Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

14.07.3015 року [PERSON] звернувся до Ковпаквіського районного суду м. Суми з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа: публічне акціонерне товариство Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе про визнання права власності на частину квартири, в якій він зазначив про те, що 19.01.1998 року АТ Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе на імя позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON], [INFO], яка на даний час має прізвище [PERSON] та [PERSON], яка на даний час має прізвище [PERSON], видане свідоцтво про право власності на житло, а саме: на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка складається із двох житлових кімнат, яка має жилу площу 25,6 м ? , загальну площу 47,6 м ? . Дане свідоцтво було видане на підставі розпорядження голови приватизаційної комісії АТ Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе № 2033 від 19.01.1998 року (копія надається) . Відповідач [PERSON] на дату видачі вказаного свідоцтва перебувала у шлюбі із позивачем, а [PERSON] є їх спільною донькою. Квартира була отримана у спільну сумісну власність в порядку приватизації на підставі Закону України Про приватизацію державного житлового фонду . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано Сумським ООБТІ у реєстрову книгу за № 1168. Зазначене підтверджується копією другого примірника свідоцтва, який знаходиться в Управлінні комунального майна Сумської міської ради, і була отримана в порядку ознайомлення із інвентарною справою (копія надається) . Приблизно в травні 2003 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] шлюб був розірваний і позивач залишився проживати за адресою: [INFO], а відповідачі переїхали жити за іншою адресою. 17.12.2003 року між позивачем [PERSON] , відповідачами [PERSON] (тепер [PERSON]) , [PERSON] (тепер [PERSON]) була укладена угода про визначення ідеальних часток належних власникам у спільній власності на квартиру, яка була засвідчена приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 10 778. Відповідно до даної угоди сторони домовилися між собою про те, що визначають свої частки у спільній власності в таких розмірах: [PERSON] 1/3 частка, [PERSON] 1/3 частка і [PERSON] 1/3 частка. Це підтверджується копією даної угоди, одержаної в Управлінні комунального майна Сумської міської ради в порядку ознайомлення із інвентарною справою. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.04.2004 року у справі № 2-442/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою позов задоволений, встановлений порядок користування квартирою № 122 в буд. 2/1 по вул. Жукова в м. Суми, відповідно до якого [PERSON] разом з донькою [PERSON] виділені кімнату жилою площею 14,3 м ? , а [PERSON] виділено кімнату жилою площею 11,3 м ? . Спільні приміщення залишені в загальному користуванні. Влітку 2014 року позивач зрозумів, що його примірник правовстановлюючих документів зазначених свідоцтва про право власності на житло і угоди про визначення часток, втрачені і він не може їх знайти. Позивач звертався до Управління комунального майна Сумської міської ради і до нотаріуса Сумського міського нотаріального округу [PERSON] , які повідомили про те, що можуть видати дублікати правовстановлюючих документів, але для цього необхідно отримати спільний запит на такі документи усіх співвласників, а одному позивачу дублікати документів видані бути не можуть. Позивач звернувся до відповідачів з проханням зявитися до Управління комунального майна СМР і приватного нотаріуса для отримання дублікатів правовстановлюючих документів, але відповідачі йому відмовили, мотивуючи це тим, що не будуть цим займатися, бо їм це не потрібно. За таких обставин позивач позбавлений будь-якої можливості реалізувати свої права як власник частки квартири. Обставини відмови відповідачів у одержанні дублікатів правовстановлюючих документів на квартиру за адресою: [ADDRESS], не заперечуватимуться в суді. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Закон не ставить подання даного позову в залежність від можливості або неможливості вчинення позивачем інших дій для відновлення свого права власності і позивач вимушений скористатися прямо прописаним в законі порядком їх захисту. Відповідно до технічного паспорту на квартиру станом на 23.05.2013 року вартість квартири становить 115852,00 грн. . Ціна позову визначена шляхом ділення даної вартості на 3, в результаті чого отримане 38617,00 грн. і з чого сплачений судовий збір. Враховуючи викладене, на підставі ст. 392 ЦК України, позивач просив: 1. Визнати за [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], право власності на 1/3 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка складається із двох житлових кімнат, жилою площею 25,6 м ? , загальною площею 47,6 м ? , яке засвідчувалося свідоцтвом про право власності на житло від 19.01.1998 року, виданим AT Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе на підставі розпорядження голови приватизаційної комісії АТ Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе № 2033 від 19.01.1998 року, право власності за яким зареєстровано Сумським ООБТІ у реєстрову книгу за № 1168, а також угодою про визначення ідеальних часток, належних власникам у спільній власності на квартиру, яка була засвідчена приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 10 778 і право власності за якою зареєстровано в єдиному реєстрі прав на нерухоме майно за № 3270218 від 18.03.2004 року (вхідний № 22419/15 від 14.07.2015 року) (а. с. 3, 4) . 29.07.2015 року представник відповідачки [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] надав в судовому засіданні заперечення на позовну заяву [PERSON] про визнання права власності на частину квартири, із змісту якого вбачається, що, ознайомившись із змістом позовної заяви [PERSON] про визнання права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], він вважає, що вказаний позов є безпідставним та необґрунтованим, а справа підлягає закриттю з підстав, визначених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦК України. В своїй позовній заяві позивач просить суд визнати за ним права на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Однак, позивач уже має зареєстроване у законному порядку майнове право на зазначену частину спірної квартири відповідно наданих ним же документів, серед яких рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.04.2004 року, що набрало законної сили, копію якого позивачем надано до матеріалів позовної заяви. Крім іншого, право позивача на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], підтверджено чинними, не скасованими та не оспорюваними актами цивільного законодавства України, наданими позивачем до позовної заяви, зокрема: - копією витягу про реєстрацію права власності від 18.03.2004 року про зареєстроване за позивачем право приватної власності на 1/3 частину спірної квартири; - копією нотаріально посвідченої та зареєстрованої у встановленому законом порядку угоди про визначення ідеальних часток належних власникам у спільній власності на квартиру від 17.12.2003 року, укладеної між позивачем ([PERSON] О.) та відповідачами [PERSON] (на даний час [PERSON]) О. Ю. та неповнолітньою на той час [PERSON] (на даний час [PERSON]) М. О. , відповідно до якої позивач став власником 1/3 частини спірної квартири. Вказана угода була зареєстрована у державному реєстрі 17.12.2003 року; - копією свідоцтва про право власності на праві спільної власності позивача та відповідачів від 19.01.1998 року. Право спільної власності позивача на спірну квартиру також було зареєстроване у встановленому законом порядку. Отже, позивач у даному судовому розгляді просить суд визнати за ним право власності на той обєкт цивільного права (квартиру [ADDRESS]) та в тому ж обсязі (1/3 частки) та в тому ж правовому режимі (право володіння, користування та розпорядження) , яким він і так володіє відповідно до доданих ним до матеріалів позову копій правовстановлюючих документів. Доводів того, що відповідачі заперечують право власності позивача на 1/3 частину спірної квартири, позивач не надав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ненадання відповідачами позивачу оригіналів правовстановлюючих документів на спірну квартиру, про що позивач зазначає у своєму позові, обґрунтовуючи цим свої позовні вимоги, не порушують право позивача на користування, володіння та розпорядження належним йому майном (1/3 часткою спірної квартири) , не є обставинами невизнання за позивачем права на спірну квартиру та не оспорюють його право власності на вказану квартиру і не перебувають у причинно-наслідковому звязку із обґрунтуванням позову та його прохальною частиною. Доказів того, що позивач не мав можливості самостійно, як власник 1/3 частини спірної квартири, отримати у встановленому законом порядку дублікатів правовстановлюючих документів, які б підтверджували його право на його частку квартири, у звязку із їх втратою, - до матеріалів позову не додано. Факт втрати свого примірнику правовстановлюючих документів позивач визнає у власному позові. Жодний акт цивільного законодавства не містить приписів щодо обовязків співвласників житлового приміщення передати для використання іншим співвласником власні належні їм, примірники правовстановлюючих документів, тому обґрунтування позивача про те, що цим самим відповідачі порушують, не визнають чи оспорюють право позивача на належну йому 1/3 частку спірної квартири є необґрунтованим. На підставі вищевикладеного, він вважає позовні вимоги позивача [PERSON] необґрунтованими та безпідставними, у звязку з чим, справа підлягає закриттю з підстав, визначених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦК України, або, якщо суд не знайде підстав для закриття провадження відмовити у задоволенні позову у звязку з його необґрунтованістю та безпідставністю (а. с. 26, 27) . 19.08.2015 року представник відповідачки [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] надав в судовому засіданні доповнення до заперечення проти позову, із змісту якого вбачається, що в доповнення до заперечення, наданого суду на попередньому судовому засіданні у цій справі, він хоче звернути увагу суду на наступні обставини. Відповідно до ст. 53 Закону України Про нотаріат , у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою особи видається дублікат втраченого документа. Також, видача дубліката втраченого або зіпсованого документа здійснюється державним нотаріальним архівом. До передачі в архів примірників документів, посвідчених або виданих нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, дублікат втраченого документа видається відповідно нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету за місцем його зберігання. Згідно глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. Дублікати документів, посвідчених або виданих нотаріусом, можуть бути видані за письмовою заявою спадкоємців осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, а також виконавця заповіту та на запит нотаріуса, яким заведено спадкову справу. У цьому разі нотаріусу, крім свідоцтва про смерть таких осіб, подаються документи, які підтверджують їх родинні стосунки (свідоцтво виконавця заповіту) . Відповідно до п. 48 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, реєстрація якого проведена до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, у звязку із втратою, пошкодженням чи зіпсуванням свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією, державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку заявник подає органові державної реєстрації прав: 2) оголошення про втрату документа у регіональних друкованих засобах масової інформації за місцем розташування нерухомого майна, в якому повинні бути зазначені назва документа, його номер і дата видачі, на чиє імя виданий, яким органом (крім випадків пошкодження чи зіпсування документа) . За результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор органу державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію права власності з видачею свідоцтва на заміну втраченого, пошкодженого чи зіпсованого документа. У свідоцтві зазначається серія, номер, назва, дата видачі та субєкт, який здійснив видачу втраченого, пошкодженого чи зіпсованого документа. Отже, для отримання дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно потрібно зробити наступне: 1. Опублікувати в пресі інформаційне повідомлення про втрату свідоцтва. 2. Звернутися до органу влади, який видав свідоцтво (у містах це виконавчі комітети міської ради, у районах районні державні адміністрації) . До заяви обовязково додається опубліковане в пресі повідомлення про недійсність втраченого або зіпсованого свідоцтва про право власності. Документи, що підтверджують факт переходу права власності на нерухоме майна від попереднього власника до нового (договори купівлі-продажу, міни, дарування тощо) , як правило, видаються нотаріусами. Видача дубліката або копії втраченого документа, виданого вищезазначеними посадовими особами, здійснюється державним нотаріальним архівом. До передачі в архів примірників документів дублікат втраченого документа видається нотаріусом, який посвідчував такий документ. З аналізу доказів, наданих позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог, не вбачається дотримання позивачем порядку отримання дублікатів втрачених документів про право власності на 1/3 частину спірної квартири. Як наслідок, позивачем не надано доказів як втрати оригіналів правовстановлюючих документів про його право власності на 1/3 частину спірної квартири, не надано доказів його звернення до нотаріуса, органу державної реєстраційної служби, органу місцевого самоврядування та суду про видачу дублікату правовстановлюючого документа про право власності позивача на 1/3 частину спірної квартири та не надано доказів про відмову зазначених осіб (посадових осіб) у видачі позивачу правовстановлюючих документів про право його власності на 1/3 частину спірної квартири. Крім іншого, позивачем не надано доказів публікації у місцевій пресі оголошення про втрату ним усіх правовстановлюючих документів, копії яких ним надано до позовної заяви. Все це дає підстави підозрювати позивача у можливості зловживання правовстановлюючими документами про право власності на 1/3 частину спірної квартири, які позивач нібито втратив, та рішенням суду у цій справі, яке підтвердить його право власності на цю ж 1/3 частку у спірній квартирі, що може у майбутньому створити загрозу майновим правам відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо їх часток у спірній квартирі, враховуючи, що на даний час позивач, без згоди інших співвласників спірної квартири та без реєстрації місця проживання у встановленому законодавством України порядку, впустив проживати у належну йому кімнату спірної квартири своїх батьків, що призводить до постійних конфліктних ситуацій між батьками позивача з однієї сторони та відповідачами з іншої. Враховуючи, що суд перейшов до розгляду справи по суті, позивач втратив процесуальне право, згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України, подати нові докази у цій справі, які б підтверджували як факт втрати ним правовстановлюючих документів на 1/3 частину спірної квартири, так і відмову нотаріусів, посадових осіб державної реєстраційної служби, органів місцевого самоврядування і суду у видачі дублікатів правовстановлюючих документів, копії яких позивачем надано до позовної заяви. Крім іншого, відповідачі у цій справі є неналежними відповідачами, так як не порушували майнових прав позивача і не відмовляли і не могли відмовити йому у видачі дублікатів правовстановлюючих документів на 1/3 частину спірної квартири, належної позивачу (відповідачі відмовили позивачу у наданні оригіналів належних їм правовстановлюючих документів на належні їм частки спірної квартири) . Адже, за наявності підстав, відповідачами у цій справі мали б бути нотаріуси, посадові особи державної реєстраційної служби та/або органів місцевого самоврядування та суду за умови відмови в наданні позивачу дублікатів правовстановлюючих документів, копії яких позивач надав до свого позову. З урахуванням наведеного вище, він просив відмовити у задоволенні позову позивача у повному обсязі, або закрити провадження з підстав, визначених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦК України (а. с. 34 36) . У відкритому судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним в його позовній заяві. Він просив суд визнати за ним, [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], право власності на 1/3 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка складається із двох житлових кімнат, жилою площею 25,6 м ? , загальною площею 47,6 м ? , яке засвідчувалося свідоцтвом про право власності на житло від 19.01.1998 року, виданим AT Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе на підставі розпорядження голови приватизаційної комісії АТ Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе № 2033 від 19.01.1998 року, право власності за яким зареєстровано Сумським ООБТІ у реєстрову книгу за № 1168, а також угодою про визначення ідеальних часток, належних власникам у спільній власності на квартиру, яка була засвідчена приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 10 778 і право власності за якою зареєстровано в єдиному реєстрі прав на нерухоме майно за № 3270218 від 18.03.2004 року. У відкритому судовому засіданні представниця позивача [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] позов [PERSON] підтримала, дала пояснення, аналогічні викладеним позивачем в позовній заяві. Вона просила суд визнати за [PERSON], [INFO], ІПН 268570355, право власності на 1/3 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка складається із двох житлових кімнат, жилою площею 25,6 м ? , загальною площею 47,6 м ? , яке засвідчувалося свідоцтвом про право власності на житло від 19.01.1998 року, виданим AT Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе на підставі розпорядження голови приватизаційної комісії АТ Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе № 2033 від 19.01.1998 року, право власності за яким зареєстровано Сумським ООБТІ у реєстрову книгу за № 1168, а також угодою про визначення ідеальних часток, належних власникам у спільній власності на квартиру, яка була засвідчена приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 10 778 і право власності за якою зареєстровано в єдиному реєстрі прав на нерухоме майно за № 3270218 від 18.03.2004 року. У відкритому судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов не визнала. Вона просила суд відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю. У відкритому судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] позов не визнав, дав пояснення, аналогічні викладеним в запереченні на позовну заяву [PERSON] про визнання права власності та в доповненні до заперечення проти позову. Він просив суд відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася. Про час, місце та дату судового розгляду вона була повідомлена належним чином. Від неї суду не була надана заява про розгляд справи у її відсутність чи заява про відкладення розгляду справи. Відтак, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідачки [PERSON], що у повній мірі узгоджується та не суперечить положенням ст. 169 ЦПК України. Представниця третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача представниця публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе [PERSON] надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву, в якій вона просила цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: публічне акціонерне товариство Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе про визнання права власності на частину квартири слухати без представника публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе . При вирішенні спору вона покладалася на розсуд суду. Відтак суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність представниці третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача представниці публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе [PERSON], що у повній мірі узгоджується та не суперечить положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України (а. с. 24, 25) . Вислухавши пояснення позивача [PERSON], пояснення представниці позивача [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON], пояснення відповідачки [PERSON], пояснення представника відповідачки [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON], дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку. З аналізу чинного конституційного, цивільного, цивільного процесуального законодавства України з урахуванням рекомендацій та розяснень, наданих Верховним Судом України та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вбачається наступне. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 13 Конституції України власність зобовязує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Із змісту ч. ч. 1, 2, 4, 5, 7 ст. 41 Конституції України вбачається, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження обєктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких обєктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Із змісту п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України вбачається, що виключно законами України визначається правовий режим власності. Згідно ч. ч. 2, 5 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Із змісту п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України вбачається, що основними засадами судочинства є обовязковість рішень суду. Згідно ч. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Із змісту п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України вбачається, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно ч. 4 ст. 31 ЦПК України кожна із сторін має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони. Згідно ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із змісту абз. 4 п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України вбачається, що рішення суду складається з мотивувальної частини із зазначенням: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; резолютивної частини із зазначенням: висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково. Згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто позивачем позову про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин (фізична, юридична особи, держава, територіальна громада) , який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб, претензіями на це майно третіх осіб, необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Відповідачем даного позову може бути будь-яка особа, яка сумнівається у приналежності майна позивачу, або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи (йдеться про осіб, які не визнають, заперечують та оспорюють право власності) не перебувають із власником у зобовязальних правовідносинах. Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобовязальних правовідносинах, мають захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права. Вимога про визнання права власності може бути додатковою до іншої вимоги, наприклад, до позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, про усунення порушень права власності, не повязаних з порушенням володіння, про виключення майна з опису тощо. Спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його приналежності в позивача відсутні необхідні правовстановлюючі документи, коли це право оспорюється відповідачем. Отже, як свідчить аналіз чинного законодавства і практики його застосування, вимоги про визнання права власності можуть мати складну юридичну природу, а відтак можуть: 1) бути предметом самостійного позову; 2) поєднуватися з позовами про визнання правочинів недійсними, позовами, що випливають із зобовязальних правовідносин, що мають вважатися основними, а вимоги про визнання права власності додатковими. Таким чином, позов про визнання права власності не варто ототожнювати з віндикаційним чи негаторним позовом. Він може бути самостійним або додатковим (супутнім) позовом до іншого речового позову. Крім того, суд вважає за можливе взяти до уваги положення п. 18 листа Вищого арбітражного суду України Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, повязані із здійсненням права власності та його захистом № 01-8/98 від 31.01.2001 року (із змінами і доповненнями, внесеними листом Вищого арбітражного суду України № 01-8/555 від 07.05.2001 року, листами Вищого господарського суду України № 01-8/340 від 25.03.2002 року, № 01-8/537 від 19.05.2003 року, № 01-8/711 від 25.06.2003 року, № 01-8/1289 від 22.10.2003 року, № 01-8/2167 від 22.11.2005 року, № 01-8/1609 від 21.07.2006 року) , із змісту якого вбачається, що відповідно до ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень відповідна державна реєстрація офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Отже, названі у цьому Законі органи єдиної системи реєстрації відповідних прав можуть бути відповідачами за позовами про офіційне визнання права власності на обєкт нерухомого майна, предявленими згідно зі ст. 392 ЦК України. Оскільки відповідно до п. 5 розд. V Прикінцеві положення Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація обєктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації, останні можуть бути відповідачами у таких справах. Тобто, оскільки на теперішній час створена єдина система органів реєстрації прав, а також сформований Державний реєстр прав у складі державного земельного кадастру, відтак реєстраційна служба Сумського міського управління юстиції, розташована за адресою: 40000, м. Суми, вул. Воскресенська, 13/7, роб. тел. (0542) 66-19-18, 66-19-22, 66-19-23, 66-19-24, могла бути належним відповідачем, якщо б вона порушила, не визнала або оспорила права, свободи чи інтереси [PERSON], за умови якщо б останній зазначив би її в позові як відповідача. Крім того, Управління комунального майна Сумської міської ради, яке розташоване за адресою: 54003, м. Суми, вул. Дзержинського, буд. 1, роб. тел. (0542) 22-16-25, 22-45-83, також могло бути належним відповідачем, якщо б воно порушило, не визнало або оспорило права, свободи чи інтереси [PERSON], за умови якщо б останній зазначив би його в позові як відповідача. Згідно абз. абз. 2 4 ч. 5 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень № 1952-IV від 01.07.2004 року (із змінами і доповненнями) державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Державна реєстрація речових прав, похідних від права власності, на земельні ділянки сільськогосподарського призначення може здійснюватися нотаріусом незалежно від нотаріального посвідчення договору, на підставі якого виникає таке право. Згідно абз. абз. 2 4 ч. 1, ч. 2 ст. 9 Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень № 1952-IV від 01.07.2004 року (із змінами і доповненнями) у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт. Умови оплати праці державного реєстратора визначаються Кабінетом Міністрів України згідно із законодавством. Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси. Нотаріус як спеціальний субєкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону. Згідно ст. 30 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень № 1952-IV від 01.07.2004 року (із змінами і доповненнями) державні реєстратори, державні кадастрові реєстратори, нотаріуси, державні виконавці за порушення законодавства у сфері державної реєстрації прав несуть дисциплінарну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність у порядку, встановленому законом. Дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Шкода, завдана органом державної реєстрації прав, державним реєстратором, державним кадастровим реєстратором, нотаріусом, державним виконавцем фізичній чи юридичній особі під час виконання своїх обовязків, підлягає відшкодуванню на підставі рішення суду, що набрало законної сили, у порядку, встановленому законом. Крім того, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу [PERSON], робоче місце якого розташоване за адресою: 40030, м. Суми, вул. Рибалка, 2, роб. тел. (0542) 77-50-63, 78-13-82, також міг бути належним відповідачем, якщо б він порушив, не визнав або оспорив права, свободи чи інтереси [PERSON], за умови якщо б останній зазначив би його в позові як відповідача. Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Із змісту абз. 6 ч. 4 ст. 17 Закону України Про судоустрій і статус суддів вбачається, що єдність системи судів загальної юрисдикції забезпечується обовязковістю виконання на території України судових рішень. Крім того, вважає за необхідне взяти до уваги положення ч. 2 ст. 308 ЦПК України, згідно якій не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Аналізуючи встановлені обставини справи, наведені норми законів, які врегульовують вказані спірні правовідносини, суд дійшов до наступного висновку. Отже, - оскільки позивач [PERSON] зазначив в своїй позовній заяві відповідачами [PERSON] та [PERSON], а не реєстраційну службу Сумського міського управління юстиції, не Управління комунального майна Сумської міської ради, не приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу [PERSON] (як потенційних, гіпотетичних, належних відповідачів) ; - оскільки ані позивач [PERSON], ані представниця позивача [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] не заявили клопотанням про заміну первісних відповідачів належними відповідачами, так як позов предявлено не до тих осіб, які мають відповідати за позовом, та не заявили клопотання про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів (ч. 1 ст. 33 ЦПК України) ; - оскільки ані відповідачка [PERSON], ані відповідачка [PERSON], обидві разом та кожна окремо не порушували, не не визнавали та не оспорювали прав, свобод чи інтересів позивача [PERSON]; - оскільки ані позивач [PERSON], як власник майна, ані представниця позивача [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] не надали суду будь-яких переконливих доказів того, що право власності позивача [PERSON] порушується, оспорюється або не визнається іншими особами, а саме: відповідачками [PERSON] та [PERSON], тобто в даному випадку, на думку суду, між вказаними особами взагалі не вбачається спір про право цивільне; - оскільки ані позивач [PERSON], як власник майна, ані представниця позивача [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] не надали суду будь-яких переконливих доказів того, що позивач [PERSON] втратив документи, які засвідчують його право власності, відтак суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: публічне акціонерне товариство Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе про визнання права власності на частину квартири слід відмовити повністю за необґрунтованістю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed