Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

14 червня 2017р. позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову зазначає, що його батько [PERSON], який помер 27.06.2016р., заповів йому все належне на день смерті майно, в тому числі легковий автомобіль ВАЗ 21099, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Вказує, що у встановлений законом строк прийняв спадщину, інші спадкоємці відсутні. Проте на даний час позбавлений можливості переоформити право власності на успадкований автомобіль, оскільки останній знаходиться у володінні та користуванні відповідачів, які, незважаючи на неодноразові звернення про повернення транспортного засобу та документів на нього, майно не повертають. У звязку із наведеним просить зобовязати відповідачів не чинити йому перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні легковим автомобілем, марки ВАЗ, модель 21099, 2005 року випуску, номер кузова Х6D21099050023297, державний реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований за [PERSON], та повернути йому такий автомобіль, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії КІА 00339, видане Кельменецьким МРЕВ 28.01.2006р. В судовому засіданні 19 липня 2017р. представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив суд витребувати у відповідачів легковий автомобіль, який зареєстрований за [PERSON], комплект ключів до нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. В подальшому, 25 квітня 2018р. представник позивача [PERSON] уточнив номер кузова автомобіля та виклав позовні вимоги наступним чином: зобовязати відповідачів не чинити позивачу перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні легковим автомобілем, марки ВАЗ, модель 21099, 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований за [PERSON], та повернути позивачу такий автомобіль, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії КІА 002339, видане Кельменецьким МРЕВ 28.01.2006р. (а.с. 140); позов підтримав, вказавши, що оскільки на даний час судовим рішенням встановлено нікчемність заповіту на імя [PERSON], то просить суд прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Позивач [PERSON] в судове засідання 25 квітня 2018р. не зявився, хоча був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи належним чином; жодних заяв чи клопотань не подав. В судовому засіданні 03 серпня 2017р. позивач [PERSON] пояснив, що перед смертю батько виявив бажання скласти заповіт на усе належне йому майно на нього, що й було зроблено. Після смерті [PERSON] відповідач [PERSON], який фактично користується автомобілем, відмовився передати такий позивачу, оскільки вважає його своєю власністю. Повідомив, що готовий уступити відповідачу [PERSON] автомобіль за умови сплати ? частини його вартості. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо подальшої долі спірного майна, [PERSON] змушений був звернутися в суд. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, у вирішенні позову покладаються на розсуд суду. При цьому, в судовому засіданні 19 липня 2017р. відповідач [PERSON] зазначив, що померлий [PERSON] протягом 10 років проживав із ним та його матірю [PERSON] однією сімєю; за спільні кошти придбав спірний автомобіль, який в подальшому заповів йому. Повідомив, що подав позов про визнання недійсним заповіту на імя позивача, а тому вважає себе законним власником спірного майна. Підтвердив, що фактично користується автомобілем протягом останніх 3 років, у нього наявні правовстановлюючі документи та ключі. В судовому засіданні 19 липня 2017р. відповідач [PERSON] пояснила, що вона не володіє та не користується спірним автомобілем; останній вважає власністю свого сина, який його успадкував після смерті [PERSON], а тому використовує на законних підставах. 25 квітня 2018р. представник відповідача [PERSON] після виходу суду з нарадчої кімнати по розгляду клопотання про зупинення провадження у справі судове засідання покинула, не повідомивши суд про причини. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні 03 серпня 2017р., показав, що працював тривалий час із померлим [PERSON], який орієнтовно в 2015 році повідомив його, що має намір заповісти автомобіль [PERSON], а будинок [PERSON] 03 серпня 2017р. провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі №719/190/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Ломачинецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області про визнання заповіту недійсним. Ухвалою суду від 11.04.2018р. за ініціативою суду провадження у справі поновлено у звязку із набранням законної сили 05 квітня 2018р. рішенням суду від 05.03.2018р. по цивільній справі №719/190/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Ломачинецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області про визнання заповіту недійсним. 25 квітня 2018р. ухвалою суду відмовлено у задоволення клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі до вирішення справи за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобовязання вчинити дії. Заслухавши сторін та їх представників, свідка, дослідивши письмові докази по справі, повно та всебічно зясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено, що 27 червня 2016р. у віці 51 року помер [PERSON], про що 29.06.2016р. зроблено актовий запис № 24, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-МИ № 163447, виданим 29.06.2016р. Виконавчим комітетом Ломачинецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області (а.с. 6). Позивач є рідним сином померлого, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії ІІ-МИ № 448372, виданим 21.05.1988р. (а.с. 7) Із матеріалів спадкової справи № 25/2016, заведеної 19.07.2016р. до майна померлого [PERSON], вбачається, що 19 липня 2016 року відповідач [PERSON], а 22 серпня 2016р. позивач [PERSON] звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 61-62). На даний час позивачу видано Свідоцтво від 17.01.2017р. про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно 1/2 частину житлового будинку № 2, розташованого по вул. Дністрівській, с. Ломачинці, Сокирянського району, Чернівецької області (а.с. 8-9, 66). Судом також встановлено, що 30 червня 2015р. приватним нотаріусом Сокирянського районного округу Чернівецької області [PERSON] посвідчено заповіт серії НАН № 507589, зареєстрований в реєстрі за № 573, проведено державну реєстрацію у Спадковому реєстрі, згідно якого [PERSON] заповів належний йому на праві власності автомобіль марки ВАЗ, модель 21099, 2005 року випуску, шасі Y6D21099050023297, реєстраційний номер [NUMBER], [PERSON], 17.03.1991р.н. (а.с. 50, 68-71). Окрім того, 21 червня 2016р. секретарем виконавчого комітету Ломачинецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області [PERSON] посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 53, проведено державну реєстрацію у Спадковому реєстрі, згідно якого [PERSON] заповів усе майно, яке буде йому належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалося, і все те, на що по закону матиме право, [PERSON], 14.04.1988р.н. (а.с. 71-72). 17 квітня 2017р. позивач звернувся до відповідачів із вимогою передати йому спірний автомобіль ВАЗ 21099, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який належав померлому [PERSON] (а.с. 10, 51). Судом встановлено та сторонами не заперечується, що на даний час спірний автомобіль марки ВАЗ, модель 21099, 2005 року випуску, шасі (кузов) Y6D21099050023297, реєстраційний номер [NUMBER], знаходиться у володінні та користуванні відповідача [PERSON] Вказане також підтверджується наданим свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії КІА № 002339, виданим Кельменецьким МРЕВ 28.01.2006р. (а.с. 139). Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 05.03.2018р. по цивільній справі №719/190/17, яке набрало законної сили 05.04.2018р., у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ломачинецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області про визнання заповіту недійсним відмовлено. У даному рішенні судом встановлено, що оспорюваний заповіт секретарем сільської ради записаний зі слів спадкоємця, тобто не є особистим розпорядженням спадкодавця [PERSON]; заповідач через стан свого здоровя заповіт вголос не зачитував; при посвідченні заповіту двоє свідків присутні не були; заповіт зачитувався секретарем сільської ради, а тому суд прийшов до висновку, що заповіт [PERSON] від 21.06.2016р. складений з порушенням вимог щодо його посвідчення та є нікчемним (а.с. 124-127). Відповідно до ст. 41 Конституції Україні кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування, розпорядження своїм майном, яке останній здійснює на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У разі порушення цього права власник має право на підставі ст. 387 ЦК України витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування прав на майно за законом та за заповітом відповідно до ст. 1217 ЦК України. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За положеннями ч.ч. 2-4 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Таким чином, провівши системний аналіз ст.ст. 215, 1254, 1257 ЦК України, суд приходить до висновку, що недійсними є як нікчемні, так і оспорюванні заповіти, а відновлює чинність попереднього заповіту лише заповіт, визнаний недійсний з підстав невідповідності волі померлого (ст.ст. 225, 231 ЦК України) змісту такого заповіту. В даному випадку рішенням суду встановлено нікчемність нового заповіту з підстав порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а тому чинність попереднього заповіту не відновлюється та право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. А часом відкриття спадщини згідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, суд приходить до висновку, що власником спірного майна як спадкоємець по закону першої черги, що прийняв спадщину, є позивач [PERSON] У п. 19, 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обстави справи, оскільки судовим рішенням від 05.03.2018р. встановлено нікчемність заповіту від 21 червня 2016р. з підстав, передбачених ч. 1 ст. 1257 ЦК України (тобто встановлено його недійсність в силу закону), враховуючи, що відповідно до ч. 4 ст. 1254 ЦК України чинність попереднього заповіту від 30 червня 2015р. не відновлюється та в силу ст. 1261 ЦК України власником спірного майна як спадкоємець по закону першої черги, що прийняв спадщину, є позивач [PERSON], а фактично спірне майно перебуває у володінні відповідача [PERSON], суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та у відповідача [PERSON] слід витребувати з незаконного володіння спірний автомобіль, комплект ключів до нього та правовстановлюючі документи. Як зазначено у правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016р. по справі № 6-2407цс15, у випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) предявляє позивач. Одночасне предявлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод в користуванні (оскільки негаторний позов це позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння) є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. Враховуючи обставини справи, в частині позовних вимог про зобовязання відповідачів [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні майном слід відмовити в повному обсязі. Окрім того, оскільки відповідач [PERSON] не володіє та не користується спірним майном, що сторонами визнано в ході розгляду справи, то в цій частині позовних вимог також слід відмовити. Відповідно до ч.ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Як вбачається із матеріалів справи позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру, проте сплачено судовий збір лише за одну із них в сумі 640, 00 грн. (розмір визначено на час звернення із позовом). Таким чином, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь позивача [PERSON] в сумі 640, 00 грн., а з позивача [PERSON] підлягає стягненню недоплачений судовий збір на користь держави в сумі 640, 00 грн. За таких обставин, враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] слід стягнути судовий збір на користь держави в сумі 640, 00 грн., звільнивши від обовязку сплати судового збору останнього на користь позивача, а позивача на користь держави. На підставі вищенаведеного, ст.ст. 215, 317, 318, 321, 328, 387, 1216-1218, 1220, 1223, 1254, 1257, 1268 ЦК України,

Outcome: approved