Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

14 листопада 2018 року Миколаївська спеціальна загальноосвітня школа - інтернат № 7 Донецької обласної ради звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] є матір'ю дитини [PERSON], [INFO]. Батько дитини [PERSON] був засуджений 02 червня 2011 року Амвросіївським районним судом Донецької області за ст. 297 ч.2, 122 ч.1, 70 ч.4 КК України до 5 років позбавлення волі, мати дитини - [PERSON] відбувала покарання у Надержинщинській виправній колонії УДПтС України в Полтавській області та була звільнена з місць позбавлення волі 31 травня 2018 року. Дитина [PERSON] потратив із Донецького дитячого будинку Донецької обласної ради до інтернату СОЦ СР «Смарагдове місто» після чого потрапив до Миколаївської СЗОШІ № 7 де і перебуває на теперішній час. Під час перебування відповідачки [PERSON] у колонії, їй було повідомлено про місцезнаходження її малолітнього сина, але мати дитину морально та матеріально не підтримує, допомоги дитині не надає, не цікавиться життям сина, станом його здоров'я, його долею, листів і дзвінків від неї не поступало. До служби у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації відповідачка [PERSON] з часу її звільнення і до теперішнього часу із заявою про повернення малолітнього сина не зверталася. На даний час [PERSON] перебуває на повному державному забезпеченні. Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав [PERSON] відповідає інтересам малолітнього [PERSON], оскільки [PERSON] необхідно підтвердити соціально - правовий статус дитини, позбавленої батьківського піклування, бо цей статус надасть дитині можливості виховуватися в сімейному оточенні, бути влаштованим до сімейних форм виховання: усиновленим, влаштованим до прийомної сім'ї, сім'ї опікунів. У зв'язку із наведеним позивач просив суд ухвалити рішення яким позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини, сина - [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідачки аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів її доходу але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь Миколаївської спеціальної загальноосвітньої школи - інтернату № 7 Донецької обласної ради. У судовому засіданні представник позивача Хандога М.М., яка діє на підставі довіреності № 256 від 13 листопада 2018 року (а.с. 23) позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні з підстав наведених в позові, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала. В судовому засіданні допитаний малолітній [PERSON] в присутності педагога пояснив, що йому вісім років, він ходить у школу, вже навчився читати та писати, проживає у Миколаївській школі - інтернат. До нього дійсно приїздять його тато та мама, яких звати [PERSON] та [PERSON]. Вони проживають у Аргентині, він нещодавно був у них у гостях, дуже сумує за ними. Вони спілкуються по телефону, він навчає маму російській мові. Більше у гості до нього ніхто не приїздив та не приходив. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] однак відповідачка у судове засідання не з'явились, у зв'язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачки був здійснений також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак [PERSON], будучи повідомленою у встановленому законом порядку (належним чином) про час та місце судового розгляду справи, не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з'явилась у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутності від неї до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка, будучи повідомленою належним чином про дату, час і місце розгляду справи не з'явилася без повідомлення причин неявки, не подала відзив, а позивач не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів із постановленням заочного рішення, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, та про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів з постановленням заочного рішення. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Слов'янської районної державної адміністрації Фоменко О.Г., вважала доцільним позбавити батьківських прав відповідачку [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги Миколаївської спеціальної загальноосвітньої школи - інтернату № 7 Донецької обласної ради підлягають задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним докази. Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження, серії [NUMBER], [PERSON] народився [INFO] у м. Іловайськ, м. Харцизьк Донецької області, його батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Відповідно до копії рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 28 грудня 2015 року, встановлено факт наявності в [PERSON] статусу дитини позбавленої батьківського піклування (а.с.14-15). Згідно із довідкою від 22 вересня 2017 року № [NUMBER] про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичним місцем проживання [PERSON] є: [ADDRESS] (а.с.8). Згідно із довідкою Державної Установи» Надержинщинської виправної колонії (№ 65) № 6/85 від 10 травня 2018 року, [PERSON], [INFO], засуджена 02 листопада 2011 року Амвросіївським районним судом Донецької області за ст. 115 ч.1 КК України до 8 років позбавлення волі, відбувала міру кримінального покарання в державній установі «Надержинщинська виправна колонія (№65)» у Полтавській області з 24 лютого 2011 року до 31 травня 2018 року, після звільнення тимчасово перебуває у Комунальній установі Харківської обласної ради «Кризовий соціальний центр жінок» ( а.с. 16,17,19). Відповідно до наказу № 42 від 15 вересня 2017 року виданого Миколаївською спеціальною загальноосвітньою школою - інтернатом № 7 Донецької обласної ради, [PERSON], [INFO] зараховано до складу вихованців школи - інтернату до 1 класу по переводу з санаторно-оздоровчого центру соціальної реабілітації «Смарагдове місто» з 15 вересня 2017 року, відрахування дитини відбулося на підставі наказу санаторно-оздоровчого центру соціальної реабілітації «Смарагдове місто» № 507 від 15 вересня 2017 року (а.с.9,10). З акту про невідвідування дитини від 13 листопада 2018 року № 258 вбачається, що [PERSON], [INFO], виховується в Миколаївській спеціальній загальноосвітній школі - інтернаті № 7 Донецької обласної ради з 15 вересня 2017 року і по теперішній час. За час перебування [PERSON] у вказаному закладі мати його не відвідувала, не цікавилася його життям та станом здоров'я, листів та дзвінків від неї не надходило (а.с.11), вказане підтверджується також довідкою про перебування дитини в Миколаївській спеціальній загальноосвітній школі - інтернаті № 7 Донецької обласної ради (а.с.13). Згідно із заявою [PERSON] наданою до Органу опіки та піклування Слов'янської районної державної адміністрації від 03 вересня 2018 року, остання підтверджує що [PERSON] є її сином, та на теперішній час вона не має можливості надати своїй дитині опіку, оскільки не має житла, не має роботи, та у зв'язку із чим вона має намір відмовитися від своїх батьківських прав відносно свого сина [PERSON]. Також у вказаній заяві вона зазначає, що наслідки відмови їй відомі (а.с.18). Відповідно до положень статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов'язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, установленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладаються однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із положеннями Закону та роз'яснень, наведених у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Верховного Суду № 20 від 19 грудня 2008 року), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 16 цієї постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормальному самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача. Аналізуючи наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до переконання, що позивачем доведений факт ухилення [PERSON] від виконання обов'язків по вихованню своєї малолітньої дитини [PERSON] а саме суду надані належні, допустимі та достовірні докази того, що відповідачка не піклується про свого сина, не відвідує дитину, його долею, життям та здоров'ям не цікавиться, не виявляє батьківської уваги та турботи, матеріальної допомоги не надає та жодних заходів для повернення дитини до родини не здійснює. Натомість, відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов'язків по вихованню та утриманню сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування. До того зі слів самої дитини видно, що відповідачка жодним чином не намагалася налаштувати зв'язок з дитиною, навіть після звільнення з місць позбавлення волі, і на сьогодні дитина не знає своєї матері. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в своїй сукупності, суд розцінює як те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що відповідно до ст. 164 СК України, є підставою для позбавлення її батьківських прав відносно сина. Згідно із висновком Слов'янської районної державної адміністрації № 01-59-843 від 12 грудня 2018 року, виходячи з інтересів малолітньої дитини, адміністрація вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її дитини - [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідачки аліменти на його утримання (а.с. 38). Суд приймає до уваги висновок Слов'янської районної державної адміністрації, оскільки вказаний висновок підписаний уповноваженою особою, зроблений на підставі вивчення всіх обставин справи. Проаналізувавши обставини ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків у своїй сукупності, беручи до уваги, що таке ухилення має тривалий характер, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відносно її дитини. У суду немає підстав вважати, що позбавлення батьківських прав [PERSON] якимось чином вплине на інтереси дитини, яка не отримує від матері необхідної допомоги, уваги та догляду. Крім того, при зміні своєї поведінки та зміні обставин, згідно із ст. 169 СК України, відповідачка не позбавлена права звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в частині позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її малолітньої дитини [PERSON] та його задоволення в повному обсязі. У судовому засіданні достовірно встановлено, що малолітній [PERSON] фактично позбавлений батьківського піклування, оскільки мати дитини перестала про нього дбати, та він на даний час, перебуває на повному державному забезпеченні в Миколаївській спеціальній загальноосвітній школі - інтернаті № 7 Донецької обласної ради. Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Отже призначення опікуна малолітній дитині, у випадку, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, є обов'язком суду, за умови наявності відповідного подання органу опіки та піклування, оскільки в такому випадку у повному обсязі досягається мета цивільного судочинства - захист порушених, невизнаних, або оспорюваних прав особи, а в даному конкретному випадку - забезпечення повноцінного здійснення своїх прав малолітньою особою. Аналізуючи при цьому норми ЦК України у вказаному питанні, слід дійти висновку, що законодавець, захищаючи малолітню особу покладає на суд обов'язок відразу у рішенні по справі, в якій буде встановлено, що малолітня особа позбавлена батьківського піклування, вирішити питання захисту прав цієї особи шляхом встановлення над нею опіки та призначення їй опікуна за поданням органу опіки та піклування. При цьому із змісту норм ЦК також вбачається вагома роль органу опіки та піклування, який зобов'язаний надати ґрунтовне подання суду щодо призначення опікуна, при цьому саме на вказаний орган покладається обов'язок знайти особу, яка за своїми якостями (стан здоров'я, родинні зв'язки тощо) найбільш ефективно для малолітньої особи може виконувати обов'язки опікуна. Слід зазначити, що за змістом ст. 60 ЦК України, законодавцем не конкретизується яка саме це повинна бути справа. У зв'язку з цим, призначення опікуна малолітній особі на думку суду переслідує перш за все найважливішу ціль не залишити безправною особу, яка за своїм статусом позбавлена самостійно здійснювати свої права у суспільстві. Згідно із ч. 4 ст. 63 ЦК України, опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Статтею 243 СК України закріплено, що опіка, піклування встановлюється на дітьми, які залишились без батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно із ч. 2 ст. 244 СК України, при призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. У висновку Слов'янської районної державної адміністраціївідсутні відомості про осіб, що перебувають у сімейних або родинних стосунках з малолітнім [PERSON]та які бажали б взяти його під опіку. У судовому засіданні достовірно також встановлено, що на даний час відсутні будь-які особи, які відповідали б вимогам, що пред'являються до опікуна та які бажали б бути опікунами малолітнього [PERSON] Згідно із ч.5 ст. 167 СК України, якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Відповідно до ст.. 66 ЦК України, якщо над фізичною особою, яка перебуває у навчальному закладі, закладі охорони здоров'я або закладі соціального захисту населення, не встановлено опіку чи піклування або не призначено опікуна чи піклувальника, опіку або піклування над нею здійснює цей заклад. Враховуючи, що малолітній [PERSON] на даний час перебуває на вихованні та повному державному утриманні в Миколаївській спеціальній загальноосвітній школі - інтернаті № 7 Донецької обласної ради, суд приходить до висновку, що слід встановити опіку над малолітнім [PERSON]та передати його під опіку Миколаївській спеціальній загальноосвітній школі - інтернату № 7 Донецької обласної радидо призначення йому опікуна. Відповідно до ч. 2 ст. 186 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку, щодо утримання дитини. Згідно із ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із частинами 8, 9 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 2, 3 ст. 181 СК України). Згідно із вимогами ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. ст.183, 184 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. - у твердій грошовій сумі. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів повинен бути не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 193 СК України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. У судовому засіданні встановлено, що дитина влаштована до Миколаївської спеціальної загальноосвітньої школи - інтернату № 7 Донецької обласної ради та у відділенні Державного ощадного банку України їй був відкритий особистий рахунок (а.с. 20). Судом достовірно встановлено, що дитина, власних доходів немає, а тому потребує матеріальної допомоги, відповідачка е працездатною, інших утриманців не має. Доводів на спростування такого висновку суду відповідачкою не надано. З огляду на викладене, оскільки передбачених законом підстав для звільнення відповідачки від обов'язку утримання дитини судом не встановлено, з врахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, досліджених доказів у їх сукупності, суд вважає, що слід стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на особистий рахунок у відділенні Державного ощадного банку України, починаючи з 14 листопада 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі ст. 191 СК України, аліменти підлягають стягненню з моменту пред'явлення позову до суду. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Розв'язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. ЗУ «Про судовий збір» визначає дві понятійні категорії, до першої відносять заяви, за яких справляння судового збору не передбачено взагалі, друга категорія, зокрема, визначає коло осіб, яким надається пільга у виді звільнення від сплати судового збору за подачу певних (визначених законом) заяв. Аналіз положень п.14, ч.2, ст.1 ЗУ «Про судовий збір» дозволяє дійти висновку, що на законодавчому рівні визначено, що судовий збір не справляється зокрема за подання заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Миколаївська спеціальна загальноосвітня школа - інтернат № 7 Донецької обласної ради відноситься до осіб, які мають право звернення до суду в інтересах малолітніх чи неповнолітніх. Враховуючи ту обставину, що в даному випадку підставою звернення до суду із вказаним позовом було саме захист прав малолітньої дитини яка залишилася без батьківського піклування, суд приходить до висновку, що звернення із вказаною заявою підпадає під дію п.14, ч.2 ст. 1 ЗУ «Про судовий збір», згідно із яким справляння судового збору відсутнє. На підставі наведеного,

Outcome: approved