Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

13 березня 2021 року, згідно відмітки на поштовому штемпелі, позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,1099 га, кадастровий номер 7425581000:04:000:0247, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Свої вимоги мотивував тим, що 24 червня 2019 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого він надав останньому грошові кошти в сумі 71264,00 грн, строком до 24 грудня 2019 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань по поверненню позики, 24 червня 2019 року був укладений іпотечний договір, який забезпечив вимоги іпотекодержателя. Оскільки відповідач ухиляється від виконання свого зобов`язання і не повертає позику, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено її в підготовче засідання. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 травня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 20 липня 2021 року. Сторони, представник позивача в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить розписка в матеріалах справи ( а.с.33). Про причину неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у їх відсутності не надали. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.223 ЦПК України, суд не вбачає. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося через неявку осіб, які беруть участь у розгляді справи Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 червня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір безпроцентної позики, відповідно до умов якого останній отримав позику у сумі 71264 грн, що еквівалентно 2720 доларам США та зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів, а саме 71264,00 грн, не пізніше 24 грудня 2019 року ( а.с. 5-6). На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між указаними особами укладено договір іпотеки від 24 червня 2019 року, предметом якого є земельна ділянка, площею 0,1099 га, кадастровий номер 7425581000:04:000:0247, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності ( а.с. 7-12, 13). Згідно з пунктом 4.2 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або позасудового врегулювання відповідно до умов цього договору та ст.36,37 Закону України «Про іпотеку». Позасудове врегулювання здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання зобов`язання Іпотекодавця за основним договором у порядку встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку» ( п.4.2.1; 4.2.2; 4.2.3). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Таким чином, стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачає можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог ст.ст. 328,335, 392 ЦК України у контексті статей 36,37 ЗУ « Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі за № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18). Висновки щодо застосування відповідних норм права у подальшому неодноразово викладались у цілому ряді постанов Верховного Суду, зокрема від 10.02.2021 у справі № 520/107/15-ц. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що нормами чинного законодавства не передбачено можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем за рішенням суду, з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», і позивач у цій справі обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, суд не приймає визнання позову відповідачем, оскільки визнання ним позову суперечить закону. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed