Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

13 травня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись, з урахуванням уточнених позовних вимог, на те, що їй на праві власності на підставі договору дарування від 19 грудня 2013 року належить 424/1000 часток будівлі гуртожитку, які складаються з квартир № 1, 5, 9, 11, 13, 18, 21, 22, 24, 27, 28, 29, 33, 36, 44, 56, кімнати 16, 17, розташованих у м. Словянську, по вул. Батюка, 8-а, загальною площею 2035,4 кв. м, житловою площею 1144,3 кв.м. Відповідачі зареєстровані в квартирі № 21 житловою площею 2/14,7 кв.м., житловою площею 6/11,8 кв.м., житловою площею 7/18 кв.м., коридору 1/6,6 кв.м, коридору 3/18 кв.м, санвузла 4/3,3 кв.м, кухні 5/6,1 кв.м, 1/4 частки коридору 11/6,0 кв.м., але фактично там не проживають, комунальні послуги не сплачують, без її відома та дозволу як власника передали належну їй квартиру в користування іншим особам. Вона запропонувала відповідачам укласти з нею договір оренди квартири. Відповідачі на її пропозицію відповіді їй не надали та договір не уклали. У звязку із тим, що в належній їй на праві власності квартирі зареєстровані відповідачі, порушуються її права як власника майна на розпорядження належним їй майном, вона змушена нести витрати по оплаті комунальних послуг, нарахованих по квартирі № 21. З огляду на викладене, просила суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні квартирою № 21 в будинку № 8-а по вулиці Батюка в місті Словянську та позбавити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] права користування житловою площею в [ADDRESS]. 20 травня 2016 року до суду звернувся [PERSON] із зустрічною позовною заявою до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON], [PERSON], [PERSON], про вселення. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що 03 березня 1987 року його батькові [PERSON] була надана двокімнатна квартира у гуртожитку № 8-а по вулиці Батюка, в м. Словянську. У звязку із поліпшенням житлових умов їх родини, його матері [PERSON], 05 квітня 1991 року був виданий ордер на житлову площу в гуртожитку № 8-а кв. 21, по вулиці Батюка, в м. Словянську. Відповідно до вказаного ордеру їх родина: мати [PERSON], батько [PERSON], брат [PERSON] та сестра [PERSON] вселилися до квартири № 21 будинку, 8-а по вулиці Батюка в м. Словянську Донецької області, яка складалася із трьох кімнат, та постійно в ній мешкали. 06 лютого 2006 року батько [PERSON] помер. Він, мати, брат та сестра продовжували мешкати в наданій їм квартирі. Сплату за комунальні послуги вони здійснювали своєчасно та заборгованості за комунальними послугами не мають. Будинок № 8а по вул. Г.Батюка в м. Словянську має статус гуртожитку. На момент надання їм житлової площі гуртожиток був власністю ВАТ «Спецізоляторстрой». 23 червня 2004 року вказане приміщення було продано громадянам [PERSON] та [PERSON] На теперішній час їм стало відомо, що займана ними квартира відповідно до договору дарування, посвідченого 19 грудня 2013 року, належить [PERSON] У вересні 2015 року він виїхав на роботу в м. Санкт-Петербург. Повернувшись до м. Словянська, він не зміг потрапити до квартири. Він зясував, що квартира є власністю відповідачки [PERSON] та вона замінила замок від вхідної двері квартири. Також позивач зазначив, що [PERSON] відмовилася прийняти оплату за користування квартирою за квітень 2016 року. Вважає такі дії відповідачки незаконними, у звязку із чим, просив суд ухвалити рішення, яким вселити його, [PERSON] до квартири [ADDRESS], зобовязати [PERSON] передати йому ключі від вхідної двері в квартиру [ADDRESS] та не чинити перешкод у користуванні квартирою. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням задоволено частково: визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; в задоволенні позовних вимог про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] відмовлено; позов [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON], [PERSON], [PERSON], про вселення задоволено: вселено [PERSON] в житлове приміщення за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Батюка, буд. 8-А., кв. 21; зобовязано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], передати ключі від усіх дверних замків в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS]; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 137 грн. 80 коп.; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням та в частині вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В обгрунтування апеляційної скарги [PERSON] посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права; вважає, що висновок суду про те, що суд не може погодитися з тим, що відповідачі були прописані саме в гуртожитку будинку №8-а, а не в кімнаті №21 безпідставні, бо фактичне користування кімнатою 21 не означає, що це є місце реєстрації; довідки з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування теж не є підтвердженням місця реєстрації, бо ці довідки видані на підставі списків виборців і не відповідають оригіналам карток прописки як єдиному на час реєстрації відповідачів офіційному документу про прописку (реєстрацію); відповідачі відмовились укласти з нею договір користування (найму) належного їй по праву власності житлового приміщення, отже по справі достовірно встановлено, що відповідачі без належних правових підстав користувалися належним їй по праву власності майном; по справі достовірно встановлено, що відповідачі з власної ініціативи вибули із кімнати №21 і без її відома та згоди розпорядилися належним їй майном уклали усний договір з громадянином [PERSON] та надали кімнату №21 у користування сімї [PERSON]; суд безпідставно не прийняв до уваги пояснення [PERSON] про те, що вона переїхала на проживання в належний їй по праву власності в порядку спадкування житловий будинок №6 по вул.. Басейна в м. Словянську, де проживає разом з [PERSON] та [PERSON], що підтверджено позовною заявою [PERSON], в якій саме така адреса проживання відповідачів зазначена; [PERSON] та [PERSON] не надали жодного доказу, що вони не користуються кімнатою 21 з поважних причин, нібито виїхали на заробітки; суд безпідставно такі лише слова прийняв як доказ, що саме має місце така причина не проживання; суд не перевірив той факт, чи не виїхала [PERSON] за межі України на постійне проживання; суд не застосував ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Перший протокол та протоколи №2,4,7 та 11 до Конвенції, де закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. У судовому засіданні апеляційного суду позивачка і її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та його представник у судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обгрунтованим. Від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи [PERSON] у задоволенні її позовних вимог про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] суд першої інстанції виходив з того, що згідно наявних в матеріалах справи документів будинок №8-а по вул. Генерала Батюка в м. Словянську має статус гуртожитку, частка якого належить на праві власності [PERSON], в тому числі і квартира №21, а оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України №2482-ХII прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинку державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК України; проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні не встановлена тимчасова відсутність понад шість місяців без поважних причин як наймача [PERSON] так і її членів сімї [PERSON] та [PERSON] Задовольняючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] суд виходив з того, що зібраними по справі доказами не встановлено, що він втратив право користування у спірному житловому приміщенні, але з 06 травня 2016 року позбавлений можливості проживати у квартирі, оскільки в ній замінені замки та фактично він не має до неї доступу. Проте з такими висновками погодитися неможливо. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обовязки наймодавця. Особливості правового регулювання найму (оренди) житла визначаються нормами статей 810, 812 ЦК України. Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу III Житлового кодексу УРСР. Так, згідно зі статтею 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Судом першої інстанції достовірно встановлено, що будинок по вул. Генерала Батюка, 8-а має статус гуртожитку, частка якого на праві власності належить [PERSON] на підставі договору дарування від 19 грудня 2013 року. Відповідачці [PERSON] на підставі ордера №33 від 03.03.1987 року, виданого відповідно до спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету Будівельно-монтажного тресту «Спецізоляторстрой» надано право на зайняття разом з сім'єю з пяти чоловік жилої площі у цьому гуртожитку, а саме у трикімнатній квартирі № 21. Такий порядок надання житла у гуртожитку передбачав п. 10 Примірного положення про гуртожитки, що діяло на час надання відповідачці спірного житла. Доводи апеляційної скарги встановлені обставини не спростовують. Посилання апелянта на положення ст. 398 ЦК України є безпідставними, оскільки матеріалами справи встановлено правомірне фактичне володіння відповідачами спірною квартирою, розташованою у будівлі гуртожитку, ще з 1987 року, власником якої з 1999 року стало ВАТ «Спецізоляторстрой», а відповідно до ст. 814 ЦК України до нового власника (в даному випадку до [PERSON]В.) переходять права та обовязки наймодавця. Розглядаючи справу, суд першої інстанції послався на положення ст. 130 ЖК УРСР, якою передбачено, що порядок користування житловою площею у гуртожитку визначає законодавство України та Примірне положення про гуртожитки, у розділі VIII якого передбачена відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання відповідно до законодавства і дійшов висновку про те, що оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР. Такі висновки суду є правильними. Разом з тим, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання [PERSON],[PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі №21. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суд першої інстанції прийшов до висновку, що в судовому засіданні не встановлено відсутність як наймача [PERSON] та і її членів сімї [PERSON] та [PERSON] Такий висновок суд обґрунтував показаннями свідка [PERSON], з пояснень якої вбачається, що [PERSON] постійно проживала у квартирі №21, з грудня 2016 року вона надала можливість проживати в квартирі сімї [PERSON], а [PERSON] часто виїжджав до РФ на роботу та свідка [PERSON], з пояснень якого вбачається, що [PERSON] щомісяця приходила у квартиру, заходила у кімнату,де зберігалися речі, слідкувала за нею. А згідно пояснень позивачки та свідка [PERSON] [PERSON] постійно сплачувала комунальні послуги, сама приходила отримувати платіжні квитанції та сама вносила плату, а також це робила [PERSON] Суд не прийняв до уваги ту обставину, що відповідачів не було за місцем проживання у період АТО, оскільки внаслідок небезпечної обстановки в м. Словянську у цей період (і ця обставина визнана судом загальновідомою та такою, що не підлягає доказуванню) багато людей були змушені залишати свої домівки та довготривалий час не мали можливості повернутися додому. Суд також не прийняв до уваги доводи позивачки в тій частині, що відповідачі добровільно виселилися, а наймач [PERSON] переїхала проживати у інший будинок, оскільки вважав достовірно встановленим постійним користування і квартирою у гуртожитку, а відповідно до ч.6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Суд також зазначив, що та обставина, що відповідачі без згоди власника вселили до квартири сторонніх осіб не тягне за собою позбавлення мешканців права користування цим приміщенням, оскільки жодним законодавчим актом такий наслідок не передбачений. Проте, по-перше, як вбачається з пояснень свідка [PERSON] з дозволу [PERSON] в квартирі №21 він проживав з сімєю з грудня 2015 року, а не 2016 року, по-друге, сам факт проживання в квартирі сімї [PERSON] унеможливлювало проживання одночасно в цій квартирі і сімї [PERSON], по-третє, щомісячне відвідування [PERSON] квартири і сплата комунальних послуг не можна вважати постійним проживанням у спірній квартирі. Крім того, судом не враховано, що у звязку із зверненням 01 квітня 2016 року [PERSON] із заявою до Словянського відділу поліції ГУНП України в Донецькій області [PERSON] начальнику Словянського відділу поліції надавались письмові пояснення, в яких вона зазначала, що за адресою: м. Словянськ, вул. Г.Батюка 8а/21 вона проживала з 1987 року по 2012 рік; з грудня 2015 року в квартирі проживають переселенці. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] на праві власності належить ? частина нерухомого майна, а саме будинку №6 по вул. Басейній в м. Словянську на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою словянською державною нотаріальною конторою 27 лютого 2012 року. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] підтвердила своє проживання у будинку. Відповідач [PERSON] також пояснив, що з 2014 року з початку проведення АТО їх сімя проживає в будинку по вул.. Басейній. До матеріалів справи позивачкою наданий акт від 11 травня 2016 року про не проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 2014 року в квартирі [ADDRESS], підписаний свідками-сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] Апеляційний суд вважає, що не прийняття до уваги цього акту як доказ не проживання [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки він спростований показаннями свідка [PERSON], з яких вбачається, що в квартирі були речі відповідачів, є безпідставним, оскільки наявність конкретних речей в спірній квартирі не підтверджена будь-яким належним письмовим доказом. Крім того, належними доказами встановлено не проживання [PERSON] у спірній квартирі (про що зазначено також в акті) і ця обставина ніким не заперечувалась. Крім того, не проживання відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі більше шести місяців доведено іншими доказами. Згідно пояснень відповідача [PERSON] він періодично не проживає в спірній квартирі, оскільки вимушений виїжджати до Росії на заробітки. Проте, про це ним не надано будь-яких належним доказів. Тому апеляційний суд вважає недоведеним ним не проживання в спірній квартирі з поважних причин більше шести місяців. За таких обставин, на думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про не встановлення відсутності [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі №21 у гуртожитку є безпідставним. У судовому за сідання апеляційного суду [PERSON] пояснив, що [PERSON] не проживає в спірній квартирі з початку проведення АТО, тобто з 2014 року, виїхала з міста Словянська та з того часу не поверталась. В матеріалах справи наявна довідка, видана 11 серпня 2016 року ТОВ «Борисівський мясокомбінат», розташований у місті Смоленську, з якої вбачається, що [PERSON] працює на даному підприємстві з 01 січня 2016 року в якості менеджера. Разом з тим, тривале непроживання [PERSON] у спірній квартирі і її робота на підприємстві у місті Смоленську, що безумовно передбачає реєстрацію місця проживання для отримання такої роботи, з огляду на те, що відповідачкою не надано доказів її тимчасового проживання за місцем роботи, дає підстави вважати причини її не проживання у спірній квартирі [ADDRESS] понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки, неповажними. За таких обставин висновок суду першої інстанції про невстановлення відсутності [PERSON] у квартирі №21 без поважних причин є помилковим. Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS] є незаконним, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині її позовних вимог. Оскільки апеляційний суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], то його позовні вимоги про вселення в зазначене житлове приміщення задоволенню не підлягають. Тому рішення суду першої інстанції і в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову [PERSON] у задоволенні його позовних вимог про вселення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою [PERSON] при подачі позовної заяви до суду першої інстанції сплачений судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., а при подачі апеляційної скарги в сумі 606 грн. 32 коп.,а всього 1157 грн. 52 коп., який підлягає стягненню на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто по 385 грн. 84 коп. з кожного.

Outcome: approved