Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

13 січня 2012р. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та встановлення порядку користування житлом, вселення, який в подальшому змінив. В остаточній редакції позову просив встановити порядок користування кв. [ADDRESS], виділивши йому у одноосібне користування житлову кімнату №7 площею 12,6 м2, балкон площею 6 м2, вбудовані шафи №2,№3 загальною площею 1,4 м2, а відповідачам - житлові кімнати №4 площею 19,1 м2, №6 площею 9,2м2, лоджію площею 12 м2 та вбудовані шафи №10, №11, загальною площею 1,21м2, у загальному користуванні залишити коридор №1 площею 8,8 м2, кухню №5 площею 8,2 м2, ванну №9 площею 2,6 м2, вбиральню №8 площею 1,1 м2; усунути перешкоди у користуванні кв. [ADDRESS], вселивши у вказане житло. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що йому на праві власності належить 1/3 частка спірної квартири, 2/3 частки якої належать на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Відповідачі заперечують проти спільного проживання, надання йому вільного доступу та ключів від спірної квартири. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Пояснив, що площу житлової кімнати, що відповідає належній йому 1/3 частці у праві власності на спірну квартиру, визначив на власний розсуд шляхом простого математичного розрахунку, проведення експертизи вважав не доцільним. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на порядок користування квартирою, що склався, перебування в кімнаті №7 площею 12.6м2 своєї хворої лежачої матері [PERSON], проживання у спірній квартирі свого чоловіка-інваліда та двох дітей; бездоказовість посилань позивача на порушення своїх житлових прав за ненадання ним доказів перепон та спроб власного вселення у спірну квартиру за наявності іншого житла, де він фактично мешкає (а.с. 120-121, 122-123). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за своєї відсутності (а.с. 104). Суд, вислухавши доводи позивача, міркування відповідача, дослідивши матеріали справи, доходить наступного: Судом встановлено, що на восьмому поверсі дев'ятиповерхового буд. [ADDRESS], загальною площею 66 м2, що складається з кімнат №7 площею 12,6 м2, №4 площею 19,1 м2, №6 площею 9,2м2, коридору №1 площею 8,8 м2, кухні №5 площею 8,2 м2, ванни №9 площею 2,6 м2, вбиральні №8 площею 1,1 м2, шафи площею 0,2 м2 та 0,3 м2, лоджії та балкону (а.с.60-61). На підставі рішення Київського районного суду м. Харкові від 19.06.2013р., рішення апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013р. за позивачем в порядку спадкування за заповітом визнане право власності на 1/3 частку вище вказаної квартири (а.с.105, 106-109). 29.04.2014р. право власності [PERSON] на 1/3 частку спірної квартири за зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.58). Іншими співвласниками спірної квартири є відповідачі [PERSON] та [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло від 26.12.1997р., р. [NUMBER] (а.с.11). Таким чином спірна квартира перебуває у спільній частковій власності і кожному зі співвласників належить по 1/3 частки у цьому праві. Домовленості щодо порядку користування спірною квартирою між співвласниками не досягнуто. При тому, відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Як передбачено ст. 10 ЦК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 59 ЦПК України визначений принцип допустимості доказів, за яким обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положення ч.1 ст. 143 ЦПК України передбачають, що для з'ясування обставин, які мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. За недосягнення сторонами згоди у визначенні прядку користування квартирою, заперечення відповідачів проти запропонованого позивачем порядку, оскільки вирішення питання визначення усіх можливих варіантів визначення порядку користування квартирою у відповідності до часток співвласників у праві сумісної власності потребує спеціальних знань, належним доказом при вирішення спору є експертиза. Однак, незважаючи на надані судом роз'яснення, позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, клопотань про призначення експертизи не заявив. З урахуванням викладеного, позовні вимоги задоволенню на підлягають за їх недоведеності.

Outcome: dismissed