Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

13.02.2020р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] (третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом і зняття з реєстрації з місця мешкання (а.с. 2-5). Ухвалою судді Наумової О. С. від 02.03.2020р. відповідно до положень ч. 2, 3 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи у спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 26-27). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 14 вересня 1999 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі Рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 15 липня 1999 року за № 1561. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 30 січня 2020 року, виданої Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в означеній квартирі [ADDRESS] до складу сім`ї (зареєстрованих) входять: [PERSON] - син уповноваженого власника та [PERSON] - колишня дружина. З часу реєстрації як колишня дружина - [PERSON] , так і їхній син [PERSON] фактично не проживали у квартирі позивача. Як до моменту розірвання шлюбу, так й після цього у 2015 році колишня дружина позивача фактично проживає у своєї матері у м. Кривий Ріг й по цей день, однак зв`язок в позивача з нею обірваний, а тому надати суду інформацію щодо конкретного її місця мешкання позивач не має можливості. Син позивача проживає зі своєю дружиною та дитиною у м. Києві, але точне місце знаходження його на даний час позивачу також не відомо. Отже, з часу заселення до будинку з 2000 року [PERSON] та з 2005 року [PERSON] у квартирі позивача не проживали, не мали й не мають особистих речей, участі в оплаті комунальних послуг не приймають, що свідчить про втрату ними інтересу до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, що підтверджується актами обстеження за фактом не проживання особи за адресою реєстрації від 11.01.2019 р., 17.07.2019 р. та 28.01.2020 р., складених за участі сусідів будинку [PERSON] , [PERSON] , які засвідчені головою обслуговуючої організації: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мрія» на підставі письмових пояснень сусідів спірного житла, що додаються до позовної заяви. Представник позивача Юрко О.С. (діє на підставі довіреності від 26.01.2018р. - а.с. 31)надала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності та без фіксації технічними засобами, позов просила задовольнити, також зазначила, що проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 39). Відповідачі в судові засідання по справі, призначені на 02.04.2020р. і на 04.05.2020р. неодноразово не з`явилися, про дати судових засідань були повідомлені належним чином, за адресами, наданими ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 24, 25), між тим до суду повернулися конверти з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 41 - 43). Окрім того, судом на офіційному сайті «Судова влада України» було розміщене оголошення про виклик відповідачів в судове засідання на 04.05.2020р. на яке відповідачі також не відреагували (а.с. 36). Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату та час повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. З огляду на приписи ч. 9 ст. 130 ЦПК України, відповідач вважається таким, що повідомлений про розгляд справи належним чином. Враховуючи, що відповідачі, виходячи з положень та п. 4 ч. 8, ч. 11ст.128 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання неодноразово не з`явилися, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право на квартиру,виданого 14 вересня 1999 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі Рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 15 липня 1999 року за № 1561 (а.с. 6). У вищезазначеній квартирі зареєстрованими значяться: позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 1345 від 30.01.2020 р. (а.с. 13). 29 травня 2015 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розірвано шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану Інгулецького міськвиконкому м. Кривий Ріг, актовий запис № 286 від 16 жовтня 1982 року, між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, відповідачі не проживали у квартирі [ADDRESS] з моменту реєстрації місця проживання в ній. Окрім того, на підтвердженні факту не проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] ,позивач надав до суду Акти про непроживання особи за місцем реєстрації від 11.01.2019 р., 17.07.2019 р. та 28.01.2020 р., складені за участю сусідів по будинку [PERSON] , [PERSON] , підпис яких засвідчений головою обслуговуючої організації ОСББ «Мрія» (а.с. 15, 16, 17, 18, 19, 20). Згідно зі ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищевказаних статей дає можливим зробити висновок, що член сім`ї втрачає право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права володіння та користування своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення особи, яка без достатніх підстав займає належну власнику квартиру чи домоволодіння. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України, іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Таким чином, як вбачається з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язано з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] (третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом і зняття з реєстрації з місця мешкання. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., по 420,40 грн. з кожного з відповідачів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved