Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

13.12.2018 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , в якому просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.06.2014, серія [NUMBER] індексний номер 22491696 на земельну ділянку площею 0,0795 га, адреса об`єкта: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] ; визначити спосіб виконання, що це рішення є підставою для скасування державної реєстрації прав та відповідно скасування запису про державну реєстрацію та їх обтяжень з (відкриттям розділу), індексний номер: 16214312 від 03.06.2014 щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0795га, кадастровий [NUMBER] , за відповідачем, та скасування державної реєстрації вище згаданої земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0795га, кадастровий [NUMBER] , шляхом закриття Поземельної книги із скасуванням кадастрового номера, а також стягнути з відповідача судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що він є власником 51/100 часток житлового будинку [ADDRESS] , власником інших 49/100 часток житлового будинку є [PERSON] .. Позивач вказує, що житловий будинок розташований на земельній ділянці по [ADDRESS] , яка перебуває в його та [PERSON] користуванні. Суміжними землекористувачами, як зазначає позивач, є також відповідач - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 03.06.2014 року, як вказує позивач, [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0795 га, адреса об`єкта: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] . Разом з тим, позивач вважає, що вказане свідоцтво про право власності підлягає визнанню недійсним, виходячи з наступного. Так, позивач зазначає, що в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачу [PERSON] , а саме: у заяві згоді суміжних землекористувачів і в інших документах проекту, він як землекористувач земельної ділянки [NUMBER] та власник 51/100 частин домоволодіння взагалі не значиться, не зважаючи на те, що він з 1996 року по теперішній постійно володіє, користується особисто 205 кв.м. частини земельної ділянки [NUMBER] і спільно з землекористувачем 49/100 частини домоволодіння [PERSON] володіє і користується 138 кв.м. даної земельної ділянки [NUMBER] . Позивач вказує, що позначений на картах та планах м. Одеси з 1955 року по 2014 рік та у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідача [PERSON] прохід - проїзд (шириною 4 метрів і довжиною 33,39 метра), що відноситься до земель загального користування, який веде до спільної ділянки відповідача, по факту знаходиться ще в його користуванні та користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а не тільки в користуванні відповідача [PERSON] , як зазначено в пояснювальній записці до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Також позивач стверджує, що не відповідає дійсності в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідача [PERSON] і кількість суміжних землекористувачів та їх згода з межами її земельної ділянки та заняттям нею проїзду - проходу (шириною 4 метри), який відноситься до земель загального користування, оскільки він як суміжний землекористувач має претензії до відповідача та не згоден з зайняттям даного проїзду - проходу (шириною 4 метри і довжиною 19,56 метра), що відноситься до земель загального користування, на який виходить одна межа земельної ділянки № [NUMBER] з проходами і в`їздами на земельну ділянку № [NUMBER] , що робить неможливим в даний час і в майбутньому ізольовано, один від одного здійснювати в`їзд на земельну ділянку № [NUMBER] двох землекористувачів - його - [PERSON] власника 51/100 частин, і [PERSON] власника 49/100 частини житлового будинку № 1 , а також унеможливлює здійснити виділення земельної ділянки [NUMBER] в натурі з ізоляцією один від одного двох співвласників, відповідно до часток співвласників (51/100 і 49/100), та отримання кадастрового номера кожному співвласнику. Крім того, позивач зазначає, що 29.09.2002 року, без його відома як користувача земельної ділянки [NUMBER] та власника 51/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , між відповідачем - [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про передачу [PERSON] земельної ділянки [NUMBER] площею 85 кв.м., що також є доказом про протиправне знаходження у власності відповідача земельної ділянки площею 85 кв.м. На думку позивача цей договір є нікчемним, оскільки не відповідає вимогам законів України не по формі, не за змістом, укладений без обов`язкової реєстрації і повноважень органу місцевого самоврядування. Як на доказ незаконного зайняття відповідачем - [PERSON] частини земельної ділянки позивач також посилається на висновок експерта, який підтверджує незаконне зайняття частини земельної ділянки [NUMBER] суміжним землекористувачем - [PERSON] з боку межі земельної ділянки № 672 довжиною 15,84 кв.м., тим самим зменшилися по довжині дві межі земельної ділянки № 672, які за фактом в даний час рівні 28,86м. і 28,03м. З урахуванням викладеного, оскільки факт протиправного існування в складі земельної ділянки [PERSON] 85 кв.м. земельної ділянки [NUMBER] , а також проїзду - проходу загального користування, створюють перешкоди для землекористувача земельної ділянки [NUMBER] , у володінні, користуванні та розпорядженні майном, [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом про визнання недійсним свідоцтва на право власності на земельну ділянку. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 14.12.2018рокубуло прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по вказаній цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. У підготовчому засіданні 26.03.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 15.05.2019 року позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, просили суд його задовольнити. Відповідач - [PERSON] про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, які наявні у матеріалах справи (а.с. 49, 55, 191, 192), у підготовчі та судові засідання не з`явилась, про поважність причин відсутності не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача та його представника Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящихся від 20 червня 1955 року за № 596, [PERSON] було відведено під індивідуальне житлове будівництво земельну ділянку площею 500 кв.м. по [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.09.1992 року було визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якої визнано за [PERSON] право власності на 51/100 [ADDRESS] , які складаються з житлової кімнати 1-3, площею 19,0 кв.м., веранди 1-2 площею 9,9 кв.м, Ѕ частини літньої кухні літ. «Т» з підвалом, Ѕ частини вбиральні літ. «Д», а за [PERSON] право власності на 49/100 будинку [ADDRESS] , виділено у користування [PERSON] земельну ділянку площею 205 кв.м., а [PERSON] - 194 кв.м. за вказаною адресою. Земельна ділянка площею 138 кв.м. залишена у загальному користуванні співвласників домоволодіння [PERSON] та [PERSON] Судом також встановлено, що [PERSON] продав позивачу [PERSON] 51/100 частину будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу № 12126 від 05.01.1996 р. Договір зареєстровано ОМБТІ 10.01.1996 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.10.2009 року у справі № 2-5721/09 було визнано за [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на 49/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Таким чином, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником 51/100 частини будинку [ADDRESS] , а [PERSON] є власником 49/100 частин житлового будинку [ADDRESS] ділянка [ADDRESS] перебуває у користуванні [PERSON] та [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящихся від 20 червня 1954 року за № 505, [PERSON] було відведено під індивідуальне житлове будівництво земельну ділянку площею 600 кв.м. по [ADDRESS] . Відповідач - [PERSON] є власником Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.1973 року за №1-3906. Договір зареєстровано в ОМБТІ 02.03.1995 року. Таким чином, у користуванні [PERSON] перебувала земельна ділянка по [ADDRESS] . У подальшому, рішенням Одеської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Одесі» від 25.12.2008 року за №3793-V було надано дозвіл [PERSON] на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки у [ADDRESS] (а.с. 108). Так, відповідачем [PERSON] було замовлено, а ТОВ «Геоконсалтинг» виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] (а.с.115-122). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним номером 22491696 від 03.06.2014 року та витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідачу - [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0795 га, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 132). На даний час [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до висновку експерта №СЕ-25012-1-901.17 від 07.11.2017року за результатами проведеної комплексної судової земельно-технічної експертизи, фактичні межі та площа земельної ділянки [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] (початковий адрес виділення земельної ділянки [NUMBER] , [ADDRESS]) не відповідають тим межам і площі початкового виділення земельної ділянки [NUMBER] - по відношенню до земельної ділянки [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] », які вказані на плані Управління Головного Архітектора міста Одеси від 20.06.1955 р. по [ADDRESS], затвердженого печаткою і підписом Головного архітектора м. Одеса, Начальником сектора відведення та забудови міста, Начальником геослужби міста - відвід в натурі проведений 24.03.1955 р. на підставі Рішення №596 виконкому Одеської міської ради від 20.06.1955 р. про надання в безстрокове користування земельної ділянки [NUMBER] в користування громадянину [PERSON] (в якому вказано земельну ділянку [NUMBER] площею 500 кв.м. і вказано земельну ділянку [NUMBER] 600 кв.м.). Фактична площа досліджуваної земельної ділянки по [ADDRESS] , яка використовується [PERSON] та іншим співвласником будинку, за наявними на місцевості межами на момент проведення обстеження складає 447,5 кв.м., що на 52,5 кв.м. менше площі початкового виділення земельної ділянки [NUMBER] на підставі рішення № 596 виконкому Одеської міської ради від 20.06.1955 р. (а.с. 171-179). Отже, судовим розглядом встановлено, що під час виготовлення технічної документації щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] допущено порушення, а саме: частина земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача перейшла у власність відповідача. Вказане також підтверджується тим, що у 2002 році між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій було укладено договір, відповідно до умов якого, [PERSON] передав в постійне користування [PERSON] частину своєї земельної ділянки у розмірі 85 кв.м., розташовану по [ADDRESS] та стикається з земельною ділянкою [PERSON] по [ADDRESS] , з перенесенням паркану по новій встановленій межі. [PERSON] , після вирішення судової справи про визнання права власності на весь будинок по [ADDRESS] , зобов`язується оформити передачу вищевказаної частини його земельної ділянки в постійне користування [PERSON] у встановленому законом порядку. [PERSON] зобов`язувався дотримуватися та не порушувати зобов`язання за даним договором, а [PERSON] зобов`язалась користуватися переданою їй частиною земельної ділянки без шкоди та незручностей для [PERSON] (а.с. 102). Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст.ст.4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За таких обставин, підписаний сторонами договір є нікчемним, оскільки не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення, реєстрації, його зміст суперечить вимогам ЦК України. Укладення у 2002 року вказаного договору між [PERSON] та [PERSON] , без згоди суміжного землекористувача - [PERSON] , призвело до самоправного зайняття частини земельної ділянки, яка перебувала у користуванні позивача - [PERSON] , та отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку, до складу якої входить частина земельної ділянки позивача. За змістом пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України (частина друга статті 50 Закону України «Про землеустрій»). Згідно з пунктом 2.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Тобто, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є обов`язковим при виділенні земельної ділянки у власність у тому випадку , коли при передачі земельної ділянки у власність зачіпаються інтереси сусідніх землекористувачів. В даному випадку непогодження меж земельної ділянки з суміжним землекористувачем - [PERSON] призвело до порушення його прав і законних інтересів. Відповідно до ч.2 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до п.п. «а»,«б»,«в» ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до п. «г» ч.1 ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Згідно ч.2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Частиною першою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст.116 ЗК України набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. При цьому безоплатна передача земельних ділянок у власність провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації (ч.3 ст. 116 ЗК України). Відповідно до ст.118 ЗК України громадяни, зацікавленні в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень визначених ст.122 Земельного кодексу України. Після цього, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 Земельного кодексу України, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Згідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, в тому числі розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до норм ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Згідност.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади чи самоврядування акту яким порушуються права особи щодо володіння користування та розпорядження (тобто право власності) належною їй земельною ділянкою такий акт визнається недійсним. Згідно ч.1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, оскільки судовим розглядом встановлено, що частина земельної ділянки, яка знаходилася у користуванні [PERSON] перейшла у власність [PERSON] , що створює перешкоди йому у володінні та розпорядженні земельною ділянки, яка перебуває у його користуванні, суд вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити та визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.06.2014року, Серія [NUMBER], індексний номер: [NUMBER] , на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0795 га, кадастровий номер: [NUMBER] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), видане на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , орган державної реєстрації прав: Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області, державний реєстратор: Привалова Євгенія Євгеніївна. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру прав у разі скасування рішення про державну реєстрацію прав на підставі рішення суду. Рішення суду про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, у разі набрання ним законної сили, є підставою для скасування державної реєстрації земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0795 га, кадастровий номер: [NUMBER] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а тому суд не вбачає підстав для застосування положень ч. 1 ст. 267 ЦПК України та встановлення порядку для його виконання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved