та [PERSON] проходила паралельно до задньої стіни будинку останньої на відстані від стіни не менше 1 м згідно з п. 3.25 ДБН 360-92 і далі по всій довжині земельної ділянки до точки розмежування садиб [PERSON] та [PERSON] Рішенням Ладижинської сільської ради від 09.04.2012 року № 19-16/VІ позивачу [PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,1573 га для обслуговування житлового будинку. 27.10.2012 року [PERSON] відмовилась добровільно встановити межу згідно із запропонованим позивачем варіантом розподілу та проекту забудови земельної ділянки відповідача від 05.11.1987 року та знести самовільно споруджений паркан, про що було складено відповідний акт. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги [PERSON], пояснивши, що розташування паркану, встановленого відповідачем на відстані меншій ніж 1 м від стіни будинку позивача суперечить державним будівельним нормам, перешкоджає обслуговуванню будинку позивача, і наявна фактична межа між земельними ділянками сторін не відповідає тим відомостям (відстаням від об'єктів будівництва), які вказані в технічному паспорті на будинок позивача та в проекті забудови відповідача від 05.11.1987 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, оскільки обставини, на які посилається позивач, не відповідають дійсності, не підтверджені відповідними доказами; задоволення позовних вимог [PERSON] призведе до збільшення площі її земельної ділянки за рахунок зменшення земельної ділянки відповідача, тобто буде порушенням прав останньої; відповідач [PERSON] не вчиняла жодних винних дій, які б порушували права позивача. У задоволенні позову просила відмовити повністю у зв'язку з його безпідставністю. Представник третьої особи Ладижинської сільської ради Коваль Т.В. повідомила, що земельні ділянки, на яких розташовані будинки сторін ними не були приватизовані і на теперішній час право власності за позивачем та відповідачем щодо конкретної земельної ділянки не зареєстроване в установленому законом порядку. Рішенням Ладижинської сільської ради від 09.04.2012 року № 19-16/VІ вирішено передати [PERSON] земельну ділянку площею 0,1573 га для обслуговування житлового будинку відповідно до історично набутих меж згідно з проведеною землевпорядною експертизою, тобто по фактичному користуванню, яке існує на теперішній час. Це рішення було останнім, воно ніким не було оскаржене, діє, тому [PERSON] має право замовити та виготовити технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку відповідно до цього рішення сільради та оформити своє право власності на неї. Однак позивач цього не робить і вимагає від [PERSON] перенести існуючу межу між земельними ділянками в бік останньої. Паркан на межі земельних ділянок був поставлений давно за згодою тодішніх власників будинків, ще до придбання [PERSON] будинку по [ADDRESS], 5. Поданий представником позивача Акт про проведення замірів щодо розмежування садиб від 19.05.2010 року від сутній в сільській раді, не відповідає встановленій формі - не підписаний всіма членами комісії, відсутній гриф затвердження сільським головою з прикладенням гербової печаті, і вона, як спеціаліст-землевпорядник Ладижинської сільської ради на той час, такий акт не виготовляла, тому це міг бути проект, яким заволодів представник позивача [PERSON], який був тоді сільським головою. Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, допитавши свідків, дослідивши документи, подані сторонами та витребувані судом за їх клопотаннями в якості письмових доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Також статті 15, 16 ЦК України містять норми про те, що особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. При цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Особами, які беруть участь у справі, визнані такі обставини справи, які відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Позивач [PERSON] на час звернення до суду є власником житлового будинку по [ADDRESS], а відповідач [PERSON] - житлового будинку по [ADDRESS]. [PERSON] придбала будинок 02.01.2001 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 2. Право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) позивач та відповідач в порядку, встановленому Земельним кодексом України № 2768-III від 25.10.2001, не набували. На межі між земельними ділянками, якими фактично користується кожна зі сторін, на теперішній час існує відновлений [PERSON] на попередньому місці паркан, що починається від точки стикування парканів садиб по червоній лінії [ADDRESS] та проходить паралельно вздовж західної (задньої) стіни будинку [PERSON] і закінчується, орієнтовно, в місці, де починаються городи, що підтвердили і свідки, допитані у справі. Інші обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, підлягали доказуванню. Згідно з випискою з рішення Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області № 19-16/VІ від 09.04.2012 року «Про розгляд заяв громадян» - пункт 17 - сільська рада вирішила: передати [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,1573 га для обслуговування житлового будинку згідно проведеної землевпорядної експертизи, по історично набутих межах по [ADDRESS]. І до цього Рішення доданий Зведений план земельних ділянок [ADDRESS] і [ADDRESS] по фактичному користуванню. На цьому Зведеному плані позначені відстані по периметру обох земельних ділянок, у тому числі від межі між цими земельними ділянками та житловими будинками, які на них розташовані. Відстань від західної стіни будинку [PERSON] до паркану становить 0,76 м та 0,60 м. Вказаний Зведений план земельних ділянок [ADDRESS] і [ADDRESS] по фактичному користуванню, як пояснив представник третьої особи [PERSON] та підтвердили представники сторін, є додатком № 1 до Висновку № 13/Буд судової будівельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.09.2010 року в цивільній справі № 2-81/2010, складений 13.09.2011 року судовим експертом Гнаток В.Г. ТОВ «Контакт-Сервіс» (а.с. 49-58). Вказане рішення Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області № 19-16/VІ від 09.04.2012 року, як вбачається з його змісту, було прийнято сільською радою відповідно та в межах встановлених Земельним кодексом України повноважень - ст.ст. 116, 118, 121, 122. Це рішення позивачем чи іншої особою не було оскаржене, діє та підлягає виконанню. У технічному паспорті на житловий будинок [PERSON] по [ADDRESS] Уманського району, реєстровий № 853, виготовленому 27.09.2000 року Уманською дільницею Черкаського обласного об'єднаного БТІ (а.с. 14-15), відсутнє позначення межі між земельною ділянкою [PERSON] та позивача, яка б проходила паралельно до задньої стіни будинку позивача на відстані від неї не менше 1 м згідно з п. 3.25 ДБН 360-92 і далі по всій довжині земельної ділянки до точки розмежування садиб [PERSON] та [PERSON], на що в позовній заяві посилалась позивач [PERSON] Так, в дослідженому судом Технічному паспорті взагалі відсутні відомості про розміри земельної ділянки, про відстані між будинком та парканом сусіднього домоволодіння, про те, в якій точці межа між земельними ділянками сторін закінчується. Підставою для звернення до суду позивач [PERSON] зазначила ту обставину, що вона не може узгодити межу із сусідкою - відповідачем [PERSON], яка проживає по [ADDRESS], та відмову останньої знести самовільно споруджений паркан, розташований до будинку позивача ближче, ніж за 1 м, що є порушенням п. 3.25 ДБН 360-92. На підтвердження цих обставин позивач подала копію пропозиції від 20.04.2012 року про проведення лінії розмежування земельних ділянок, адресованої відповідачу (а.с. 16), та копію акта про наявність (відсутність) домовленостей від 27.10.2012 року, складеного в довільній формі представником позивача у цій справі [PERSON] та другим сином позивача [PERSON] та підписаного також, начебто, сільським головою (не вказано якої точно сільської ради) [PERSON], в якому вказано, що [PERSON] відмовилась переустановити паркан, що розділяє суміжні домоволодіння, на відстань одного метру від стіни житлового будинку [PERSON] (а.с.17). Названі документи суд не бере до уваги в якості належних та допустимих письмових доказів наявності обставин щодо неможливості погодження меж земельної ділянки, яка передається позивачу [PERSON] з таких мотивів. Частиною 1 ст. 118 Земельного кодексу України визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок, які перебувають в користуванні, громадянами. І цей порядок передбачає, що рішення органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про землеустрій» № 858-IV від 22.05.2003 (із подальшими змінами і доповненнями) такі технічні матеріали та документи, що підтверджують розмір земельної ділянки, - п. «і» технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, - є документацією із землеустрою. Статтею 26 цього ж Закону визначено, що замовниками документації із землеустрою можуть бути, у тому числі, землевласники і землекористувачі, а розробниками документації із землеустрою є юридичні та фізичні особи, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою відповідно до закону. Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором. Позивач не надав суду жодного документу із землеустрою щодо погодження меж земельної ділянки по [ADDRESS], який би був виготовлений розробником документації із землеустрою за його замовленням на підставі та відповідно до рішення Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області № 19-16/VІ від 09.04.2012 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки, і який би був підписаний самим позивачем та іншими суміжними землевласниками чи землекористувачами і який відмовилася підписувати (погоджувати) відповідач [PERSON] Таким чином, твердження позивача [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] перешкоджає їй приватизувати земельну ділянку по [ADDRESS], не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи. Способи захисту прав на земельні ділянки передбачені ст. 152 ЗК України. Відповідно до частин 2, 3 цієї статті вимагати усунення будь-яких порушень прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків може власник земельної ділянки або землекористувач. І захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Позивач не надав суду правовстановлюючого документу на право користування земельною ділянкою по [ADDRESS], та технічну документацію щодо встановлення меж цієї земельної ділянки, які б підтверджували його права як землекористувача певної земельної ділянки. На підставі наведених вище обставин, встановлених судом, враховуючи норми ст. 122 Земельного кодексу України про те, що земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб передають сільські, селищні, міські ради, і, відповідно, суд на прийняття таких рішень законом не вповноважений, суд дійшов до висновку, що позовна вимога до відповідача [PERSON] про встановлення розмежування земельних ділянок, на яких розташовані домоволодіння сторін, не підлягає задоволенню у зв'язку з її необґрунтованістю та невідповідністю діючим нормам Земельного кодексу України щодо захисту прав на земельні ділянки та щодо порядку передачі земельних ділянок у власність громадян. Вирішуючи питання щодо позовної вимоги про знесення відповідачем [PERSON] самовільно встановленого паркану, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до вимог ч. 7 статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають органи державної влади та органи місцевого самоврядування. А у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права - стаття 391 ЦК України. Позивачем під час судового розгляду не доведено на підставі належних та допустимих доказів, що встановлений відповідачем паркан на відстані меншій, ніж 1 метр від західної стіни належного їй житлового будинку по [ADDRESS], створює які-небудь перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном - житловим будинком. На підставі наведеного вище, суд прийшов до висновку, що позивач [PERSON] не довела наявності таких фактичних обставин, які б надавали їй право на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва, яке, на її думку, було здійснене відповідачем [PERSON] Тому позов у цій частині не підлягає задоволенню. На підставі наведеного вище, ст. ст. 11, 15, 16, 376, 391 ЦК України, ст.ст. 107, 118, 122, 126, 152 ЗК України,

Outcome: dismissed