Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

14 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до [PERSON], [PERSON], Центрального відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області про поділ спадкового майна. В обгрунтування позовних вимог, зокрема зазначила, що [INFO] помер її син - [PERSON], після його смерті відкрилася спадкове майно у вигляді: квартири [ADDRESS], вартістю 160000,00 грн.; гаража [ADDRESS] вартістю 50000,00 грн.; грошових вкладів, які зберігаються в ПАТ «ПУМБ» на рахунках [NUMBER]; [NUMBER]; автомобіля марки NISSAN X TRAIL, 2006 року випуску, номер [NUMBER], вартістю 80000,00 грн. Також вказувала, що орім неї, спадкоємцями першої черги є її онук - [PERSON] і дружина мого сина - [PERSON]. У встановлений законом шестимісячний термін, вона звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але після шести місяців, вона отримала від нотаріусу відмову, оскільки майно сина було арештовано та на нього оголошено заборону на відчуження відповідно до постанови від 30.11.2015 року №35756075. Протягом всього часу, вона намагалася вирішити спір з Відповідачами, зняти арешт і розділити спадкову масу між спадкоємцями, проте до одного рішення вони так й не прийшли. Вважала, що вона як спадкоємець першої черги за законом, має права на 1/3 частку спадкового майна, після смерті сина. Посилаючись, на ст.ст.1261, 1267 ЦК України, ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», просила суд: 1) зняти арешт на все рухоме та нерухоме майно померлого [PERSON], який накладено 30.11.2015 року №35756075; 2) розподілити спадкове майно та визнати за нею - [PERSON] право власності на 1/3 частину усієї спадщини, а саме: квартири [ADDRESS], вартістю 160000,00 грн.; гаража [ADDRESS] вартістю 50000,00 грн.; гаража [ADDRESS] вартістю 50000,00 грн.; автомобіля марки NISSAN X TRAIL, 2006 року випуску, номер [NUMBER], вартістю 80000,00 грн.; грошових вкладів, які зберігаються в ПАТ «ПУМБ» на розрахункових рахунках [NUMBER], [NUMBER] залишити; 3) Витрати пов'язані з поданням позовної заяви до суду покласти на відповідачів по справі. 20 лютого 2017 року, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області по вказаній справі було задоволено клопотання [PERSON] про роз'єднання позовних вимог щодо зняття арешту з рухомого та нерухомого майна з позовною вимогою про розподіл майна у самостійні провадження. В чергове судове засідання, позивач [PERSON], представник відповідача Центрального відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області, а також третя особи не з'явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, оскільки відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України, вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Неявка в судове засідання сторін, на думку суду не є перешкодою для розгляду справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про місце, день та час розгляду справи та на власний розсуд розпорядилися своїм правом прийняття участі в судовому розгляді. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 27.03.2001 року Жовтневим відділом державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження №35756075 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], у розмірі 1/4 частки доходів відповідача щомісячно, починаючи з 13.03.2001 року і до його повноліття. 30.11.2015 року, відповідно до постанови державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Хараджа О.С. у виконавчому провадженні №35756075, на все рухоме та нерухоме майно, яке належить [PERSON] було накладено арешт. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час накладання арешту) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку, а також накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей. Таким чином, суд вважає, що під час виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], державним виконавцем в межах повноважень було накладено арешт на майно боржника. Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO] року. У зв'язку з цим, 20.05.2016 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Хараджа О.С. виконавче провадження №35756075 було закінчено на підставі п.3 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час закінчення провадження) - смерть боржника. Відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час закінчення провадження), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. При цьому, ч.2 цієї статті передбачає, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Доказів того, що на час розгляду справи в суді, арешт накладений державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у виконавчому провадженні №35756075 на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] був знятий, суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], у розмірі 1/4 частки доходів відповідача щомісячно, починаючи з 13.03.2001 року і до його повноліття було закінчено, то й правові підстави для подальшого арешту всього рухомого та нерухоме майно [PERSON] у виконавчому провадженні відсутні. Отже позовна вимоги про зняття арешту зі всього рухомого та нерухомого майна [PERSON], який накладено 30.11.2015 року №35756075 є обгрунтованою та підлягає задоволенню. При цьому враховує, що відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем право на спадкування за законом першої черги після смерті [PERSON] Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Пахниць Н.В. від 08.04.2016 року, [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті її сина - [PERSON], оскільки було накладено арешт на майно та оголошено заборону на його відчуження у межах виконавчого провадження №35756075. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] є особою, чиє право на спадкування було порушено, а отже вона має право на судовий захист. На підставі викладеного,

Outcome: approved