Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

12 грудня 2013 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою до відповідача в якій просить стягнути на свою користь 12000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що він тривалий час перебував у трудових відносинах з різними вугледобувними підприємствами Донецької області. Стаж роботи в шкідливих умовах складає 17 років, в наслідок чого отримав захворювання, а саме «Хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології, помірне загострення, емфізема легенів, легенева недостатність 1 ступеню», 14.01.2004 комісією з розслідування професійних захворювань встановлено як професійне. В наслідок професійного захворювань, 28.01.2004 висновком МСЕК № 055277 позивачеві первинно встановлена стійка втрата працездатності 30% безстроково. Через професійне захворювання позивачеві спричинена як матеріальна так і моральна шкода. З моменту професійного захворювання і до теперішнього часу порушена його нормальна життєдіяльність. Погіршився стан його здоров'я, що призвело до моральних та психічних переживань, позивач став інвалідом ІІІ групи. Позбавлений можливості повноцінно виконувати свої сімейні обов'язки, оскільки дуже важко виконувати фізичні навантаження. Постійно турбує віддишка, постійний кашель, тиснуть болі та хрипи при кашлі, серцебиття, загальна слабкість, сильні періодичні головні болі. Періодично перебуває на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. Вимушений часто звертатися за медичною допомогою та проходити курси лікування. Шкода, яка була завдана позивачеві він вважає непоправною, оскільки пошкодження здоров'я призвело до порушення його особистих немайнових прав таких як право, таких як право на охорону здоров'я, на безпечну працю. Оскільки первинно позивачеві було встановлено первино було встановлено втрату професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням у 2004 року, то позивач вважає, що саме з цього часу у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди. Таким чином позивач вважає, що за шкоду завдану внаслідок професійного захворювання, за яке встановлена стійка втрата працездатності вперше у 2004 році у розмірі 30% та тривалість його страждань, відповідач зобов'язаний відшкодувати моральну шкоду в розмірі 12000грн. Відповідачем було визначено позивачу відшкодування матеріальної шкоду у зв'язку з професійним захворюванням, проте питання моральної шкоди вирішено не було, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду. Позивач до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просив суд розглянути справу без його участі за участю його представника [PERSON] Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні посилаючись на обставини викладенні у позовній заяві. Представник відповідача Максименко С.В., який діє на підставі довіреності, позов не визнав, у повному обсязі, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що жодних доказів факту спричинення моральної позивачем не надано. Зазначив, що довідка МСЕК та акт за формою П-4 є документами, що підтверджують факт професійного захворювання і встановлення у зв'язку з цим втрати працездатності та ніяким чином не можуть бути єдиним доказом заподіяння моральної шкоди. Також зазначив, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, повинно відшкодовуватися роботодавцем за наявності його вини - Фонд не є виною особою у заподіянні позивачеві моральної шкоди, у зв'язку з чим у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Надав до суду письмові заперечення на позовну заяву, які долучено до матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.ч.1,2 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно частини 1 ст.9 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року (з наступними змінами) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Згідно з п. п. «є» п.1 ч.1 ст.21 та ч.3 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі настання страхового випадку Фонду соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь - яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Положення ст.ст. 21,28,34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що діяли до прийняття Закону України «Про державний бюджет на 2006 рік», який набрав чинності з 01.01.2006 року, а також Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року, який набрав чинності з 20.03.2007 року, передбачали обов'язок Фонду провести потерпілому виплату за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому такої шкоди. За змістом положень ст.ст.21,28,30,34,35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду виникає у особи в разі встановлення їй такої стійкої втрати працездатності висновком МСЕК. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Крім того, рішенням Конституційного суду України від 27.01.2004 визначено, що ФССНВВ зобов'язаний відшкодувати моральну шкоду, заподіяну на виробництві всім потерпілим, в тому числі у випадку встановлення тимчасової стійкої часткової працездатності або повної втрати професійної працездатності. Судом встановлено, що з 1971 року позивач перебував у трудових відносинах з різними вугледобувними підприємствами Донецької області, що підтверджується трудовою книжкою [PERSON]. Відповідно до висновку № 2945 від 26.12.2003 виданого Донецькою обласною клінічною лікарнею профзахворювань позивачу поставлений діагноз: «Хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології, помірне загострення, емфізема легенів, легенева недостатність 1 ступеню». Актом розслідування професійних захворювань від 14.01.2004 вказане захворювання визнано професійним. Відповідно до довідки МСЕК від 28.01.2004 позивачеві встановлено третю групу інвалідності безстроково з втратою 30% працездатності. В судовому засіданні достовірно встановлено, проти чого не заперечував і відповідач, що позивач перебуває на обліку у Відділенні виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Куйбишевському районі м. Донецька та відділення Фонду призначило виплати, в наслідок відшкодування матеріальної шкоди. Разом з тим, внаслідок ушкодження здоров'я, викликаного стійким захворюванням, позивач зазнав моральних страждань, пов'язаних з тривалим лікуванням, фізичним болем, погіршенням життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні встановлено, що відповідач відмовляється відшкодувати моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров'я, але відшкодувати моральну шкоду відмовляється, посилаючись на недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, необґрунтованість розміру такої шкоди та відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди і стягнення таких сум з Фонду. Однак, доводи відповідача про те, що факт заподіяння моральної шкоди не встановлений МСЕК - безпідставні і не ґрунтуються на законі, який не передбачає обов'язковість висновків МСЕК в даному випадку. Вже сам факт ушкодження здоров'я і втрата ним працездатності свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачеві. Враховуючи викладене, та з огляду на те, що позивачу безстроково була встановлена стійка втрата професійної працездатності (30%), виходячи з положень ст.21 та ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», суд дійшов висновку про наявність факту заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв'язку з професійним захворюванням, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди саме цим відповідачем. Відповідно до ст. 23 ЦК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру заподіяних фізичних та душевних страждань, їх глибини та погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, а також інших негативних наслідків, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості Таким чином, приймаючи до уваги вищевказане та враховуючи глибину моральних страждань позивача з приводу ушкодження його здоров'я, ступінь втрати ним професійної працездатності, суттєвість змін укладу його життя, який ніколи не відновиться до нормального стану, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що вимоги позивача необхідно задовольнити частково, стягнувши з відповідача 8000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного та

Outcome: partial