Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

14.04.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна подружжя, в якій він просить визнати обєктом спільної сумісної власності гараж в кооперативі «Світлофор» та легковий автомобіль «HYUNDAI ELANTRA», провести розподіл цього майна в натурі, визнавши за ним право власності на гараж та залишивши [PERSON] автомобіль зі стягненням з неї компенсації за частину автомобіля. 27.04.2015 року [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна подружжя, в якому просить визнати обєктом спільної сумісної власності гараж в кооперативі «Світлофор» та літній будиночок для відпочинку, провести розподіл цього майна в натурі, визнавши за нею право власності на гараж та залишивши [PERSON] літній будиночок зі стягненням з нього грошової компенсації; вказує, що спірний автомобіль не може бути визнаний обєктом спільної сумісної власності, оскільки його було продано в жовтні 2014 року за спільною згодою подружжя. 05.05.2015 року [PERSON] збільшила заявлені нею позовні вимоги, просить визнати обєктом спільної сумісної власності мотор для човна, залишити це майно у власності [PERSON] та стягнути з нього грошову компенсацію за частину вартості цього майна. 06.05.2015 року [PERSON] подав уточнену позовну заяву, в якій просив додатково визнати недійсним недійсними договір купівлі-продажу автомобіля «HYUNDAI ELANTRA» (як такий, що вчинений без згоди одного з співвласників обєкта купівлі-продажу) та скасувати його державну реєстрацію, зобовязати співвідповідача [PERSON] повернути придбане майно [PERSON], а [PERSON] повернути [PERSON] отримані за автомобіль грошові кошти. Ухвалою суду від 14.05.2015 рокурозєднано у самостійні провадження вимоги [PERSON] до [PERSON] і за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна подружжя та вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу автомобіля, скасування його державної реєстрації, зобовязання повернути майно. Позивач [PERSON] був своєчасно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, надав заяву про розгляд справи без його участі, підтримав заявлені позовні вимоги повністю та просив їх задовольнити, уповноважив представляти свої інтереси у справі адвоката [PERSON]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог; наголосив, що [PERSON] та [PERSON] перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з жовтня 1994 року по листопад 2014 року, за час подружнього життя придбали спільне майно, в тому числі легковий автомобіль марки «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER]; при розгляді в суді справи за позовом [PERSON] до [PERSON] щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя позивач дізнався, що відповідач в жовтні 2014 року продала вказаний автомобіль [PERSON], при цьому [PERSON] як співвласник майна не надавав своєї згоди на цей правочин; з огляду на це, позивач змушений звернутись за захистом своїх порушених майнових прав до суду, вважає укладений договір купівлі-продажу недійсним, просить скасувати державну реєстрацію спірного автомобіля на імя [PERSON] та повернути сторони угоди до первісного стану. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог [PERSON], зазначила, що у вересні 2014 року ще перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем, саме тоді спільно з ним було прийнято рішення щодо необхідності продажу автомобіля «HYUNDAI ELANTRA» через потребу в додаткових грошових коштах для здійснення підприємницької діяльності та навчання у вищому закладі освіти старшого сина подружжя; автомобіль за ціною 95\~000 грн. був проданий [PERSON], з родиною якої подружжя [PERSON] тривалий час перебувало у дружніх відносинах; під час передачі автомобіля покупцеві та перереєстрації цього майна на нового власника [PERSON] присутнім не був, однак відповідач передала йому половину отриманих за правочином коштів, що можуть підтвердити свідки. Письмовий договір купівлі-продажу автомобіля [PERSON] та [PERSON] не укладали, відповідач на той час намагалася зберегти родину і довіряла своєму колишньому чоловіку [PERSON]. У звязку з цим [PERSON] не вбачає законних підстав для задоволення вимог позивача, зазначає, що спірним майном подружжя розпорядилось за спільною згодою та в інтересах сімї, яка на той час ще існувала. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримала позицію [PERSON], вважала за необхідне в задоволенні позову відмовити повністю; вказала, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі; правочин щодо купівлі-продажу автомобіля «HYUNDAI ELANTRA» відповідав волі і волевиявленню обох з подружжя [PERSON]; наголосила на існуванні в українському законодавстві презумпції згоди другого з подружжя на вчинення угод відносно спільного сумісного майна. Співвідповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог [PERSON], зазначила, що автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» придбала в жовтні 2014 року у [PERSON] за ціною 95000 грн., позивач знав про наміри відповідача продати автомобіль не заперечував проти такого правочину, отримав від [PERSON] половину коштів за укладеною угодою. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позивача; пояснив, що його дружина [PERSON] придбала автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» у [PERSON] в жовтні 2014 року; кошти на оплату правочину давав дружині особисто, його родині потрібен був ще один автомобіль, оскільки два інші використовуються в підприємницькій діяльності для перевезення товарів і часто перебувають в технічно несправному стані; [PERSON] був поінформований про купівлю-продаж автомобіля. Представник ВРЕР ДАІ м. Словянськ, м. Красний Лиман та Словянського району (Центр № 1417 надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Красний Лиман, м. Словянська та Словянського району при УДАІ ГУ МВСУ в Донецькій області) був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, проте для участі в судовому засіданні не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень проти задоволення позовних вимог не висунув. Вислухавши пояснення сторін, їхніх представників та третіх осіб, показання свідків, дослідивши подані сторонамиписьмові матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини, відповідні їм правовідносини та прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували між собою шлюб 15.10.1994 року в Краснолиманському відділі РАЦС Донецької області, актовий запис № 231 (а. с. 10). Вказаний шлюб було розірвано рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12.11.2014 року у справі № 236/2023/14-ц, яке набрало законної сили 24.11.2014 року (а. с.10). Зазначеним судовим рішенням встановлено, що шлюбні відносини подружжя [PERSON] та їхнє спільне проживання фактично припинились з липня 2014 року.Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У вересні 2010 року подружжям [PERSON] було придбанолегковий автомобіль марки «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, який було зареєстровано в територіальному органі ДАІ на імя [PERSON], державний реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 143). Відповідно до ст. ст. 355, 368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного із них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» був придбаний подружжям за кошти, які вона отримала від заняття підприємницькою діяльністю, та в інтересах сімї. Отже, суд вбачає підстави для визнання зазначеного майна обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER], вбачається факт його перереєстрації на підставі довідку-рахунку серії ВІА 323108 від 21.10.2014 року на імя [PERSON] (а.с.142,145,146). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Таким чином, істотними умовами договору купівлі-продажу можна вважати найменування товару, вид товару, його ціну, момент передачі майна у власність іншій стороні. В судовому засіданні із пояснень [PERSON] та [PERSON] встановлено досягнення ними згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, а отже, суд вважає, що вказані особи уклали між собою 21.10.2014 року договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно зі ст. 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, не завдаючи при цьому шкоди правам інших осіб і не порушуючи їхніх інтересів. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. П.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України ратифікована Законом України від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст. 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Предметом договору купівлі-продажу, укладеного 21.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] став автомобіль «HYUNDAI ELANTRA». Згідно з наданими в судовому засіданні поясненнями вказаних осіб сторони договору дійшли згоди про оцінку вартості майна у 95000 грн. Нормами ст. 7 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»від 27.03.2014 року № 1165-VII встановлювали розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в жовтні 2014 року на рівні 1218 грн. Зіставляючи ці величини, аналізуючи зміст оціночного поняття «цінне майно», вжитого законодавцем в ст. 65 СК України, суд приходить до висновку, що вказаний автомобіль є цінним майном, відчуження якого потребує письмової згоди другого з подружжя, яка в даному випадку не надавалася. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 02.11.2015 року в своїх поясненнях підтвердив відсутність своєї згоди на укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу автомобіля «HYUNDAI ELANTRA». Суд не бере до уваги посилання відповідачів на ту обставину, що [PERSON] неодноразово висловлював намір відносно продажу спірного автомобіля, оскільки такий намір зовсім не означав його згоди на укладення договору саме з певним покупцем і саме за певною ціною. Зазначене не свідчить про ознайомлення та згоду позивача з усіма істотними умовами договору купівлі-продажу, погодженими між [PERSON] та [PERSON]. Суд критично оцінює пояснення [PERSON] та [PERSON] щодо обставин передачі [PERSON] половини отриманих за договором купівлі-продажу автомобіля грошових коштів позивачеві, враховуючи близькі дружні відносини цих осіб з [PERSON] та наявність у них очевидного майнового інтересу у вирішенні спору судом на користь останньої. Допитаний в судовому засіданні 14.08.2015 року свідок [PERSON] пояснив, що був присутнім під час укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу та передачі спірного автомобіля новому власникові, на прохання покупця здійснював огляд технічного стану зазначеного транспортного засобу; вказав, що бачив, як [PERSON] передавала гроші невідомому чоловікові, але не зміг ідентифікувати того чоловіка саме як [PERSON], не зміг назвати суму переданих коштів. Суд оцінює показання свідка [PERSON] з урахуванням правової позиції, викладеної в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справпро визнання правочинів недійсними», згідно з якою «…не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину». Суд не вважає покупця [PERSON] добросовісним набувачем спірного автомобіля, зважаючи на те, що вона перебуває у дружніх стосунках з [PERSON], достовірно знала про придбання вказаного транспортного засобу позивачем і відповідачем як подружжям під час шлюбу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень(ст. 60 ЦПК України). Суд вважає, що відповідачами не доведено наявності згоди [PERSON] на здійснення правочину стосовно купівлі-продажу спірного автомобіля «HYUNDAI ELANTRA». Суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля як угода щодо розпорядження спільним майном подружжя був оформлений з порушенням вимог ст. 65 СК України, продаж спільного автомобіля відбувся без письмової згоди [PERSON], який є його співвласником. Ця обставина відповідно до ст. 215 ЦК України є недодержанням стороною угоди вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, з огляду на це, вказаний правочин не може вважатися правомірним.Отже, для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля є правові підстави. Згідно з п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є, зокрема,договори купівлі-продажу транспортних засобів. Отже, визнаючи недійсним договір купівлі- продажу автомобіля, укладений 21.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON], суд вважає за необхідне скасувати також державну реєстрацію легкового автомобіля марки «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER], на імя [PERSON]. Нормами ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути у натурі другій стороні все одержане на виконання цього правочину. Як встановлено із змісту пояснень співвідповідача [PERSON], спірний автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» на теперішній час перебуває в її володінні та зберігається за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, вул Сумська,15. Із правових позицій, висловлених Пленумом Верховного Суду України у п. 10 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9,вбачається, щоналежним способом захисту цивільних прав в даному випадку є застосування реституції, передбаченої ст. 216 ЦК України.Враховуючи викладене,суд, встановлюючи недійсність правочину, зобов'язує кожну із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Ухвалою суду від 25.05.2015 року було визначено суму судового збору, яка підлягала доплаті позивачем [PERSON] у звязку із заявленням вимог немайнового характеру щодо визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації автомобіля на іншу особу, в розмірі 487,20 грн. згідно із ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в чинній на той час редакції). Позивач сплатив вказану суму судового збору, що підтверджено квитанцією від 25.05.2015 року (а.с. 47). До судових витрат також належать витрати на правову допомогу. Між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги (а.с.144). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Адвокат [PERSON] надав до суду акт виконаних робіт, що містить розрахунок витрат на правову допомогу (а.с. 120). Суд, виходячи з тривалості розгляду справи за позовом [PERSON] та обсягу виконаної адвокатом роботи, бере до уваги витрати в розмірі 974,40 грн., повязані зі складанням уточненої позовної заяви від 05.05.2015 року, витрати в розмірі 1948,80 грн., повязані з участю в судовому засіданні 14.05.2015 року, витрати в розмірі 974,40 грн., повязані з участю в судовому засіданні 30.07.2015 року,витрати в розмірі 487,20 грн., повязані з участю в судовому засіданні 14.08.2015 року, витрати в розмірі 487,20 грн., повязані з участю в судовому засіданні 06.10.2015 року (всього в межах суми 6820,80 грн.). Згідно з квитанцією № 0017 від 05.05.2015 року позивач [PERSON] фактично сплатив за надання правової допомоги адвокатом кошти в сумі 5000,00 грн.(а.с. 119). Отже, суд приходить до висновку щодо необхідності відшкодування на користь позивача з іншої сторони саме такої суми витрат на правову допомогу. Згідно зі ст. 79 ЦПК України до судових втрат також належать витрати сторін та їх представників, повязані з явкою до суду. Позивачем [PERSON] в судовому засіданні 02.11.2015 року надано для залучення до матеріалів цивільної справи проїзний документ - залізничний квиток ИУ 2010222 109914 від 27.10.2015 року за маршрутом «Челябінськ Москва» на імя [PERSON] вартістю 3848,5 російських рублів (а.с.128-129). Позивач пояснив, що на теперішній час живе та працює в Челябінській області, РФ, має змогу приїздити в Україну у відпустку відвідати батьків в м. Красний Лиман один раз на півроку тривалістю два тижні. Позивач раніше неодноразово викликався для участі в розгляді справи, його явка визнавалась судом обовязковою, проте [PERSON] прибув лише 02.11.2015 року,під час перебування у відпустці в м. Красний Лиман. Суд з огляду на це не вважає витрати [PERSON] на придбання вказаного залізничного квитка такими, що повязані виключно з його явкою для участі в судовому засіданні. Розподіляючи понесені позивачем судові витрати між співвідповідачами [PERSON] та [PERSON], суд враховує правову позицію, висловлену в п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно з якою солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачене. Таким чином, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON]понесені ним витрати щодо сплати судового збору в розмірі 243,60 грн. та понесені ним витрати на отримання правової допомоги в розмірі 2500,00 грн., а також стягує з [PERSON] на користь [PERSON]понесені ним витрати щодо сплати судового збору в розмірі 243,60 грн. та понесені ним витрати на отримання правової допомоги в розмірі 2500,00 грн..

Outcome: approved