Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

14 червня 2019 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеною позовною заявою. В прохальній частині позову позивач просить суд зняти арешт і заборону відчуження з належного [PERSON] (р.н.о.к.п.п. [NUMBER] ),нерухомого майна, за адресою: [ADDRESS] накладеного на підставі постанови Самарського відділу Державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 34984535) від 16.08.2011 року та від 03.02.2010 року, зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що у Самарському відділі державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстицію у Дніпропетровській області знаходилось виконавче провадження з виконання виконавчого листа «2-44/79 від 02.02.2011 року, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з Позивача заборгованості згідно рішення суду на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» яке було завершено 19.10.2012 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується копією відповіді відповідача від 19.11.2018 року №25136. На момент звернення виконавчого провадження арешт з належного йому майна не знятий, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.05.2019 року, виданого Приватним нотаріусом Сухопаровою С.Г. згідно якого вбачається що в Державному реєстрі мається заборона відчуження згідно вищевказаної постанови від 16.08.2011 року та згідно постанови Відповідача про відкриття виконавчого провадження від 03.02.2010 року. До відповідача звертався з заявою про зняття арешту з належного йому майна. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі №201/16778/17 від 14 березня 2018 року визнано припиненим договір поруки №2008-МК/24/1 від 24.04.2018 року укладеного між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк». Отже, внаслідок накладання арешту на нерухоме майно він на сьогоднішній день позбавлений можливості реалізувати свої права власника, які передбачені законом України (а.с. 2-4). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2019 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 25). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2019 року по даній справі було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 33а). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив, який обґрунтований тим, що за даними спецпідрозділу автоматизованої системи виконавчого провадження, на виконанні в Самарському відділі державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з 16.08.2011 року перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-4479 від 02.02.2011, виданого Жовтневим районним судоми м. Дніпропетровська, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 193647,57 грн. Зазначене виконавче провадження було завершено 19.10.2012 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час прийняття рішення), у зв`язку з відсутністю у боржника майна. Вимоги виконавчого документу виконано не було, повторно зазначений виконавчий документ до відділу не надходив. Враховуючи викладене, у Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відсутні підстави для звільнення майна з під арешту. Проти розгляду справи за відсутності представника заінтересованої особи не заперечують (а.с. 29,30). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2018 року по справі №201/16778/17, провадження № 2/201/814/2018, позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про припинення договору поруки задоволено в повному обсязі. Визнано припиненим договір поруки №208-МК/24/1 від 24 квітня 2018 року, укладений між [PERSON] та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язався відповідати за виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 2008 - МК - 24, укладеного між [PERSON] та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк». Стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] 640 (шістсот сорок) гривень судового збору (а.с. 8,9). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, інформаційний номер документу 168124948, виданого 27.05.2019 15:04:38, вбачається, що на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, б/н , 03.02.2010 Самарського ВДВС ДМУЮ, д/в [PERSON] було накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] , реєстраційні номери обтяження №9529798, №9476624, № 9529798, №11513627 (а.с. 10,11). Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на 2010 рік, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. \Частина перша статті 50 із змінами, внесеними згідно із Законом N 4212-VI ( 4212-17 ) від 22.12.2011 \ Вивчивши письмові матеріали справи, враховуючи те, що у відповідача - Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відсутні підстави для самостійного звільнення майна з під арешту, суд приходить до висновку, що позовна заява позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved