Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

12 грудня 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-2). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 31 березня 2014 року між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 13 200,00 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2015 року із [PERSON] на користь позивача стягнуто суму боргу за вказаним договором позики, а також 3% річних та інфляційні витрати, що в загальній сумі склало 22 141,28 грн. Проте, з моменту ухвалення вказаного рішення суду по теперішній час рішення не виконано ані в добровільному, ані в примусовому порядку, у зв'язку із чим, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом, в якому просить стягнути із відповідача на свою користь 980,78 грн. - розмір 3% річних від суми позики, 3 696,00 грн. - проценти індексу інфляції, а в загальній сумі 4 676,78 грн. Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до вимог ст.ст. 128-129 ЦПК України. Позивач до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі (а.с.14). Відповідач в судове засідання не з'явився. Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності та відзиву на позов не надсилав. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного між сторонами зобов'язання за договором позики, на вимогу повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням відповідачем умов його виконання. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти у борг в розмірі 13 200,00 грн., які зобов'язався повернути, про що написана розписка (а.с.4). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2015 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 13 200,00 грн., трьох відсотків річних в розмірі 440,48 грн., інфляційних в розмірі 8 500,80 грн., що в загальній сумі становить 22 141,28 грн. (а.с.5). Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області від 20 грудня 2016 року повернуто стягувачу - [PERSON], виконавчий документ виданий Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 29.10.2015 року про примусове виконання рішення суду від 21.09.2016 року (з.а.с.6). Відповідно до ст.. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ст. 525 ЦПК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановленого договором або законом. Згідно зі ст.. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов'язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов'язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов'язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Відповідно до ст. 610 ЦПК України, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання. Згідно статті 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає в повній мірі законними вимоги позивача про стягнення із відповідача на свою користь індексу інфляції за час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми за період з 11.06.2015 року по 30.11.2017 року, що в загальній сумі складає 4 676,78 грн., з яких: 3 % річних - 980,78 грн.; інфляція за період - 3 696,00 грн. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованим, законними, в повному обсязі доведеними з його боку та підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір, і його вимоги задоволені, з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved