Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

14 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості з заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 01 лютого 1984 року працював водієм в Казанківському районному дорожньому управлінні, яке в подальшому було реорганізовано в філію Новобузький райавтодор ДП «Миколаївського облавтодору». Наказом за №7-К від 31 січня 2020 року звільнений з посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. При звільненні підприємством, в порушення вимог статті 116 КЗпП України, не проведено виплати всіх сум, що належать йому до виплати, а саме заробітної плати в розмірі 35871 грн. 66 коп. та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, за період з 2017 року по 2019 рік, в розмірі 12519 грн. Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем не проведено розрахунку у строки, зазначенні в статті 116 КЗпП України, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, за період з 01 травня 2019 року по день написання позовної заяви, в розмірі 35871 грн. 66 коп. та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 12519 грн. 17.03.2020 року позивач [PERSON] надав суду заяву про збільшення позовних вимог та залучення до участі у справі третьої особи, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, за період з 01 травня 2019 року по день написання позовної заяви, в розмірі 35871 грн. 66 коп., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 12519 грн., утримані соціальні внески в сумі 15272 грн. 44 коп. та залучити до участі у справі в якості третьої особи Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області. Ухвалою суду від 17 березня 2020 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у цивільній справі, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області. 25.03.2020 року позивач [PERSON] надав суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, за період з 01 травня 2019 року по день написання позовної заяви, в розмірі 32865 грн. 88 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2019 рік, в сумі 4628 грн. 11 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 9894 грн. 58 коп. та утримані соціальні внески в сумі 15272 грн. 44 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дроги України» явку свого представника у судове засідання не забезпечило, про дату, час і місце судового засідання повідомлялося належним чином, про причини неявки суду не повідомило, відзиву не подало. Третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області явку свого представника у судове засідання не забезпечило, але надало, в порядку ст.181 ЦПК України, пояснення щодо позову, в якому зазначило, що позивачем [PERSON] невірно вибраний спосіб захисту своїх прав стосовно вимог про стягнення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки позивач, відповідно до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VІ, не є суб`єктом на користь якого стягується заборгованість по єдиному внеску. Вислухавши доводи позивача та його представника, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку. Матеріалами справи встановлено, що з 01 лютого 1984 року [PERSON] прийнятий на роботу водієм до Казанківського районного дорожнього управління, яке в подальшому реорганізовано в філію Новобузький райавтодор ДП «Миколаївського облавтодору», з 25 липня 2013 року переведений на посаду сторожа. Згідно наказу №7-к від 31 січня 2020 року звільнений з посади за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України (а.с.3-7). Відповідно до довідки В.о. начальника філії «Новобузький райавтодор» №31 від 10 лютого 2020 року дійсно [PERSON] працював у філії «Новобузький райавтодор» і заборгованість по заробітній платі станом на 01 лютого 2020 року становить 34122 грн. 88 коп. (а.с.9). Згідно довідки В.о. начальника філії «Новобузький райавтодор» №65 від 23 березня 2020 року [PERSON] при звільнені було нараховано компенсацію за невикористані відпустки за 24 дні на суму 3729 грн. 36 коп. (а.с.39). Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Частиною 3 ст.46 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. В силу приписів ст.1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.1 ст.83 КЗпП України). В силу статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що відповідачем при звільненні [PERSON] не проведено розрахунку. Так, заборгованість по заробітній платі станом на 01 лютого 2020 року становить 34122 грн. 88 коп. та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 3729 грн. 36 коп. Крім того, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При визначенні середньої заробітної плати суд керується пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), який визначає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З розрахунку середньої заробітної плати [PERSON] вбачається, що останньому нараховано в листопаді 2019 року заробітну плату за 25 днів в розмірі 4608,70 грн.; в грудні 2019 року заробітну плату за 27 днів в розмірі 4631,20 грн. (а.с.8). Позивач [PERSON] був звільнений з роботи 31.01.2020 року, тому розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати є листопад-грудень 2019 року. Всього за ці два місяці йому було нараховано заробітну плату в розмірі 9239,90 грн. (а.с.8). Кількість відпрацьованих робочих днів: у листопаді - 25, грудні - 27 (всього 52 робочих дня). Середньоденна заробітна плата складає: 9239,90 грн. : 52 роб. дня = 177,69 грн. Кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку (з 01.02.2020 р. по 14.02.2020 р.) - 10 роб.днів. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає виплаті позивачу становить 1776,90 грн. (177,69 грн. х 10 роб.д. = 1776,90 грн.). Суд вважає, що не підлягає до стягнення із відповідача ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь позивача [PERSON] нарахованого та утриманого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в розмірі 15272 грн. 44 коп., виходячи з наступного. Так, відповідно до ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV визначено, що страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Абзацом 1 п.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VІ встановлено, що платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VІ базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пунктах 1 частини першої статті 4 цього Закону, є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Відповідно до ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VІ обчислення і сплата єдиного внеску за працівників, які працюють на підприємствах, в установах та організаціях, здійснюються роботодавцем за рахунок сум, на які внесок нарахований. Положеннями ч.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VІ передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у п.п.4, 5 та 5.1 ч.1 ст.4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Законами України «Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 04.07.2013 року №404-VІІ та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 04.07.2013 року №406-VІІ функції адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування покладено на органи доходів і зборів. Згідно п.19-1.1.2 ст.19-1 Податкового кодексу України контролюючі органи виконують такі функції, зокрема, контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів. Статтею 41 Податкового кодексу України визначено, що контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні органи. Згідно до п.7 ч.1 ст.13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VІ податкові органи мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску. Отже, суд приходе висновку про те, що правом стягнення сум єдиного внеску наділені податкові органи, нараховані суми єдиного внеску перераховуються роботодавцем на відповідні рахунки податкового органу, а не працівнику, і відповідно у разі наявності заборгованості стягуються цим же органом за правилами адміністративного судочинства, тому заявлена позивачем [PERSON] вимога в частині стягнення з відповідача ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» нарахованого та утриманого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в розмірі 15272 грн. 44 коп. є безпідставною та задоволенню не підлягає. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки підлягають частковому задоволенню на суму 39629 грн. 14 коп. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати. Позивач [PERSON] у відповідності до положень вище зазначеного Закону звільнений від сплати судового збору, за вимогою про стягнення заробітної плати, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 840 грн. 80 коп. Враховуючи те, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги позивачів про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки при звільненні та утриманих соціальних внесків під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, накористь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 45 грн. 49 коп. (29795,13 грн. х 100 : 5506,26 = 5,41%, 840,80 х 5,41% = 45 грн. 49 коп.).

Outcome: partial