Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

13.02.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким визнати за нею, [PERSON] право власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,8 кв.м. (а.с. 1 - 6). В поданому до суду позові позивач посилається на те, що 03 квітня 2002 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований філією «Бесарабська товарна біржа» м. Арциз Одеської області, реєстраційний номер 30-02. За вказаним договором продавці продали, а позивач купила однокімнатну квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 31,80 кв.м. Договір було вчинено у відповідності до законодавства, чинного на той час: Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу», в нотаріальному порядку договір не посвідчувався, в органах БТІ не реєструвався. Після укладення договору позивач приступила до реалізації свого права власності, зокрема, спільно зі своїм чоловіком [PERSON] отримали згоду від сусідів-власників суміжних квартир та дозвіл від Арцизької міської ради і органу архітектурного контролю на реконструкцію власної квартири у нежитлове приміщення для розміщення комп`ютерного залу. Наприкінці 2006 року було затверджено акт державної приймальної комісії з прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом комп`ютерного залу - приміщення [ADDRESS] . Таким чином, позивач виконала вимоги законодавства, що діяло на той час щодо переведення житлового приміщення квартири у нежитлове приміщення шляхом реконструкції. Під час розроблення та погодження робочого проекту з реконструкції квартири у нежитлове приміщення до власника не виникало питань від контролюючих органів щодо документа про право власності. Позивач з метою внесення даних до чинного на сьогодні реєстру речових прав звернулась до державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг при Арцизькій районній державній адміністрації Одеської області з заявою про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , однак, їй було державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Ухвалою суду від 18 лютого 2020 року провадження у справі відкрито (а.с. 36). Ухвалою суду від 19 березня 2020 року, клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Кочурова А.О. про заміну неналежного відповідача та витребування доказів по справі, задоволено, змінено первісного відповідача по справі № 492/193/20 за позовом [PERSON] до Арцизької міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно - Арцизька міська рада Одеської області, належними відповідачами - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Представник позивача [PERSON] - адвокат Кочуров А.О. в підготовче судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, згідно якій позов підтримав повністю та просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилися, до суду надали заяви, вказавши, що проти позовних вимог позивача не заперечують та просять розглянути справу за їх відсутності. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, згідно відповіді Арцизького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 26.03.2020 року № 875/71-18, наявний актовий запис про смерть № 68 від 09.03.2005 року відносно [PERSON] . Крім того, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України,позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає визнання відповідачами позову та вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 03 квітня 2002 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований філією «Бесарабська товарна біржа» м. Арциз Одеської області, реєстраційний номер 30-02 (а.с. 10). За вказаним договором продавці продали, а позивач [PERSON] купила однокімнатну квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 31,80 кв.м. Договір було вчинено у відповідності до законодавства, чинного на той час: Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу», в нотаріальному порядку договір не посвідчувався, в органах БТІ не реєструвався. Після укладення договору позивач приступила до реалізації свого права власності, зокрема, спільно зі своїм чоловіком [PERSON] отримали згоду від сусідів-власників суміжних квартир та дозвіл від Арцизької міської ради Одеської області і органу архітектурного контролю на реконструкцію власної квартири у нежитлове приміщення для розміщення комп`ютерного залу, що підтверджується копією договору від 10.05.2003 року, копією договору оренди приміщень від 10.05.2003 року та копією рішення виконавчого комітету Арцизької міської ради Одеської області № 207 від 21.04.2004 року (а.с. 11 - 14). 04.12.2006 року затверджено акт державної приймальної комісії з прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом комп`ютерного залу - приміщення [ADDRESS] , що підтверджується копією дозволу від 21.11.2006 року, копією акту від 04.12.2006 року та копією розпорядження Арцизької районної державної адміністрації № 730 від 15.12.2006 року (а.с. 15 - 18). Згідно довідки, виданої Арцизькою міською радою № 128 від 03.02.2020 року, за даними реєстрової книги, переданої КП «Арцизьке БТІ» власниками квартири [ADDRESS] є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 22). За даними інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.02.2020 року встановлено, що відомості щодо квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] [ADDRESS] відсутні (а.с. 23 - 24). Позивач вирішила розпорядитися вказаною квартирою. З метою реєстрації права власності на квартиру, вона звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] , однак, 30.01.2020 року реєстратор прийняла рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень у зв`язку з тим, що договір купівлі - продажу нерухомого майна від 03.04.2002 року не посвідчений нотаріально (а.с. 21). Згідно звіту про незалежну оцінку вартості групи нежитлових приміщень, загальною площею 31,8 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] , приміщення № [ADDRESS] складає 151 907,00 гривень (а.с. 25). Таким чином, позивач користувалась належним їй нерухомим майно без перешкод відповідно до цільового призначення після реконструкції як нежитловим приміщенням. На теперішній час вищевказаний договір не оскаржений та не скасований. При укладанні вищезазначеного договору були дотримані всі вимоги, пред`явлені до договору купівлі - продажу квартири і сторони не оспорювали будь-які пункти цього договору, сторонами також була обумовлена продажна вартість квартири. По всім пунктам договору сторонами була досягнута згода. На виконання умов договору позивачем була сплачена відповідачам обумовлена вартість квартири. Таким чином, при укладанні вищезазначеного договору купівлі - продажу квартири були дотримані всі вимоги пред`явлені до цього договору. Втім, позивач, з дати придбання, не має можливості у повній мірі здійснювати свої повноваження по володінню, користуванню і розпорядженню вищевказаною квартирою, оскільки договір купівлі - продажу квартири, укладений на товарній біржі, не є правовстановлюючим документом, який має юридичне значення, з приводу чого вона змушена звернутись до суду про визнання за нею права власності на вищевказану квартиру. Відповідно до ст. 224 ЦК України (в ред. 1963 року), за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є договори. В силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі дійшли згоди по всіх істотних умов договору. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу, умови договору виконані обома сторонами, тому що сторони виконали свої зобов`язання, тобто покупець сплатив продавцям обумовлену суму, а продавці, у свою чергу, передали покупцю у власність нерухоме майно у вигляді вищевказаної квартири. Також сторони виконали всі умови та вимоги ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що на момент укладення угоди купівлі - продажу сторони були членами біржі зазначена біржова операція являла собою угоду купівлі - продажу житлової квартири, допущену до обороту на товарній біржі. Згідно роз`яснень п. 13 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ щодо визнання правочинів дійсними за правилами статті 220 ЦК України, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилась від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Відповідно до ст. 4 ЦК України (в ред. 1963 року), цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. У відповідності до ст. 41 ЦК України (в ред. 1963 року), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі - продажу квартири, правочин був реальним і вчиненим у формі, дозволеній чинним законодавством України в 1998 році. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі - продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» договори, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 19 Закону України від 01.07.2004 р. № 1952 - 1У «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є крім інших договір купівлі - продажу нерухомого майна, договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі в установленому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню, а від так на даний час є нікчемним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири між позивачем, з однієї сторони, та відповідачами, з іншої сторони, був укладений і зареєстрований на біржі в установленому порядку, але згідно чинного законодавства такий договір повинен бути нотаріально посвідченим. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо його право оскаржується або не визнається іншою особою. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. В цьому випадку подальше нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України, як спосіб захисту цивільних прав є звернення до суду за захистом свого майнового права та інтересу шляхом визнання права. В ході розгляду справи неправомірності володіння майном не встановлено. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що випливають з правових наслідків недотримання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки сторонами було в повному обсязі виконано усі умови договору, а невизнання договору купівлі-продажу квартири позбавляє позивача вільно розпоряджатися належною їй квартирою. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст. 224 ЦК України (в ред. 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК України (в ред. 1963 року), право продажу майна належить власнику. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а саме те, що згода щодо усіх істотних умов договору, укладеного на товарній біржі сторонами була досягнута в момент укладання вказаного правочину, а отже суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,8 кв.м. Суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки викладені позивачем в позові обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: approved