Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

14 січня 2015 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що між сторонами не склалися нормальні сімейні стосунки в силу психологічної несумісності їхніх характерів. Як виявилося з часом в кожного з них різні погляди на сімейне життя, подружні права та обов'язки. Позивачка від чоловіка відчувала постійно зневагу до себе. Між ними часто виникали сварки, під час яких він ображав позивачку та принижував її. Враховуючи таку поведінку чоловіка та його негативне ставлення до неї, вона з липня 2014 року покинула його і з того періоду часу вони стали проживати окремо, внаслідок чого шлюб носить формальний характер. У судове засідання позивачка не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності та просила задовольнити позов, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач двічі належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному ч.5 ст.74 ЦПК України, але в судове засідання не з'явився. Заперечень на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності, доказів поважності неявки до суду, не надав. Тому за згодою позивачки суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів у справі відповідно до ст. ст. 224-226 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, підстави позовних вимог вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 25 січня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 25 січня 2014 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 05. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Від шлюбу в них дітей немає. Як вбачається із змісту позовної заяви, спільне сімейне життя у позивачки та відповідача не склалося в зв'язку з різними поглядами на сімейне життя, подружні права та обов'язки. Часто виникали сварки, під час яких відповідач ображав та принижував позивачку, були випадки застування ним фізичної сили. Враховуючи таку поведінку чоловіка та його негативне ставлення до позивачки, вона з липня 2014 року покинула його і з того періоду часу вони стали проживати окремо. Відповідно з відповідачем вони припинили між собою шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство. В кожного з них утворився окремий бюджет, фактично сім'я розпалася. Позивачка неодноразово пропонувала відповідачу розірвати шлюб в органах РАЦСу, але він ухиляється, тому вимушена звернутися до суду. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається з позовної заяви, спору щодо розподілу сумісно нажитого майна у сторін немає. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно письмової заяви позивачки після розірвання шлюбу вона бажає відновити дошлюбне прізвище [PERSON]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved