Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

13.08.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 09 лютого 2013 року вони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного сумісного проживання однією сім`єю, а саме 19 травня 2015 року за кошти позивача, для спільного проживання, було придбано за договором купівлі-продажу Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яку позивач вважає в порядку ст. 60 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому має бути поділеною між ними у рівних частинах, за ч. 1 ст. 70 СК України. У зв`язку із викладеними обставинами, позивач [PERSON] просить суд: - визнати Ѕ частину житлового будинку, будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; - визнати за [PERSON] право власності на ј частину житлового будинку, будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] . У відзиві на позов відповідач вказала, що не заперечує факту належності вищевказаного майна на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому вважає, що відсутній спір про право і провадження у справі підлягає закриттю. До початку проведення судового засідання позивач надав суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його присутності. Відповідач [PERSON] до початку проведення судового засідання надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнає, просить відмовити у повному обсязі. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного. З наданої суду копії повторно виданого 26 травня 2020 року Свідоцтва про шлюб встановлено, що 09 лютого 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Васильківському, Межівському, Покровському районах Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). В період шлюбу, а саме 19 травня 2015 року за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Першої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності Ѕ частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно… від 01.06.2020 року (а.с.10-11). Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про те, що зазначена Ѕ частка житлового будинку є об`єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі статті 60 СК України, їхні частки є рівними, а тому за позивачем слід визнати право власності на ј частину від 1/2 частки спірного будинку. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі викладеного,

Outcome: approved