Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

12 червня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, що безпідставно утримуються, в обґрунтування якого вказав, що 28.08.2013 року він позичив відповідачці [PERSON] суму у розмірі 25\~600 грн.(двадцять пять тисяч шістсот гривень) за умови повернення до 08.08.2014 року, про що відповідачка написала розписку. Також позивач зазначає в позові, що 27.12.2013 року він (позивач) позичив відповідачці [PERSON] суму у розмірі 35\~400 грн. (тридцять пять тисяч чотириста гривень) за умови повернення до 27.12.2014 року, про що відповідачка написала розписку. Однак, до теперішнього часу відповідачка борг не повернула. У звязку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідачки суму боргу у розмірі 61\~000 грн (шістдесят одна тисяча гривень). Позивач був належним чином сповіщений про день і час судовгго розгляду справи, однак до суду не зявився та надав суду письмову заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності. Зазначив також, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином в порядку частини 5 ст. 74 ЦПК України, про що у справі є відомості, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності від відповідача не надходило. Відповідно до ч.4 ст. 169, 224 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи докази та постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі матеріалів, які додані до справи, та постановити заочне рішення. 22 жовтня 2015 року відповідно до ст.225 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 28.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким відповідачка отримала від позивача грошову суму у розмірі 25\~600 грн., яку зобовязалася повернути до 08.08.2014 року. Також 27.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким відповідачка отримала від позивача грошову суму у розмірі 35\~400 грн. (тридцять пять тисяч чотириста гривень) яку зобовязалася повернути до 27.12.2014 року У підтвердження укладених договорів позики відповідачка надала позивачеві розписки (а.с. 7-8). Однак, до теперішнього часу [PERSON] не виконала свої зобовязання. Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі по тексту - ЦК України) вказано, що за договором позики одна сторона передає у власність іншій стороні грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір займу є виконаним з моменту передачі грошей. За правилами ч.2 ст. 1047 ЦК України у підтвердження договору позики може бути надана розписка позичальника. Згідно з положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно умовам договору та вимогам законодавства. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст.1054 ЦК України). За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що між сторонами у даній справі 28.08.2013 року та 27.12.2013 року були укладені договори позики, що підтверджується розпиксами, що відповідає правилам ч.2 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) та ч.2 ст.1047 ЦК України. Положеннями ч.1 ст.1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Однак, відповідач не скористалася цим правом, а також, правами, передбаченими ст. ст. 27, 30 ЦПК України, не виконала обовязок, встановлений ч.1 ст.60 ЦПК України, хоча була неодноразово повідомлена про розгляд даної справи належним чином в порядку частини 5 ст.74 ЦПК України, про що у справі є відповідні докази. За таких обставин, суд приймає до уваги як належний та допустимий доказ оригінал розписки, наданий позивачем, та, вважає за необхідне задовольнити даний позов у межах заявлених вимог в порядку ч.1 ст.11 ЦПУ України та стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 61\~000 грн.( шістдесят одна тисяча гривень). Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 610,00 грн., підтверджена відповідною квитанцією (а.с. 2).

Outcome: approved