Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

13.03.2020 року позивач, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить позбавити [PERSON] , батьківських прав відносно доньки - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [PERSON] є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , відомості про батька в свідоцтві про народження дитини відсутні. 15.10.2018 на підставі акту виявлення та обліку особи, яка перебувала у соціально-небезпечному стані, [PERSON] співробітниками місцевої поліції по району Новогірєєво м. Москви було поміщено до дитячої міської клінічної лікарні № 9 ім. Г.Н. Сперанського. 29.10.2018 дитина влаштована до державної казенної установи міста Москви соціально-реабілітаційного центру для неповнолітніх «Алтуфьево». Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.08.2019 дозволено помісти [PERSON] , до приймальника розподільника для дітей ГУНП в Харківській області на строк, необхідний для передачі дитини її законним представникам або працівникам спеціальних установ на території України. 05.09.2019 представник приймальника-розподільника для дітей ГУНП в Харківській області передав малолітню дитину [PERSON] директору КЗ «Лисичанський центр соціально-психологічної реабілітації дітей». За час перебування [PERSON] у Центрі мати жодного разу дитину не відвідувала. [PERSON] не виявляє до доньки батьківської турботи, вона самоухилилася від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться її здоров`ям, навчанням, подальшою долею. Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради вважає що у цьому випадку порушуються права дитини на виховання у родині, тому клопоче про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , у відношенні малолітньої [PERSON] , [INFO] . Ухвалою від 31.03.2020 у цивільній справі відкрито загальне позовне провадження Роз`яснено відповідачеві його право подати відзив на позов протягом 15 днів з дня отримання ухвали. Копії зазначеної ухвали були направлені сторонам, а відповідачеві разом із копією позову та додатки (а.с.21). У встановлений судом строк відповідач [PERSON] відзив на позов не подала, жодних пояснень, заяв чи клопотань від неї суду не надходило. Ухвалою суду від 30.07.2020 закрито підготовче засідання у справі та призначено до судового розгляду справи по суті на 08.09.2020, про що сторони повідомлено належним чином (а.с.44). Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В судове засідання відповідач не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи бувла повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення на веб-сайті «Судова влада» суду про виклик до суду у даній справі. Третя особа Служба у справах дітей Лисичанської міської ради в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надали пояснення відповідно до яких з 05.09.2019 року неповнолітня [PERSON] перебувала в КЗ «Лисичанський центр соціально-психологічної реабілітації дітей». Відповідно до положення про ЦСПРД дитина може перебувати у центрі протягом часу, необхідного для її реабілітації, але не більше 9 місяців, враховуючи те, що справи про позбавлення батьківських прав тривають довше, ніж дитина може перебувати в центрі, тому 11.11.2019 року неповнолітня дитина [PERSON] , була направлена на навчання до Кремінської санаторної школи-інтернату. У зв`язку із тим, що [PERSON] , не має статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, вона не може в літній час, коли інтернат перебуває на ремонті, бути направленою на оздоровлення і тому, після закінчення учбового року, повернеться до КЗ «Лисичанський центр соціально-психологічної реабілітації дітей». Після набуття [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, буде вирішуватися питання щодо влаштування її на сімейні форми виховання (прийомна сім`я або дитячий будинок сімейного типу), однак, якщо так не станеться, дитина буде направлена до інтернатного закладу. Путівку до інтернату видає служба у справах дітей обласної державної адміністрації, тому на теперішній час невідомо, де продовжить навчатися дитина (а.с.30-31) Третя особа КЗ «Лисичанський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надали заяву про проведення підготовчого засідання по справі без їх участі (а.с.27). Враховуючи те, що судом були використані передбачені чинним законодавством способи для повідомлення відповідача про розгляд справи, та приймаючи до уваги той факт, що наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, суд зі згоди представника позивача у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини 1 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (статті 51 Конституції України). Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання у сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Відповідно до статті 14 указаного Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в постанові за № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зокрема п.п. 15, 16, роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Дослідженими судом письмовими доказами встановлено наступне. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.07.2019 р., що на російській мові зазначено « [PERSON] » народилась [INFO] , матір`ю записана на російській мові « [PERSON] », [INFO] , відомості про батька відсутні (а.с.5). З копії довідки про реєстрацію особи громадянином України, за підписом тимчасово повіреного у справах України в Російській Федерації Покотило В.І. від 31.07.2019 р. №6111-536-1037, вбачається, що цією довідкою підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована громадянкою України (а.с.8). З копії акту виявлення та обліку безпритульного і бездоглядного неповнолітнього від 15.10.2018 вбачається, що [PERSON] співробітниками місцевої поліції по району Новогірєєво м. Москви було поміщено до дитячої міської клінічної лікарні № 9 ім. Г.Н. Сперанського (а.с.10). З копії довідки, що з 29.10.2018 р. по 21.08.2019 р. [PERSON] дійсно знаходилась на повному державному забезпеченні в державній казенній установі міста Москви соціально-реабілітаційного центру для неповнолітніх «Алтуфьево» (а.с.12). Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.08.2019 р., [PERSON] , [INFO] , постановлено помістити до приймальника-розподільника для дітей ГУНП в Харківській області на строк, необхідний для передачі його законним представникам або працівникам спеціальних установ на території України (а.с.11). З копії довідки інспектора ПРД ГУНП України в Харківській області Ярмак В.М. від 05.09.2019, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , знаходилася в приймальнику-розподільнику для дітей ГУНП України в Харківській області з 22.08.2019 р. до 05.09.2019 р. (а.с.13). З листа адміністрації Лисичанського центра соціально-психологічної реабілітації дітей від 23.10.2019 №779, вбачається, що з 05.09.2019 року по теперішній час на повному державному забезпеченні у центрі знаходиться [PERSON] , [INFO] , за час перебування [PERSON] у центрі мати жодного разу не відвідувала дитину (а.с.14). З Висновку органу опіки та піклування Лисичанської міської ради від 20.11.2019 р. №4969/01-16, вбачається що [PERSON] є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька дитини відсутні. Мати зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Малолітня дитини виявлена на території м. Москва РФ без матері, про що був складений відповідний акт від 15.10.2018 р. З 29.10.2019 малолітня дитина [PERSON] перебуває у різних державних закладах, її мати [PERSON] не відвідувала її, не зверталась ні особисто, ні письмово до служби у справах дітей для того, щоб дізнатися де перебуває її донька. Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Звертаючись до суду із позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, позивач посилається на те, що відповідач покладених на неї батьківських обов`язків виховувати та утримувати свою доньку не виконує протягом тривалого часу, не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року. № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків як позбавлення батьківських прав. За змістом ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Як передбачено ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 164 СК України чітко встановлює перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях зазначав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Як випливає з Рішення Європейського суду з прав людини справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року, при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав. Згідно статей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. За роз`ясненнями п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 р., позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. За змістом п. 16 вищевказаної Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В судове засідання відповідач не надала жодного доказу або ж свої заперечення щодо недоцільності позбавлення її батьківських прав та відсутності її вини у невиконанні своїх обов`язків по вихованню дитини, тому суд враховує лише ті докази, які містяться в матеріалах справи та вважає, що позивачем повністю доведено необхідність позбавлення відповідача батьківських прав щодо її малолітньої доньки у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків. Неявка відповідача в судові засідання також свідчить про її байдужість до долі доньки. З огляду на наведене, у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками стосовно своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечує її необхідним вихованням, навчанням, доглядом, що в сукупності суд розцінює як ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, а надані по справі докази вказують на свідоме небажання відповідача належним чином виконувати батьківські обов`язки, піклуватись про дитину та займатись її вихованням. Суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що при зміні своєї поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав, згідно із ст. 169 СК України, має право звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, яка позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дітей, та згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За таких обставин, суд також вважає необхідним стягнути з відповідача на користь особи, в якої буде знаходитися дитина, аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду 13.03.2020 і до досягнення дитиною повноліття. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved