Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

14.08.2018 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 18 жовтня 2003 року Таранівською сільською радою Зміївського району Харківської області, актовий запис №30. В обґрунтування\~позову зазначила,\~що з 18 жовтня 2003 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу мають дітей: неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], та малолітню дочку [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. У 2010 році вони з відповідачем припинили шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства. Причиною розпаду сім'ї стало те, що на протязі тривалого часу сімейного життя відповідач зловживав спиртними напоями, зневажливо ставився до неї, ображав, не працював, не дбав про родину, не піклувався про матеріальне забезпечення сім'ї. Внаслідок цього в сім'ї постійно виникали сварки та скандали, які призвели до взаємної втрати почуття любові, довіри, взаємоповаги та взаємопорозуміння. На даний час вона має іншого чоловіка,чекає від нього дитину. Вважала, що збереження сім'ї з відповідачем є неможливим, на примирення з ним вона не згодна. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 05 вересня 2018 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання на 09 жовтня 2018 року. Під час підготовчого засідання позивач [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягала з підстав, викладених у позовній заяві, після розірвання шлюбу просила прізвище не змінювати. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, не заперечував обставин, викладених на обґрунтування позову, просив розірвати шлюб. Вислухавши пояснення\~позивача та\~відповідача,\~дослідивши письмові\~докази,\~оцінивши належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв'язок\~наявних у\~справі доказів\~у їх\~сукупності,\~суд дійшов\~наступного: суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частин 3, 4 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Статтею 206 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Даними свідоцтва про одруження Серія 1-ВЛ №163846, свідоцтв про народження Серія 1-ВЛ №000582 та Серія 1-ВЛ №269389 підтверджується, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.10.2003 року мають спільних дітей: неповнолітню дочку\~[PERSON],\~[INFO],\~та малолітню\~дочку [PERSON],\~[INFO](а. с. 7-9). Позивачем стверджувалося у позовній заяві та не заперечувалося відповідачем, що фактично подружжя припинило спільне проживання, спору про поділ майна та місце проживання дітей між ними немає, збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки. Відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України зазначені обставини не підлягають доказуванню. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі змінами, внесеними Протоколом №11, стаття 5, кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно частини 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. У відповідністю зі статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом встановлених судом обставин, фактично сторони припинили шлюбні стосунки, проживають окремо, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні визнав позов, це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що відповідно до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Оскільки позивач не вимагав відшкодування судових витрат, понесених по сплаті судового збору, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, питання щодо повернення судових витрат судом не вирішувалося.

Outcome: approved