Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-08 00:00:00

13.10.2014 р. позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа: Українська універсальна біржа, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності на житлову квартиру. В позові вказала, що 11 листопада 1998 року вона на Українській універсальній біржі уклала договір купівлі-продажу із відповідачем, згідно якого вона придбала квартиру [NUMBER] за адресою [ADDRESS]. Вказаний договір був зареєстрований на Українській універсальній біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю. Позивач провела оцінку нерухомого майна та здійснила виготовлення технічної документації, але постало питання про оформлення реєстрації квартири і визнання права власності, на що в нотаріальній конторі їй повідомили про те, що договори, укладені на Українській універсальні біржі, необхідно було нотаріально посвідчити. Відповідний договір фактично відбувся, тому, на думку позивача, є дійсним. З огляду на викладене, просить суд визнати дійсним правочин, а саме реальним та виконаним договір купівлі - продажу № НГ-1 однокімнатної житлової квартири [NUMBER] в будинку [ADDRESS], який був укладений та зареєстрований між позивачкою і відповідачем 11 листопада 1998 року на Українській універсальній біржі та визнати за нею право власності на вказану житлову квартиру. Сторони в судове засідання не з'явились, подали заяви, згідно яких просять розглядати справу без їх участі, позивач позовні вимоги підтримує, відповідач також їх підтримує. З'ясувавши обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідно до частини 4 статті174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А тому, оскільки договір між позивачем і відповідачем був укладений 11.11.1998 року, суд приходить до висновку, що до даних відносин положення ЦК України від 16 січня 2003 року застосуванню не підлягають, а застосовуються норми ЦК УРСР в редакції чинній на момент укладення договору. Встановлено, що позивач - [PERSON], 11.11.1998 року згідно біржових торгів уклала з [PERSON], договір купівлі-продажу № НГ-1, на підставі якого придбала квартиру [NUMBER] за адресою [ADDRESS]. Даний договір було посвідчено та зареєстровано Українською універсальною біржею в м. Полтаві (а.с. 6). Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та прописку) від 29.09.2014 р. за № 476 позивач постійно проживає та прописана в [ADDRESS] (а.с. 14), згідно довідок на а.с. 9-13, виданих позивачу, за вказаною адресою заборгованості по сплаті комунальних послуг немає. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено судом, і не заперечується сторонами, умови договору купівлі продажу визначені в ст. 224 ЦК УРСР було виконано, жодних претензій чи спору з цього приводу не було і немає на теперішній час. Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В той же час, при укладанні договору купівлі-продажу будинку сторони керувались ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, де вказано, що угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. У відповідності зі ст. 12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, тобто існувала колізія норм права. Враховуючи доктрину пріоритетності спеціальних норм права над загальними, суд приходить до висновку, що на момент укладення та реєстрації позивачем на товарній біржі договору купівлі-продажу квартири слід було керуватися передусім нормами Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, а тому нотаріальне посвідчення даного договору не було потрібне. За таких обставин, з метою забезпечення права позивача вільно користуватися та розпоряджатися придбаним будинком, заявлені позовні вимоги слід задовольнити. На підставі ст. ст. 224, 227 ЦК УРСР, ч. 3 ст. 9 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, ст. 12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII,

Outcome: approved