Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

12 листопада 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить скасувати арешт належного їй нерухомого майна - будинку [ADDRESS] , накладений постановою про накладення арешту Відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області від 09 вересня 2009 року, реєстраційний номер обтяження 9037538. В обґрунтування позову вказала, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 03 травня 2006 року є власницею 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , власницею іншої частини будинку була її бабуся, яка померла [INFO] і є спадкодавцем по відношенню до неї. Зазначений житловий будинок співвласники придбали у [PERSON] . Після смерті бабусі при зверненні позивачки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, їй стало відомо, що вказаний будинок знаходиться під арештом на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції від 09 вересня 2009 року про накладення арешту на майно боржника [PERSON] , який на день накладення арешту вже не був власником будинку. Зазначила, що станом на день звернення до суду жодних підстав для наявності обтяжень на належне їй нерухоме майно немає. Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. У судове засідання 16 грудня 2021 року позивач [PERSON] не з`явилася, від її представника - адвоката Кучерявої Т.Ю. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач Шевченківський відділ державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання 16 грудня 2021 року свого представника не направили, надіслали заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини шостої статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено до 20 грудня 2021 року. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступне. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район. Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) у складі територій Березанської селищної, Веснянської сільської, Воскресенської селищної, Галицинівської сільської, Коблівської сільської, Костянтинівської сільської, Куцурубської сільської, Миколаївської міської, Мішково-Погорілівської сільської, Нечаянської сільської, Новоодеської міської, Ольшанської селищної, Очаківської міської, Первомайської селищної, Радсадівської сільської, Степівської сільської, Сухоєланецької сільської, Чорноморської сільської, Шевченківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. 03 травня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та як піклувальник неповнолітньої [PERSON] , укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] (а.с.11-12). Отже, позивачка є власницею 1/2 частини зазначеного житлового будинку. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27 січня 2020 року №197782214 (далі - Інформація з реєстрів), сформованою приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., у спеціальному розділі міститься запис обтяження за №9037538, згідно якого на житловий будинок [ADDRESS] накладено арешт, як на майно боржника [PERSON] , на підставі постанови про накладення арешту відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції від 09 вересня 2009 року (а.с.17-18). Разом з тим, згідно Інформації з реєстрів власниками житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 03 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н.А. Листом від 05 листопада 2021 року за №27410 Шевченківський відділ державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомив, що зняття арешту виконавчою службою, передбачене частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавчу службу», згідно яких, правові підстави для здійснення такої дії відносно майна позивача відсутні (а.с.21). Крім цього, з зазначеного листа вбачається, що за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №13541999 з примусового виконання ухвали Жовтневого районного суду Миколаївської області №2-3928 від 14 травня 2009 року про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 14 314,14 грн, в межах якого зареєстровано обмеження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 09 вересня 2009 року за №9037538. Таким чином, арешт на нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] , накладено через три роки після відчуження боржником [PERSON] права власності на указане нерухоме майно, тобто арешт накладено на нерухоме майно, що не належало боржнику. Підстави для зняття арешту з майна боржника містяться в статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно частини четвертої вказаної статті підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В пункті 71 рішення ЄСПЛ у справі «Звежинський проти Польщі» (заява № 34049/96) суд повторює, що позбавлення майна, у значенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбувається в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини (рішення у справі «Pressos Compania Naviera S.» та інші проти Бельгії» від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 23, п. 38). Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар (рішення у справі Спорронга і Льонрота). ЄСПЛ у рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Серков проти України» (пункти 42-44) зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості» закону, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. Якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків платників податків і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків. Будь-яке втручання органу влади у безперешкодне володіння майном повинно бути «законним», позбавлення майна можливе лише «на умовах, передбачених законом (Рішення ЄСПЛ від 06 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії»). Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). На підставі викладеного, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, що є наслідком його задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved