Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

12 липня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що він являється власником житлового будинку [ADDRESS] . У зазначеному житловому будинку зареєстрований син позивача - [PERSON] , який це в 2003 році виїхав до Російської Федерації, де проживає зі своєю сім`єю, має постійну роботу і до України повертатися не збирається, але вчасно не зміг знятися з реєстрації у будинку позивача, а після останніх подій в Україні, у нього виникають проблеми з перетином державного кордону, тому він не зможе прийняти участі в судових засіданнях. Між тим, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається зареєстрованим у належному позивачу житловому будинку. Позивач вимушений нести витрати по утриманню житла, виходячи з кількості зареєстрованих у ньому осіб, також він не має можливості отримати житлову субсидію, в такий спосіб фактично позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 391,405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06 серпня 2019 року відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позов підтримав у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи у відсутність відповідача, за наявними у справі доказами. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином причина неявки не відома. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчених 25 квітня 2015 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г., які зареєстровані в реєстрі за №1-569, №1-568 (а.с.11,12), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 36782585 від 25.04.2015 року (а.с.13). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно домової книги (а.с.20), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.26) у вищезазначеному житловому будинку зареєстрованим значиться відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] . Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано акт, складений 08 липня 2019 року головою квартального комітету №33, за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] зареєстрований, але не проживає в будинку [ADDRESS] (а.с.23). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, відповідачем по справі до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові. Отже, як зазначає у своєму позові [PERSON] , наявність реєстрації відповідача у належному йому на праві власності житловому будинку, заважає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved