Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

13 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат, мотивуючи свої вимоги порушенням відповідачем зобовязань відповідно до умов договору. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності юридичної особи № 3734-К-Н-О від 04 вересня 2015 року, належним чином повідомлений про дату, місце та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, разом із позовною заявою ним подано письмову заяву, в якій він підтримує позовні вимоги до [PERSON] та просить розглянути справу за його відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення /а.с.2-3/. У позовній заяві зазначено, що 08 листопада 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. За умовами цього договору відповідач [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6401,27 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості. Погашення заборгованості передбачалося починаючи з «1» по «25» число кожного місяця. Банк повністю виконав умови договору, надавши відповідачу кредитні кошти. Позичальник [PERSON], яка зобов'язалася щомісяця погашати заборгованість суми виданих кредитних ресурсів та нарахованих відсотків, не виконує належним чином своїх зобов'язань по своєчасному поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ним, унаслідок чого за цією угодою станом на 03 липня 2016 року заборгованість становить 18606,21 грн.: за кредитом - у сумі 6401,27 грн.; за відсотками 3101,40 грн., за комісією та пенею 5377,05 грн., 3726,49 штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Виходячи з наведеного, посилаючись на протиправність дій відповідача, якими суттєво порушуються законні права кредитора, позивач просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 18606,21 грн. та понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1378,00 грн. та витрати, пов?язані із публікацією оголошення про виклик відповідача у пресі у сумі 420,00 грн. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача [PERSON] про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України за місцем реєєстрації відповідача було надіслано повідомлення про виклик до суду на 21.07.2016 р., копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви із доданими документами. Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України судом на адресу відповідача було спрямовано листи про необхідність явки до судового засідання, призначенного на 03.08.2016 р. та 18.08.2016 р., з роз?ясненням положення ч.4 ст.169 ЦПК України. Але відповідач навмисно не зявляється до поштового відділення для отримання судової кореспонденції, про що свідчать відповідні відмітки на повернутих конвертах /а.с.47,48,51,52,57,58/. Також відповідача було повідомлено шляхом надіслання на її електронну пошту, яку вона повідомила суду, надсилаючи запит на отримання публічної інформації, судового виклику /а.с.50/. Відповідно до вимог ч.9 ст. 74 ЦПК України виклик у судове засідання відповідача було здійснено шляхом розміщення оголошення у друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур?єр» /а.с.59/. Окрім того, відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом публікації оголошення про виклик відповідача на офіційній веб-сторінці Слов?янського міськрайонного суду /а.с.60,61/. Незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON] у судове засідання не з?явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило. Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до переконання, що відповідачем [PERSON] недобросовісно здійснюються її процесуальні права, у звязку з чим, суд приходить до висновку про належне повідомлення відповідача, а тому, відповідно до положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, та враховуючи згоду представника позивача, суд вважає можливим відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України розглядати справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) встановив наступне. Приписами частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. 08 листопада 2013 року юридична особа - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» і [PERSON], [INFO], уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, за умовами якої відповідач [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6401,27 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% річних. Погашення заборгованості передбачалося починаючи з «1» по «25» число кожного місяця, а позичальник зі своєї сторони зобов'язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути банку основну суму кредиту, сплатити проценти за користування ним, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором. Судом встановлено, що Генеральна угода укладена у письмовій формі, підписана уповноваженими на це посадовими особами ПАТ КБ «ПриватБанк» та особисто [PERSON], зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, і на підставі статті 629 ЦК України цей договір є обов'язковим для виконання. За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що Банк повністю виконав умови кредитного договору, видавши [PERSON] кредитні ресурси. Згідно довідки-розрахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість [PERSON] за кредитним договором б/н від 08.11.2013 р. (Генеральною угодою від 29.10.2014 року) перед Банком станом на 03 липня 2016 року становить 18606,21 грн., у тому числі: за кредитом - у сумі 6401,27 грн.; за відсотками 3101,40 грн., за комісією та пенею 5377,05 грн. штраф, передбачений п. 2.2 Генеральної угоди 3726,49 грн. /а.с.4/. Відповідно до положення ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VІІ від 02.09.2014 р. забороняється нарахування пені та / або штрафів на основну суму заборгованості із зобов?язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або пересилилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. № 1053-р на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VІІ від 02.09.2014 р. було затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком, до якого входило м. Словянськ Донецької області. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р було зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р. Згідно із підпунктом 23 пункту 1 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Словянськ Донецької області. Згідно положення ст.1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Відповідно до наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Національний банк України своїми листами від 13 жовтня 2014 року № 47-411/58939 та від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р. щодо ненарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час антитерористичної операції. Як проголошено в ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на публічний розгляд його справи. Згідно з положенням ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до п. 3.4 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 ЦПК України (справа № 1-10/2004) виходячи зі змісту ч.1 ст.8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об?єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Таким чином, відповідно до Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VІІ від 02.09.2014 р. за період з 14.04.2014 року нарахування пені та штрафів, банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов?язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та / або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов?язань за кредитними договорами і договорами позики за весь період проведення антитерористичної операції, тобто з 14 квітня 2014 року і до дня набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Враховуючи те, що [PERSON] з 2005 року і до теперішнього часу зареєстрована у [INFO], суд приходить до переконання, що на зазначені договірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VІІ від 02.09.2014 р., тобто Банк повинен був не нараховувати або скасувати відповідачу нараховану пеню та штрафи за період з 14 квітня 2014 року до теперішнього часу. Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення пені не підлягають задоволенню, оскільки банк почав нараховувати пеню з 01 жовтня 2014 року. Відповідно до п.2.2 Генеральної угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більше ніж на 31 день за зобовязаннями, строк виконання яких не настав, сторони погодили, що строком повернення кредиту є 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту з 32-го дня вважається простроченою, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 3726,49 грн. /а.с.6/. За розрахунком заборгованості прострочена заборгованість за кредитом виникла з 31 грудня 2013 року, і згодом лише збільшувалася. Аналізуючи наведений розрахунок заборгованості, суд приходить до переконання, що нарахування банком штрафу на підставі п. 2.2 Генарльної угоди мало місце до 14 квітня 2014 року, адже з 31 грудня 2013 року до 14 квітня 2014 року минуло більше ніж 32 дні, тому позовні вимоги в частині стягнення штрафу підлягають задоволенню. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що [PERSON] порушуються умови укладеного договору по своєчасному поверненню суми кредиту та відсотків за користування кредитом, унаслідок чого утворився борг перед позивачем у зазначеній сумі. Таким чином, суд визнає, що відповідач в односторонньому порядку відмовилася від належного виконання взятих на себе зобовязань за договором. Суд визнає правильним представлений ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунок періоду і суми заборгованості, що утворилась у [PERSON] за кредитним договором б/н (Генеральною угодою) від 08 листопада 2013 року у частині нарахування заборгованості за тілом кредиту, відсотками за користування кредитом та штрафу. Розрахунок відповідає умовам укладеного договору. У матеріалах справи відсутні будь-які обєктивні дані того, що відповідач вживала заходи для належного виконання зобовязання по даному правочину, у звязку з чим порушення зобовязання визнається судом таким, що сталося з її вини. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] належним чином не виконує зобовязання, передбачені укладеним в установленому законом порядку кредитним договором. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та штрафу підлягають задоволенню в повному обсязі, а позовні вимоги про стягнення комісії та пені задоволенню не підлягають. Позивачем документально підтверджено платіжним дорученням сплата при зверненні з позовом до суду судового збору в розмірі 1378,00 грн. Відповідно до роз?яснень, викладених у п.36 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 р. №10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI), таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 979,77 грн. Відповідно до роз?яснень, викладених у п.49 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 р. №10, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, підлягають розподілу судом відповідно до\~статті 88\~ЦПК України, тобто підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі у сумі 420,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial