Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~14.07.1993 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Поляковою М.В. \~ \~ \~ \~Відповідно до вказаного заповіту [PERSON] заповідала належну їй квартиру [ADDRESS] [PERSON] . \~ \~ \~ \~Факт перебування квартири [ADDRESS] у власності [PERSON] підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28.06.1993. [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 23 серпня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. За час свого життя [PERSON] відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 26.03.1980 перебувала у шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть від 16.03.1990 № [NUMBER] . При цьому, судом встановлено, що у [PERSON] був син, [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження від 22.07.1952 серії [NUMBER] ). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . У свою чергу, у [PERSON] є два сина: позивач [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER] від 02.10.1974), та [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER] від 01.10.1976). Отже, позивач у даній справі є онуком померлої [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивач у встановлений частиною 1 статті 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк для прийняття спадщини не звернувся, оскільки не був обізнаний про наявність заповіту, про який він дізнався лише 15.03.2020 року, тобто після спливу встановленого законом строку. Так, позивач зазначає, що після спливу поминального періоду він з братом [PERSON] вирішили, що необхідно перебрати речі бабусі, які знаходилися в її квартирі [ADDRESS] . 15.03.2020 року під час того, як позивач разом зі своїм братом [PERSON] розбирали речі в означеній квартирі, брат позивача знайшов заповіт бабусі, складений на ім`я позивача. До цього часу позивач не знав про наявність заповіту. Ні бабуся, ні інші рідні позивача ніколи йому не розповідали йому про те, що [PERSON] склала на його ім`я заповіт. 26.03.2020 року П`ятою Харківською міською державною нотаріальною конторою (колишня Одинадцята Харківська державна контора) була заведена спадкова справа за номером 65716877, про що свідчить Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Проте, державний нотаріус П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори постановою № 1112/01-31 від 27.03.2020 відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] бабусі [PERSON] , оскільки відповідно до статті 1272 Цивільного кодексу України позивач вважається спадкоємцем, що не прийняв спадщину. Свідок [PERSON] у заяві від 08.04.2020, яка посвідчена державним нотаріусом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Зімніцькою В.П. підтвердив, що 15.03.2020 року він разом з позивачем розбирали речі на квартирі бабусі. Під час розбирання речей [PERSON] знайшов заповіт [PERSON] , складений на ім`я позивача. Про наявність заповіту свідок не знав, ніхто з його рідних про це йому ніколи не говорили. З реакції позивача, коли свідок повідомив йому про заповіт, він зрозумів, що позивачу не було відомо про наявність заповіту, що він також підтвердив на словах. У письмових поясненнях від 07.09.2020, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Фесенко О.Ю., свідок [PERSON] пояснив, що він є рідним братом позивача та підтвердив, що не має більше рідних братів та сестер. При цьому зазначив, що він не претендує на отримання у спадщину квартири [ADDRESS] , і не заперечує проти отримання у спадок за заповітом від [PERSON] його рідним братом [PERSON] означеної квартири. Також свідок підтвердив про відсутність будь-яких спадкоємців його бабусі [PERSON] , окрім нього та його рідного брата [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні 15.09.2020 року свідок [PERSON] надав пояснення аналогічні тим, що викладені у нотаріально посвідчених заявах, та, крім того, також зазначив, що не претендує на спірне спадкове майно. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. ст. 1223, 1233 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, але бажає прийняти спадщину, у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 Цивільного кодексу України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої статті 1272 Цивільного кодексу України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 Цивільного кодексу України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви та ці обставини суд визнав поважними. У постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 759/3515/19 зазначено, що суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1255 Цивільного кодексу України нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. В даному випадку, позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Доказів на підтвердження того, що заповіт було оскаржено у встановленому законом порядку матеріали справи не містять. Позивач не звернувся своєчасно до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки не знав про існування заповіту. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17, постанові від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18. Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Отже, на переконання суду, наведена позивачем причина пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважною для надання судом додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки необізнаність позивача про наявність заповіту призвела до неможливості подати ним заяву про прийняття спадщини у строк, передбачений статтею 1270 Цивільного кодексу України. Докази на підтвердження того, що позивач знав про наявність заповіту та, при цьому, зволікав із подачею заяви про прийняття спадщини в матеріалах справи відсутні. При цьому, суд зауважує, що факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати «свободу заповіту» як фундаментальний принцип спадкового права (постанова Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17). Під свободою заповіту слід розуміти, в тому числі, право заповідача на визначення майбутньої юридичної долі свого майна на свій розсуд. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17. Із вказаними висновками погодився Верховний Суд у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17 (провадження № 61-22510св18), від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17 (провадження № 61-18261св18), від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц (провадження № 61-5609св19). Отже, у межах шестимісячного строку позивач не вчиняв дій, спрямованих на прийняття спадщини, оскільки не знав про наявність заповіту. Про існування заповіту позивачу стало відомо лише після спливу шестимісячного строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини. Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд також керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Відмова у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини позбавить позивача прав на майно, та призведе до передачі цього майна громаді міста як відумерлої спадщини. При оцінці встановлених обставин, суд враховує не тільки умови застосування правил частини 3 статті 1272 Цивільного кодексу України, але і загальні засади цивільного судочинства та європейські принципи, зокрема, принцип верховенства права з його складовими. Так, запроваджене статтею 8 Конституції України та статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Умовою реалізації та інструментом принципу верховенства права є принцип «пропорційності». Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу» та з дотриманням «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (наприклад, рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Соціальна потреба визначається, зокрема, метою законодавчого врегулювання того чи іншого питання. Необхідність встановлення певних строків на прийняття спадщини обумовлена інтересами цивільного обігу в цілому, маючи на меті якнайшвидше усунення стану правової невизначеності, яка виникає в разі смерті спадкодавця, та забезпечення певних гарантій особам, права яких є похідними від поведінки спадкоємців попередньої черги. Отже, в цій справі суд має визначити, чи відповідає цій меті, а також принципу справедливості та інтересам суспільства позбавлення позивача прав на спадкове нерухоме майно з передачею відумерлої спадщини у власність територіальної громади. Проте, таке втручання у право власності (законне сподівання, очікування) позивача не в повній мірі відповідає законній меті встановлення строків у спадковому праві, не вирішує нагальні соціальні потреби, а тому не може вважатись пропорційним. Невиправдана фактична конфіскація майна державою суперечить й ідеології справедливості. Таким чином, суд вважає, що надання позивачу додаткового строку на прийняття спадщини відповідає загальним положенням спадкового права, конституційному принципу верховенства права та положенням статті 1 Першого протоколу Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявність заповіту на користь позивача як спадкоємця майна [PERSON] , а також наведені позивачем причини, які є об`єктивними та істотними труднощами, суд відповідно до положень частини третьої статті 1272 Цивільного кодексу України дійшов висновку, що наявні правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. За таких обставин, заявлені позовні вимоги суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до статті 265 Цивільного процесуального кодексу України у рішенні суду зазначається розподіл судових витрат. Частинами 1 та 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку, судом встановлено, що позивач як у позовній заяві, так і під час розгляду спору не наполягав на стягненні з відповідача на його користь понесених судових витрат. В силу приписів статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат у даній справі, не застосовувати приписи статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених ним судових витрат.

Outcome: approved