Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

12 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів. Свій позов [PERSON] мотивував тим, що [PERSON] та [PERSON] є його батьками. На даний час позивачу виповнилось 18 років, проте він продовжує навчання у Економіко-правовому коледжі при Хмельницькому Інституті та на Факультеті військової підготовки Кам'янець-Подільського національного університету ім. І.Огієнка на стаціонарі та на платній основі, у зв'язку з чим позбавлений можливості працювати і оплачувати вартість навчання. Позивач вказує, що його витрати на навчання в 2013 році становлять 11 400 грн. Згідно ст. 199 СК України, батьки зобов'язанні утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання, до досягнення ними 23 років. У зв'язку з цим, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] на його користь по 5 700 грн. в якості додаткових витрат на дитину у розумінні ст. 185 СК України, а також зобов'язати [PERSON] в подальшому оплачувати половину вартості навчання позивача. Ухвалою суду від 26 лютого 2014 року позов в частині вимог до [PERSON] залишено без розгляду за заявою представника позивача. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, вказавши, що рішенням суду уже стягнуто аліменти з [PERSON] на користь позивача на період його навчання до досягнення ним 23 років, тому підстав для стягнення докових витрат немає. Крім того зазначив, що положення ст. 185 СК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, а позивачем не доведено можливість відповідача надавати матеріальну допомогу. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволення позову з наступних підстав. Судом об'єктивно встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. [PERSON], [INFO], на даний час є повнолітнім та продовжує навчання на денному стаціонарі на платній основі в Економіко-правовому коледжі при Хмельницькому Інституті та на Факультеті військової підготовки Кам'янець-Подільського національного університету ім. І.Огієнка, що підтверджується контрактами від 22.07.2010 року та від 08.10.2013 року, довідкою від 06.12.2013 року № 284, Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 25.10.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на період навчання останнього, але не довше, аніж до досягнення [PERSON] 23-х років. Згідно ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Глава 16 СК України регулює правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх доньки та сина. А саме, статтею 201 СК України врегульовано застосування норм цього Кодексу до відносин щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина: до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Тобто Сімейним Кодексом України чітко передбаченні статті, що застосовуються до правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх доньки та сина, стаття 185 СК України (щодо додаткових витрат на дитину, які просить стягнути позивач) в даному переліку не значиться. Отже, позивач [PERSON] є повнолітнім та за законом має право на отримання від батька лише аліментів, які вже були присудженні рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 25.10.2013 року, а право на отримання від батьків додаткових витрат Сімейним Кодексом України не встановлено. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність вимог [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: dismissed