Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

13 червня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просила усунути їй перешкоди, у користуванні належною їй земельною ділянкою, шляхом знесення частини огорожі домогосподарства [PERSON] , яка заходить на її земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в її користуванні знаходиться земельна ділянка, кадастровий №0523985200:02:001:0238, на якій знаходиться будинок в якому вона проживає, господарські будівлі. З нею по сусідству проживає [PERSON] , з яким вона знаходиться в неприязних відносинах. Кілька років тому [PERSON] , будуючи огорожу біля свого будинку порушив межові знаки і побудував огорожу яка на 80 см заходить на територію належної позивачу земельної ділянки. На зауваження позивача, щодо порушення межових знаків вимоги не будувати огорожу відповідач не відреагував. Дана огорожа на даний час заходить на територію позивача Позивач вказує, що неодноразово зверталась зі скаргами до сільської ради, але відповідач знести частину огорожі, яка заходить на її земельну ділянку відмовляється. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 25 червня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 17 жовтня 2019 року. Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року підготовче засідання відкладено на 15 листопада 2019 року. Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2019 року підготовче засідання відкладено на 27 грудня 2019 року. Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2019 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду на 20 лютого 2020 року. Доводи учасників процесу. 20 лютого 2020 року у судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просили суд їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач в судовому засіданні дала згоду на розгляд справи без її представника. У судовому засіданні відповідач та його представник, адвокат Барвінський О.П. позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Рожнятівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області в судові засідання неодноразово не з`являвся, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність та достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що відповідно до акта встановлення меж земельної ділянки від 17.02.2019 року, встановлено порушення межових знаків між [PERSON] і [PERSON] , а саме, більше двадцяти років назад побудована огорожа, яка на 80 см заходить на територію [PERSON] (а.с.5) Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0508397832018 від 29.05.2018 року, стосовно форми власності земельної ділянки, кадастровий номер 0523985200:02:001:0238, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня.(а.с.4) Згідно ч.ч. 2,3 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.55 Закону України « Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо - геодезичних та картографічних матеріалів . Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Відповідно до ст.. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, вказано, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування та розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заявляючи вимоги про усунення порушень права користування земельною ділянкою позивач [PERSON] зазначає, що земельна ділянка належить їй. Однак, жодних доказів, які підтверджують наявність у позивачки права власності, або інших речових прав на вказану у позові земельну ділянку позивачем надано не було. Доданий позивачем акт встановлення меж земельної ділянки не є документом, що встановлює право власності чи інше речове право на вказану земельну ділянку. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За наведених обставин, враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, на доведення факту належності їй земельної ділянки, щодо усунення перешкод у користуванні якою вона заявляє позов, в судовому засіданні факт належності їй вказаної земельної ділянки також не доведений, суд приходить до висновку, що позивачу слід відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] понесено судові витрати, що складаються з 768,40 гривень, сплаченого судового збору. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати позивача залишити за нею. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed