Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

13 травня 2019 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що сторони з 30 січня 1987 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого спільних неповнолітніх дітей не мають. Подружнє життя у сторін не склалося, і вони з 1997 року проживають окремо, спільного з того ж часу господарства не ведуть, шлюбні відносини між ними фактично припинені, причиною чого стали різні життєві погляди подружжя, зникнення у подружжя почуття взаєморозуміння, поваги один до одного, що унеможливило спільне подружнє життя сторін. Позивач вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена. В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій позивач наполягає на задоволенні позову, заперечень проти розгляду справи в заочному порядку не висловлює, її прізвище просить не змінювати. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачем суду відзив на позовну заяву не подано, суд вважає за можливе у відповідності до вимог ст.ст.223, 280 ЦПК України здійснити розгляд справи за відсутності сторін в заочному порядку, а також без фіксування судового засіданні у відповідності до вимог ст.247 ч.2 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 30 січня 1987 року між сторонами у справі було укладено шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом ЗАГСу м. Дніпропетровська за актовим записом №88, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 30 січня 1987 року (а.с.9). Від даного шлюбу сторони спільних неповнолітніх дітей не мають. Крім того, як встановлено судом з наявних матеріалів справи у відповідності до ст.82 ЦПК України, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені ще 1997 року і більше не відновлювались, з того ж часу подружжя не підтримує достатньо тісних стосунків, проживає окремо, спільного господарства не веде. Причиною припинення шлюбних відносин стала відсутність в родині взаєморозуміння, поваги один до одного, різні інтереси і погляди на обов`язки подружжя в сім`ї, що негативно впливало на шлюбні відносини, зробивши шлюб в кінцевому рахунку неможливим. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України. Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення. Положеннями ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється і на підставі шлюбу. Нормами ст.ст.24, 56 СК України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.104 СК України підставою для припинення шлюбу є його розірвання. За змістом ст.ст.105, 106, 110 СК України вказана вище форма припинення шлюбу у випадку відсутності у подружжя спільних неповнолітніх дітей та за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу можлива за позовною заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.115 СК України рішення суду, яким задоволено позов про розірвання шлюбу і яке набрало законної сили, засвідчує факт розірвання шлюбу. У відповідності до норми ст.112 СК України з метою встановлення наявності підстав для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги ту обставину, що подружжя стосунки не підтримує, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені вже тривалий час та більше не відновлювались, сторони проживають окремо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, зберігати шлюб з відповідачем не бажає, спільних неповнолітніх дітей сторони не мають, зважаючи на інтереси кожного з подружжя, суд приходить до висновку, що шлюб сторін по даній справі розпався остаточно, відновлений бути не може, а тому підлягає розірванню. Крім того, приймаючи до уваги, що позивачем в тексті її заяви про розгляд справи за її відсутності і підтримання позовних вимог висловлено намір не змінювати своє теперішнє прізвище на дошлюбне, суд вважає за необхідне у відповідності до ст.113 СК України, ст.ст.10, 294 ЦПК України прізвище позивача, змінене нею при реєстрації шлюбу з відповідачем, після розірвання шлюбу залишити незмінним « [PERSON] ». Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, які складаються зі сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 768,4 гривень (а.с.1),

Outcome: approved