Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

14 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок, загальною площею 430,7 кв.м. та земельну ділянку розміром 0,1311га, кадастровий номер 5110136900:33:019:0038 за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.092017 року позов задоволено, визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок, загальною площею 430,7 кв.м. та земельну ділянку розміром 0,1311 га, кадастровий номер 5110136900:33:019:0038 за адресою: [ADDRESS] . Постановою Апеляційного суду Одеської області від 06.09.2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2017 року скасовано, справу направлено на розгляд до Київського районного суду. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Бескровному Я.В. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Бескровного Я.В. від 08.10.2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. 30.11.2018 року до суду надійшла заява позивача про зміну предмету позову, в якому позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь борг у сумі 1400 000 доларів США, що еквівалентно 39 046 000 гривень за договором позики (розписки). В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що на виконання договору займу укладеного із відповідачем передав останньому грошові кошти у борг в сумі, еквівалентній в 1200000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути у розмірі 1400000 доларів США в термін до 01 вересня 2016 року, що підтверджується розпискою, написаною власноруч відповідачем 07.04.2016 року. Разом з тим, як вказує позивач, відповідач [PERSON] у встановлений у договорі позики (розписки) строк суму позики не повернув, від виконання своїх зобов`язань ухиляється. З урахуванням викладеного, оскільки в порушення умов укладеного договору позики (розписки), відповідач ухиляється від виконання зобов`язань, борг у встановлений строк не повертає, [PERSON] звернувся до суду із відповідним позовом. У судове засідання представник позивача не явилася, повідомлялася належним чином про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.223ч.3п.1 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не явилася, подала заяву з проханням розглянути справу за її відсутність на підставі наявних у справі доказів, проти задоволення позову заперечувала. Раніше зазначала, що відповідач жодних зобов`язань перед позивачем не має, так як не отримував від нього грошові кошти в борг, жодного документу про таке отримання не складав та не підписував. Підтвердженням цього виступає розписка, надана позивачем в якості доказу його позовних вимог. Датою складання на ній зазначено 07 квітня 2016 року. Проте в період з 02 по 23 квітня 2016 року відповідач перебував за межами України, а тому не міг скласти розписку, на яку посилається позивач як на доказ своїх позовних вимог, на обґрунтування чого надав до суду копію паспорта із відмітками про перетин кордону України. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. В якості доказу наявності між позивачем та відповідачем боргових відносин, наявності боргу в розмірі 1200000 доларів США, позивач посилається на розписку, яку за його посиланням 07.04.2016 року склав відповідач в момент отримання боргу. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача позивачем була надана боргова розписка. Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 Цивільного кодексу України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом факту укладення договору. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, засвідчуючи власним підписом отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, виключно фактичне реальне отримання грошових коштів в борг боржником, засвідчене його особистим підписом в договорі про отримання боргу виступає підтвердженням наявності між сторонами зобов`язань. Наявність у позивача оригіналу розписки свідчать про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ухвалою суду від 22.12.2018 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання: чи виконано підпис від імені [PERSON] у розписці від 07.04.2016р. про отримання від [PERSON] у борг 1200000 доларів США тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? 07 лютого 2019 року до Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання судового експерта про надання оригіналу розписки, вільних зразків почерку та підписів [PERSON] експериментальних зразків почерку та підписів [PERSON] . Для розгляду даного клопотання судового експерта призначено судове засідання. Представник позивача, будучи ознайомленою з клопотанням, не надала суду оригіналу розписки від 07.04.2016р. про отримання [PERSON] від [PERSON] у борг 1200000 доларів США та документу про сплату рахунку за проведенням експертизи. Повідомленням від 20.05.2019р. експертна установа сповістила, що оскільки заявлені у клопотанні експерта вимоги не були виконані, то проведення експертизи є неможливим. (т.2 а.с.65). Згідно ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Отже суд вважає, що сторона позивача ухилилася від подання експерту необхідних матеріалів та документів для проведення експертизи, а тому, згідно ст.109 ЦПК України, суд відмовляє у встановленні факту того, що розписка від 07.04.2016р. про отримання у борг 1200000 доларів США у позивача виконана відповідачем. Позивачем [PERSON] в порушення ст. 81 ЦПК України, не надано до суду доказів на підтвердження того, що [PERSON] уклав із ним договір позики у вигляді розписки, отримав кошти в борг та не повернув їх в зазначений строк. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed