Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

14.07.2014 року [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою, в якій вказав, що [INFO] року в с. Могилівка Жмеринського району Вінницької області помер [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається зокрема з земельної ділянки, площею 3,6714 га, розташованої на території Демидівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0521080600070030042, що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯА №807846, виданого 08.08.2005 року. Відповідно до заповіту спадкодавця від 25.12.2002 року, зареєстрованого в реєстрі під №70, він заповів право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом ВН №0085273 від 04.03.1997 року та право власності на майновий пай члена КСП, посвідчене сертифікатом ВІ №009528 від 15.07.2001 року - [PERSON], а житловий будинок і присадибну ділянку біля будинку в [ADDRESS] - [PERSON]. Постановою Жмеринської районної державної нотаріальної контори №192/02-31 від 21.02.2014 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки спадкодавець [PERSON] заповідав їй право на земельну частку (пай) без визначення її в натурі, що перебувала у КСП, посвідченого сертифікатом ВН №0085273. На підставі даного свідоцтва спадкодавець отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №807846, тобто дане майно не відповідає майну, вказаному в заповіті. Спадкодавець на день складання заповіту володів правом на земельну частку (пай) згідно сертифікату, площа якої складала 3,6714 умовних кадастрових гектари, тобто не була виділена в натурі. Згідно інформації управління Держземагенства у Жмеринському районі на підставі сертифіката на земельну частку (пай) та розпорядження Жмеринської РДА від 01.06.2005 року №216 [PERSON] було виділено земельну ділянку у натурі та видано державний акт на право власності на землю, площею 3,6714 га. В подальшому спадкодавець заповіт не змінював. Метою складання [PERSON] заповіту на випадок своєї смерті є розпорядження своєю земельною ділянкою, яка на час складання заповіту належала йому на підставі сертифіката. Видача державного акту на право власності на земельну ділянку не порушило та не змінило волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження своєю земельною ділянкою, а лише змінило правовий статус земельної ділянки. Тобто, земельна ділянка була виділена в натурі та належним чином оформлено право власності на неї. Інших спадкоємців, які б претендували на земельну ділянку немає. Просить суд ухвалити рішення, яким розтлумачити заповіт померлого [INFO] року [PERSON] як про вираження волі померлого заповісти [PERSON] земельну ділянку, право власності на яку підтверджується державним актом серії ЯА № 807846 від 08.08.2005 року загальною площею 3,6714 га, кадастровий номер земельної ділянки 0521080600070030042, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Демидівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в попереднє судове засідання не з'явились, але надали суду письмові заяви, в яких позовні вимоги підтримали повністю, справу просили розглянути без їх участі в попередньому судовому засідання. Представник Демидівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, в особі сільського голови Браславець І.П. надав заяву, в якій позов визнав, справу просив розглянути у без представника сільської ради. Відповідач [PERSON] в попереднє судове засідання не з'явився, але надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, справу просив розглянути в попередньому судовому засідання без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, так як він обґрунтований, доведений позивачем, відповідає матеріальному закону, визнаний відповідачами і це визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а також стверджується письмовими доказами. Згідно ст.130 ч.4 ЦПК України - у разі визнання позову ухвалення рішення проводиться в порядку встановленому ст. 174 Цього кодексу. Відповідно до змісту ст. 174 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.2 ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснено самими спадкоємцями; у разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст.213 цього Кодексу. Відповідно до ст.202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами, до яких належить і заповіт. Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Враховуючи викладене,

Outcome: approved