Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

12 жовтня 2017 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд: визнати спільним сумісним майном подружжя автомобіль Subaru Forester позашляховик, VIN номер [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 215 250 грн.; виділити у власність [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , автомобіль Subaru Forester позашляховик, VIN номер [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 215250 грн.; припинити право власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на зазначений автомобіль; стягнути зі [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , 107 625 грн. грошової компенсації вартості її частини автомобіля Subaru Forester позашляховик, VIN номер [NUMBER] державний реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути зі [PERSON] судові витрати у розмірі 1760,25 грн. (а.с.1-3). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем перебуває з 15 березня 2017 року у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] . Однак на сьогодні шлюбні відносини припинені та однією сім`єю не проживають. Зазначає, що у період шлюбу, ними було у 2014 році придбано автомобіль Subaru Forester позашляховик, VIN номер [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , що зареєстрований за [PERSON] . Вказане майно є об`єктом їх спільної сумісної власності. Позивач не веде з відповідачем спільне господарство, вони мають окремий бюджет, спільне господарство припинено. Відповідачем подано до Голосіївського районного суду м.Києва позов про розірвання шлюбу. Весь час автомобіль фактично перебуває у користуванні відповідача та зареєстрований на його ім`я, оскільки він має посвідчення водія. Позивач немає ні посвідчення водія, ні можливості його використовувати, оскільки між сторонами склалися неприязні стосунки. Зважаючи на те, що автомобіль є неподільною річчю, якою користується відповідач, вона просить стягнути з нього вартість своєї частки в цьому майні. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що спірний автомобіль, хоча і є спільно нажитим майном, проте не підлягає поділу у визначений позивачем спосіб. Зокрема представник відповідача зазначив, що відповідно до вимог ч.5 ст.71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Вважає, що з урахуванням положень відповідно до положення ч. 1 ст. 70 СК України за позивачем та відповідачем (за кожним з них) слід визнати право власності на 1/2 частину спірного майна, як на ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу, залишивши майно у їх спільній частковій власності. Звертає увагу, що саме таку правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом та Верховним Судом України. Також, не погоджуються з визначеною позивачем вартістю автомобіля. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Зокрема, згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 березня 2007 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області (а.с.4). Який, як визнано сторонами, на момент звернення позивача з даним позовом до суду не був розірваний. В судовому засіданні представники сторін повідомили про те, що шлюб між сторонами розірваний. Рішення суду про розірвання шлюбу суду надано не було. Проте, встановлення факту розірвання шлюбу між сторонами не має істотного значення у даній справі. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києва (а.с.5). Встановлено, що сторонами під час шлюбу у 2014 році було набуто зазначене в позовній заяві майно: - автомобіль Subaru Forester позашляховик, VIN номер [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС України (а.с.13) та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.112), згідно з яким право власності на спірний автомобіль зареєстроване за відповідачем [PERSON] 15.11.2014. Дана обставина повністю визнана відповідачем та ним не оспорюється. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1,2,3 статті 61 Сімейного кодексу України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторонами визнано та, відповідно, не підлягає доказуванню, що сторони спільно не проживають, і автомобіль знаходиться у володінні та користуванні відповідача, зокрема, з моменту звернення позивача з даним позовом до суду і на момент ухвалення судового рішення. Пунктом 23 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Та обставина, що автомобіль придбаний за спільні кошти та є спільним сумісним майном подружжя, визнана відповідачем. Сторонами визнано, що шлюбний договір, а також будь-які інші письмові договори щодо майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності, ними не укладалися. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, згідно Висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи №3291/19-54 від 27 лютого 2019 року, проведеної експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с.101-129), ринкова вартість Subaru Forester позашляховик, VIN номер [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , на дату оцінки, складає 169376 гривень 75 копійок. Відповідно до вимог частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 цієї статті неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до положень частини 4 статті 71 Сімейного кодексу України передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. За змістом частини 5 цієї статті присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту вищенаведених вимог ст.71 Сімейного кодексу України суд здійснює у їх взаємному зв`язку між собою, а також з іншими положеннями сімейного та цивільного законодавства, з урахуванням практики Верховного Суду. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності на свою частку в майні з отримання грошової компенсації на свою користь, регулюються також положенням частини другої статті 364 ЦК України, яка передбачає, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Щодо застосування указаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). Враховуючи зазначені правові норми, суди не врахували того, що транспортний засіб є неподільною річчю, зазначений автомобіль перебуває у одноособовому користуванні відповідача, що фактично унеможливлює його використання позивачем. Відповідні висновки суду касаційної інстанції викладені в Постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року, справа № 551/1236/15-ц, провадження № 61-6711св18, якою були скасовані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позову про стягнення грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля з підстав, що сторони не погодили вартість спірного автомобіля та порядок користування ним, і відповідач не погоджується сплачувати позивачу будь-яку компенсацію за її частку автомобіля і не бажає вносити будь-яку суму грошових коштів на депозитний рахунок суду за її частку автомобіля. Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову щодо стягнення грошової компенсації за частку автомобіля, набутого у шлюбі, Верховний Суд в постанові від 17 квітня 2019 року у справі №373/1917/15-ц, провадження № 61-9024св18, зазначив: встановивши, що спірний автомобіль перебуває у володінні відповідача, який користується ним без згоди іншого співвласника, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позову про стягнення грошової компенсації з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ч.1 ст.2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ч.1-3 ст.13 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Так, судом встановлено, що подружжя набули під час шлюбу у спільну сумісну власність спірний автомобіль Subaru Forester позашляховик, VIN номер [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , дійсна ринкова вартість якого на момент судового розгляду складає 169376 гривень 75 копійок. Право на поділ спільного майна подружжя є беззаперечним правом сторін. Отже, спірний автомобіль, як неподільна річ, підлягає присудженню одному з подружжя. Відповідач [PERSON] , у володінні та користуванні якого знаходиться автомобіль, зустрічних позовних вимог щодо його поділу у інший спосіб не заявляє, а також згоди на отримання грошової компенсації не надає. Не було відповідачем також вчинено дій щодо внесення грошової компенсації за належну позивачу Ѕ частку у спільному сумісному майні подружжя. Водночас, за змістом заявленого позову позивач згодна отримати грошову компенсацію за належну їй Ѕ частку спірного автомобіля. Таким чином, на підставі повно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, а саме: слід визнати, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя сторін та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність відповідача [PERSON] автомобіль Subaru Forester позашляховик, VIN номер [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 169376 гривень 75 копійок, припинити право власності позивача [PERSON] на вказаний автомобіль та стягнути на її користь з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля. При цьому суд зазначає, що згідно висновку експерта ринкова вартість автомобіля Subaru Forester позашляховик, VIN номер [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] становить 169 376 гривень 75 копійок, а тому грошова компенсація вартості 1/2 частини автомобіля, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача становить 84688 гривень 38 копійок. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору (а. с. 34), підлягають стягненню на її користь з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 846,88 гривень. Оригінал квитанції щодо понесених позивачем судових витрат на оплату вартості експертизи в сумі 2860 гривень , копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.97), на момент ухвалення судового рішення наданий не був. На підставі викладеного,

Outcome: partial