Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

13.02.2014 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 13.05.2012 р. між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Згідно умов договору він передав відповідачу в якості оплати за належне останньому на праві власності майно грошові кошти в сумі 20000 грн., про що [PERSON] написав розписку та передав йому технічний паспорт на домоволодіння, пообіцявши оформили угоду в нотаріальному порядку після отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак вподальшому відповідач почав ухилятись від оформлення угоди, уникав його. Оскільки угода купівлі-продажу нерухомого майна фактично відбулася, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, позивач виконав свої зобов'язання за договором, а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору,посилаючись на ст.ст. 220,392 ЦК України, просить визнати цей договір дійсним та визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином оповіщеним про день та час розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За загальними положеннями вимог цивільного законодавства за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Згідно ст.ст. 638-639 ЦКУкраїни істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Як встановлено судом під час розгляду справи, 13.05.2012 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Зазначене підтверджується наданою позивачем розпискою, відповідно до якої [PERSON] передав відповідачу в якості оплати за належне останньому на праві власності майно - житловий будинок [ADDRESS], грошові кошти в сумі 20000 грн., а [PERSON], в свою чергу, написав розписку про отримання грошей за продаж зазначеного домоволодіння та передав позивачу технічний паспорт на житловий будинок. Відповідно до вимог ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною другою даної статті передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається на те, що між сторонами є згода щодо всіх істотних умов договору і він ним фактично виконаний, однак з боку відповідача дії щодо нотаріального посвідчення договору не були здійснені. Однак, аналізуючи застосування вимог ст. 220 ЦК України, суд зазначає, що визнання договору дійсним згідно ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину, або сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних його умов. Згідно роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже, не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суд повинен з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухиляється від його посвідчення та чи не втрачена така можливість, а також чи немає підстав нікчемності правочину. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Слід звернути увагу на те, що з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким з цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, із зазначеної дати скасовується обов'язок здійснювати державну реєстрацію відповідного договору купівлі-продажу після його нотаріального посвідчення. Дослідивши матеріали справи, суд зазначає, що нотаріальне посвідчення договору, який позивач просить визнати дійсним, не було здійснено ані під час його укладання, ані на теперішній час. Не надано і доказів відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що правових підстав для визнання укладеного сторонами 13.05.2012 року договору купівлі-продажу, а також визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно у зв'язку зі створенням для сторін із цього договору прав та обов'язків у суду немає. Доводи позивача є необґрунтованими, заявленими без достатніх правових підстав, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. На підстави викладеного,

Outcome: dismissed