Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

13 червня 2016 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу частини квартири. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2016 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу частини квартири. 24 листопада 2016 року від позивача [PERSON] надійшла заява про зміну предмету позову, в якій він просить стягнути з [PERSON] грошові кошти в розмірі 51 790 грн 40 коп., 3 % річних у розмірі 3 903 грн 18 коп. та судовий збір. Заява мотивована тим, що 19 травня 2014 року між ним та [PERSON] в усній формі було укладено угоду про купівлю-продаж 23/200 частини квартири за ціною 10 000,00 доларів США. 19 травня 2014 року [PERSON] передав в якості передоплати за 23/100 частини квартири суму в розмірі 2 000, 00 доларів США. 25 березня 2015 року заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова було визнано за [PERSON] право власності на 23/200 частин квартири за адресою: [ADDRESS] . Однак протягом часу з липня 2015 року до теперішнього часу [PERSON] так і не уклав нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 23/200 квартири, гроші, отримані ним у якості передоплати, також не повернув. На адресу відповідача 24 листопада 2014 року, 30 листопада 2015 року, 09 грудня 2015 року направлялися листи з пропозицією з`явитись до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. для оформлення правочину з купівлі - продажу. Відповідно до поштового повідомлення про вручення поштового відправлення лист з пропозицією [PERSON] отримав особисто 11 грудня 2015 року, однак 15 грудня 2015 року до нотаріуса для укладення правочину не з`явився. Вважає, що між [PERSON] та ним було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, 19 травня 2015 року [PERSON] здійснив передоплату в розмірі 2 000 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою, які підлягають стягненню з відповідача відповідно до статті 1212 ЦК України як збережені без достатньої правовою підстави, а також 3 % річних у розмірі 3 903 грн 18 коп. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України. Призначено судове засідання у справі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, стягнути з [PERSON] грошові кошти в розмірі 51 790 грн 40 коп, 3 % річних у розмірі 3 903 грн 18 коп. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Соловей Л.О. просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначила про те, що до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані положення статей 1212, 1213, 1214 ЦК України, оскільки позивач орендував у відповідача квартиру [ADDRESS] , а грошові кошти в розмірі 2 000 доларів США, зазначені в розписці, є передоплатою оренди вказаної позивачем квартири, так як сторони домовились, що загальна сума оренди вказаної квартири складає 10 000 доларів США. Вважає, що оскільки між сторонами існували договірні правовідносини щодо оренди квартири сплачені позивачем грошові кошти не підлягають поверненню. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 19 травня 2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 2 000, 00 доларів США в рахунок продажу 23/200 частин квартири за адресою: [ADDRESS] від загальної вартості квартири, яку сторони обумовили в 10 000, 00 доларів США (а. с 5). 25 березня 2015 року заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова було визнано за [PERSON] право власності на 23/200 частин квартири за адресою: [ADDRESS] (а. с. 14-18). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року право власності на 23/200 частин квартири за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а. с. 19). На адресу відповідача [PERSON] 30 листопада 2015 року, 09 грудня 2015 року направлялися листи з пропозицією з`явитись до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. для оформлення правочину з купівлі продажу нерухомого майна в належній формі (а. с. 9, 13). Відповідно до зворотного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення лист з пропозицією [PERSON] отримав особисто 11 грудня 2015 року, однак 15 грудня 2015 року до нотаріуса для укладення правочину не з`явився (а. с. 11). Сторонами в судовому засіданні не заперечувалось, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: 23/200 частин квартири за адресою: [ADDRESS] між сторонами укладено не було. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статі 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання. Поняття завдатку визначено у статті 570 ЦК України, відповідно до положень якої завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (стаття 570 ЦК України). Стаття 571 ЦК України передбачено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. У розумінні поняття завдатку, такий виконує наступні функції: 1) платіжну, яка полягає у тому, що завдаток видається у рахунок належних з боржника за договором платежів (тобто, завдаток є частиною суми, яку боржник зобов`язаний сплатити кредитору за основним договором; 2) забезпечувальну, яка проявляється в тому, що видача завдатку стимулює боржника до належного виконання основного зобов`язання, оскільки у разі порушення забезпеченого завдатком зобов`язання з вини боржника завдаток залишається у кредитора (частина перша статті 571 ЦК); водночас стимулююча дія завдатку певною мірою спрямована і на кредитора, який у разі порушення основного зобов`язання з його вини повинен повернути боржникові завдаток і додатково сплатити суму у розмірі завдатку чи його вартості (частина перша статті 571 ЦК); 3) підтверджувальну, суть якої зводиться до того, що видача завдатку засвідчує факт укладення основного договору. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомості. Частина друга статті 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами частини першої статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. Тобто, коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне. По-перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто це не може бути попередній договір, про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом. По-друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі. По-третє, сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком. Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути. Згідно з частиною першою статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Абзацами 2 та 3 пункту 6 Роз`яснень Міністерства юстиції України «Щодо форми правочинів» від 19 квітня 2011 року передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - це одна із основних вимог його чинності. Якщо законом визначена конкретна форма, в якій обов`язково має вчинятися правочин, то її необхідно дотримуватися. У разі не дотримання цієї вимоги, настають негативні наслідки. Формою правочину є спосіб вираження волі його сторін. Відповідно до статті 205 ЦК України (435-15) правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. За змістом пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року. Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Приписами статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з частиною першою статті 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. З аналізу змісту норм статей 1212-1213 ЦК України випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 30 серпня 2018 року у справі № 334/2517/16-ц. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 367/5511/16-ц, аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Як зазначив позивач у заяві про зміну предмета позову, 19 травня 2014 року між ним та [PERSON] в усній формі було укладено угоду про купівлю-продаж 23/200 частини квартири за ціною 10 000 доларів США. Однак договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було. Чинним законодавством України укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, вартість якого сторони обумовили в 10 000 доларів США, в усній формі не передбачено. Отже, сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою, передбаченою статтею 657 ЦК України, одна сторона відмовилися від майбутнього укладення договору, однак особа, що отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши всі докази у їх сукупності, доходить висновку про те, що позивачем було передано відповідачу [PERSON] за письмовою розпискою грошові кошти у сумі 2 000 (дві тисячі) доларів США в якості авансу за продаж 23/200 частини квартири. Однак продаж квартири не відбувся, крім того договір щодо завдатку у належній формі не було оформлено, відповідно, передані кошти не виконують забезпечувальну функцію, правові наслідки статті 571 ЦК України в даному випадку не застосовуються - а отримана відповідачем сума грошових коштів є авансом. А оскільки договір купівлі-продажу в письмовій формі відповідно до вимог статті 638 ЦК України є неукладеним, а відтак не породжує жодних правових наслідків та не створює між сторонами ніяких прав та обов`язків, грошові кошти в сумі 2000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 51 790 грн 40 коп, підлягають поверненню позивачу як набуті без відповідної правової підстави. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (частина перша статті 810 ЦК України). Стаття 811 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи (частина перша статті 812, чатина перша статті 813 ЦК України). Стосовно доводів представника відповідача про те, що до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані подення статей 1212, 1213, 1214 ЦК України, оскільки позивач орендував у відповідача квартиру [ADDRESS] , а грошові кошти в розмірі 2 000 доларів США, зазначені в розписці, є передоплатою оренди вказаної позивачем квартири, яка за домовленістю сторін складає 10 000 доларів США, між сторонами існували договірні правовідносини щодо оренди квартири, тому сплачені позивачем грошові кошти не підлягають поверненню суд зауважує, що укладення між сторонами в належній формі відповідно до вимог статті 810 - 813 ЦК України договору оренди житла належними та допустимими доказами не доведено, а відтак такі доводи представника відповідача ґрунтуються на припущеннях. За таких обставин доказів інших договірних відносин між сторонами у справі судом не встановлено. В силу відсутності договірних зобов`язань, грошові кошти відповідачем отримані безпідставно. Відповідно до положень частини другої статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що грошові кошти в сумі 51790, 40 грн відповідачем набуті без достатньої правової підстави, а тому, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 51 790 грн 40 коп, а також 3 % річних в розмірі 3 903 грн 18 коп. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 556 (п`ятсот п`ятдесят шість) грн 94 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved