Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

13 лютого 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з даним позовом, в якому просять поновити строк для звернення до суду з даним позовом, як пропущений з поважних причин, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS], видане 30 січня 2003 року Великорусавськорю сільською радою Томашпільського району Вінницької області на ім'я [PERSON]. Позов обґрунтовано наступним. [PERSON] та [PERSON] є співвласниками будинку [ADDRESS] в рівних частках, згідно рішення Томашпільського районного суду від 27 травня 1976 року. Дане рішення було зареєстровано в КП «Могилів-Подільське МБТІ». 19 грудня 2014 року вищевказане рішення Томашпільського районного суду було внесено до реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого позивачі є співвласниками будинку [ADDRESS]. В лютому 2017 року позивачі випадково дізналися, що 30 січня 2003 року Великорусавською сільською радою було видано свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON] Позивачі зазначають, що вони не укладали жодних угод із [PERSON], чи з будь-якою іншою особою щодо передачі права власності на будинок і жодну особу не уповноважували на вчинення таких дій. Як їм стало відомо, переоформленням права власності на будинок займалася [PERSON], однак ніхто з них-співвласників будинку-не уповноважував її на вчинення таких дій. На даний час між відповідачами виник спір з приводу розподілу майна подружжя. В зв'язку з тим, що в 2003 році без будь-яких законних для того підстав Великорусавською сільською радою було видано свідоцтво про право власності на будинок позивачів на ім'я [PERSON], даний будинок став предметом спору в справі про розподіл майна подружжя. [PERSON] та [PERSON] вказують, що про оспорюване свідоцтво про право власності вони дізналися лише в лютому 2017 року, а тому просять суд визнати, що пропустили строк для звернення до суду з поважних причин та просять поновити строк звернення до суду з даним позовом. 28 березня 2017 року відповідач [PERSON] подала до суду заперечення, в якому просить відмовити [PERSON] та [PERSON] в задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок [ADDRESS], видано 30 січня 2003 року Великорусавською сільською радою на ім'я [PERSON] на підставі спливу позовної давності. Заперечення мотивовано тим, що позивачі знали про те, що будинок оформлений на [PERSON], проти цього не заперечували, оформлення свідоцтва відбувалося за їхньої згоди та відома. До квітня 2014 року відповідач з дітьми спільно проживали з відповідачем [PERSON] у спірному будинку, на правах власників проводили його газифікацію, капітальний та поточний ремонти, оплачували всі податки на ім'я [PERSON] Останній продовжує проживати у спірному будинку і по даний час. Позивачі у вказаному будинку не були прописані. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON], а також їхній представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросили позов задовольнити. Пояснили, що їхні твердження підтверджуються виписками з погосподарських книг. На запитання головуючого пояснили, позивачі є власниками будинку на підставі рішення суду, однак деякі платежі з їхнього дозволу платили [PERSON], яким вони дозволили проживати в будинку. На 1983 рік в будинку вже ніхто не проживав, тому на нього не розповсюджується право, як на особу, яка вибула до 1991 року. Газифікацією будинку займався внук [PERSON], однак за їхні кошти. Позивач [PERSON] доповнила, що спірний будинок вона побудувала із своїм чоловіком. В 70-х роках вона з чоловіком переїхали проживати в м.Вінницю, а в будинку залишилася проживати донька [PERSON]. Коли одружився її внук [PERSON], то деякий час він ще проживав у своєї тещі, а потім попросився проживати у її будинку. Позивачка постійно передавала йому кошти на обладнання будинку, газифікацію, а також сплачувати борги [PERSON], оскільки вона ніколи ніде не працювала. Про те, що будинок оформлений на [PERSON], вона дізналася лише тоді, коли почалися судові справи. Позивач [PERSON] доповнила, що дійсно [PERSON] та [PERSON] деякий час після одруження проживали у сватів, а потім попросилися проживати у бабиному будинку. Про те, що будинок був переоформлений на [PERSON], дізналася тоді, коли розпочалася судова справа. Особисто [PERSON] ходила до сільської ради, щоб дізнатися, як таке могло статися, однак ніхто нічого пояснити та роз'яснити не міг. На ремонт та газифікацію будинку вона зі своєю матір'ю давали кошти [PERSON], після чого він і займався будинком. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснюючи, що йому не було відомо про те, що будинок був оформлений на нього, оскільки цим не займався. Переоформленням будинку займалася дружина [PERSON] Документи були подані від його імені, однак, хто їх подав, йому не відомо. Підписи стоять не [PERSON] [PERSON] займався газифікацією будинку на своє ім'я. З [PERSON] відповідач одружився в 1996 році і приблизно в 1998 році перейшли проживати у будинок [PERSON]. Про те, що будинок оформлений на нього, [PERSON] дізнався, коли почалися судові справи. Відповідач [PERSON] та її представник Семко В.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на обставини, викладені у запереченні, вважають, що повинна бути застосована позовна давність. Також пояснили, що будинок був належним чином оформлений з відома позивачів. Відповідач [PERSON] доповнила, що після одруження із [PERSON] деякий час вони проживали у її батьків. [PERSON] проживала в смт Томашпіль, а потім переїхала проживати у м.Вінницю. [PERSON] хотіла продати будинок, однак її мати заборонила їй це робити і сказала, щоб вона пустила проживати у будинок її з чоловіком, тому в 1999 році [PERSON] разом із своїм чоловіком перейшли проживати у будинок [PERSON], провівши там перед цим ремонтні роботи. В 2003 році чоловік [PERSON] перебував у декретній відпустці, за що повинні були їм надати кошти, однак кошти могли бути їм видані лише після представлення технічного паспорту на будинок, тому [PERSON] пішли до сільської ради, де їм було надано довідку про те, що з 1999 року вони проживають у даному будинку. Відповідач пішла до МБТІ, де подала дану довідку, а також написала заяву від імені [PERSON] на виготовлення технічної документації на будинок та оформлення документів на будинок. З МБТІ приїжджала працівник, зробила заміри і сказала чекати, поки виготовиться технічний паспорт на будинок, про що дала відповідну довідку, яку відповідач занесла для отримання коштів. Коли необхідно було газифікувати будинок, [PERSON] продала свій пай і за виручені кошти провела до будинку газ. В судовому засіданні після дослідження інвентаризаційної справи на домоволодіння, розташоване в [ADDRESS], де було встановлено, що заява про проведення інвентаризації домоволодіння відсутня, а міститься лише від імені [PERSON] замовлення про направлення представника для виконання робіт, а саме: проведення оцінки будівель, складання поверхневого плату та копії інвентаризаційної справи, відповідач [PERSON] пояснила, що підпис вчинено нею особисто. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона є працівником бюро технічної інвентаризації. До МБТІ було надано довідку сільської ради про те, що за [PERSON] в с.Велика Русава рахується будинок. На той час така довідка являлася основним документом. МБТІ на бланку свідоцтва про право власності вписали необхідні дані, а затверджувала таке свідоцтво сільська рада. Про те, що даний будинок належав комусь іншому, будь яких документів їм надано не було. Якби МБТІ було надано копію рішення суджу про те, за ким визнано право власності на будинок, іншої реєстрації, звичайно, вони б не проводили. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона є матір'ю [PERSON] [PERSON] мала намір продати будинок, однак [PERSON] їй не дозволила та сказала, щоб у будинок йшли жити внук [PERSON] із дружиною. Оскільки будинок потребував ремонту, свідок із своїми родичами провели відповідні ремонтні роботи, як всередині будинку, так і зовні, побудували веранду, паркани, стовпчики. Після народження дитини, для того, щоб отримати кошти необхідно було переоформити будинок. За згодою [PERSON] будинок був переоформлено на [PERSON] Коли газифікували будинок, дочка [PERSON] продала свій пай і за виручені кошти провела газ. На запитання головуючого свідок відповіла, що їй не відомо, кому належав до переоформлення будинок. Діти розповідали, що переоформили за погодженням з матір'ю чоловіка. Кому і за скільки донька продала свій пай, їй не відомо. Вважає, що якби власники не дали своєї згоди на переоформлення будинку, будинок би не переоформили. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона є сестрою [PERSON] Про переоформлення будинку позивачі знали, оскільки це обговорювалося при свідку. Це було після народження дитини, а саме у 2002 році. Переоформили будинок у 2003 році, оскільки це було необхідним для оформлення коштів на дітей. Кому саме належав будинок до переоформлення, свідку не відомо. Представник Великорусавської сільської ради в судове засідання не з'явився, неодноразово сільський голова надсилав до суду заяви, згідно яких просили справу слухати у відсутності їхнього представника, позовні вимоги визнають повністю, не заперечують проти їх задоволення (а.с.25, 69, 105). Суд визначив можливим розглянути справу у відсутності представника сільської ради, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали справи та дослідивши всі зібрані по справі докази, суд прийшов до наступних висновків. Як визначено в ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України, зокрема із правочинів. Положеннями ст. 17 Загальної декларації прав людини (1948) наголошено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово та сумісно з іншими. Ніхто не може бути самовільно позбавлений свого майна. Статтею 1 Протоколу від 20.03.1952 №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, у цивільному законодавстві України презюмується дійсність правовстановлюючих документів, доки не доведено протилежне. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою Відповідно до ч.1 ст.. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судом встановлено, що рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 травня 1976 року все майно в натурі залишено за [PERSON] та [PERSON] Предметом спору у даній справі був і житловий будинок сім'ї [PERSON] та [PERSON], а також їхньої спільної доньки [PERSON] -будинок [ADDRESS] (а.с.8). З технічного паспорту на даний будинок вбачається, що будинок був побудований в 1959 році (а.с.9-12). Рішення Томашпільського районного суду від 27 травня 1976 року позивачами не було зареєстровано в Могилів-Подільському БТІ. Але, згідно нормативних актів радянського періоду, обов'язкова реєстрація всіх будинків і домоволодінь передбачалась у межах міст і селищ міського типу, яка здійснювалася на підставі Інструкції про порядок реєстрації будинків і домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства 31 січня 1966 р.. В абз. 2 п. 5 Інструкції було вказано, що не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Власник будинку в сільській місцевості визначався згідно записів в погосподарській книзі. З виписки із погосподарської книги № 3 на 1974-1976 роки вбачається, що членами сім'ї голови двору [PERSON] були дружина [PERSON], дочка [PERSON], зять [PERSON], онук [PERSON] Голова двору вибув у м.Вінниця (а.с.46). З виписки із погосподарської книги № 3 на 1977-1979 роки вбачається, що членами сім'ї голови двору [PERSON] були дочка [PERSON], зять [PERSON], онук [PERSON] Голова двору вибула в м.Вінниця 10 травня 1977 року (а.с.47). З виписки із погосподарської книги № 3 на 1980-1982 роки вбачається, що членами сім'ї голови двору [PERSON] були дочка [PERSON], зять [PERSON], онук [PERSON] Голова двору вибула в м.Вінниця 10 травня 1977 року, дочка вибула в Томашпіль 14 січня 1981 року, зять вибув по поч.., онук вибув в Томашпіль 14 січня 1981 року (а.с.48). З виписки із погосподарської книги № 3 на 1983-1985 роки вбачається, що членів сім'ї голови двору [PERSON] не було. Голова двору вибула в м.Вінниця 10 травня 1977 року (а.с.49). З виписки із погосподарської книги № 3 на 1986-1990 роки вбачається, що членів сім'ї голови двору [PERSON] не було (а.с.50). З виписки із погосподарської книги № 3 на 1991-1995 роки вбачається, що членів сім'ї голови двору [PERSON] не було. Голова двору вибула в м.Вінниця (а.с.51). З виписки із погосподарської книги № 3 на 1996-2000 роки вбачається, що членів сім'ї голови двору [PERSON] не було (а.с.52). З виписки із погосподарської книги № 2 на 2001-2005 роки вбачається, що членами сім'ї голови домогосподарства [PERSON] були дружина [PERSON], син [PERSON], дочка [PERSON] (а.с.53). З виписки із погосподарської книги № 4 на 2006-2010 роки вбачається, що членами сім'ї голови домогосподарства [PERSON] були дружина [PERSON], син [PERSON], дочка [PERSON] (а.с.54). З виписки із погосподарської книги № 4 на 2011-2015 роки вбачається, що членами сім'ї голови домогосподарства [PERSON] були дружина [PERSON], син [PERSON], дочка [PERSON] (а.с.55). З виписки із погосподарської книги № 4 на 2016-2020 роки вбачається, що членами сім'ї голови домогосподарства [PERSON] були дружина [PERSON], син [PERSON], дочка [PERSON] (а.с.56). Згідно копії свідоцтва про народження, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.57). З копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 30 січня 2003 року вбачається, що будинок [ADDRESS] належить [PERSON] Дане свідоцтво видано виконкомом Великорусавської сільської ради 30 січня 2003 року на підставі райвиконкому № 97 від 21 травня 1987 року (а.с.17). З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 грудня 2014 року вбачається, що власниками будинку [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON], яким виділено по ? частині житлового будинку з господарчими будівлями (а.с.13-14). Відповідно до довідки сільського голови Великорусавської сільської ради № 168 від 20 березня 2017 року, [PERSON] прописана по [ADDRESS] разом із дітьми; фактично за місцем реєстрації зі слів заявника проживали з квітня 1999 року по квітень 2014 року (а.с.40). Відповідно до довідки сільського голови Великорусавської сільської ради № 206 від 19 квітня 2017 року, житловий будинок [ADDRESS] на балансі та у власності Великорусавської сільської ради не перебував і в даний час не перебуває (а.с.85). В ході судового розгляду справи також було встановлено, що переоформленням права власності на будинок займалася [PERSON]. Ні [PERSON], ні [PERSON] не уповноважували її на вчинення таких дій. Вони також не укладали жодних угод із [PERSON] чи з будь-якою іншою особою, щодо передачі права власності на вищевказаний будинок і жодну особу не уповноважували на вчинення таких дій. Правовідносини власності виникають, змінюються та припиняються на підставі певних юридичних фактів, які називають підставами набуття права власності. Набуття права власності у однієї особи в переважній більшості пов'язане з припиненням права власності в іншої. Дії з набуття права власності мають бути правомірними та добросовісними. Це стосується: а) способів набуття права власності; б) процедури набуття права власності та в) особи-набувача. Статтею 328 ЦК встановлюються принципові засади набуття права власності. Ними є передусім відкритість переліку підстав його виникнення. Це означає, що право власності може набуватися у будь-який спосіб, що не суперечить закону. Зокрема, найбільш поширеною підставою набуття права власності, як і набуття цивільних прав взагалі, є правочини. Не менш важливою є й презумпція законності набуття права вчасності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду. Відповідно до ЦК України, право власності може набуватися на: а) майно, якого раніше не існувало, а відтак воно не мало власника (на нову річ, у тому числі на плоди та виготовлену продукцію, побудову тощо); б) майно, яке хоча й існувало, але права власності на нього ні в кого не було, або власник якого невідомий, або від якого власник відмовився чи втратив право власності; в) майно, яке перебуває у власності певної особи (до цієї групи можна віднести правочини; таку подію, як смерть особи з відповідним набором юридичних фактів, необхідних та достатніх для набуття права власності спадкоємцями; реорганізацію юридичної особи). Відповідачі достовірно знали, що вони цей будинок не будували, попередні власники права на нього не втратили, тобто, відповідачі по справі не придбавали спірний будинок за будь-яким договором, а тому і жодних законних підстав для оформлення на себе свідоцтва про право власності на цей будинок у них не було. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державній реєстрації підлягає право власності. Відповідно ч.3 ст. 10 даного Закону, державний реєстратор : 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Відповідно до п.9 ч.1 ст. 27 даного Закону, державна реєстрація права власності на інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскільки вимоги позивачів є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, суду доведено, що при проведенні реєстрації будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не було повідомлено працівників МБТІ, що власником спірного будинку є інші особи, тобто [PERSON] та [PERSON],переоформлення будинку відбувалося без згоди і відома останніх, сам [PERSON] про це нічого не знав, так як всі документи від його імені подавала відповідач [PERSON], яка їх і сама підписувала, що було нею визнано в судовому засіданні, представник МБТІ [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що якби їм було відомо про рішення Томашпільського районного суду, то ніякої повторної реєстрації спірного будинку ними не було б проведено на іншу особу, а саме на [PERSON], аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] обґрунтованими, які підлягають до задоволення, оскільки реєстрацією будинку [ADDRESS] на ім'я [PERSON] були порушені права [PERSON] та [PERSON], як власників даного будинку. Представник відповідача [PERSON] адвокат Семко В.М. просив застосувати позовну давність до вимог позивачів, мотивуючи, що позивачі знали про те, що будинок оформлений на [PERSON] ще в 2014 році, коли було проведено державним реєстратором реєстрацію даного будинку. Окрім того, позивачі із спірного будинку виписалися ще в 90-х роках і у вказаному будинку не проживали з тих пір. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачами [PERSON] та [PERSON], а також їхнім представником [PERSON] суду доведено, що про своє порушене право позивачі дізналися в лютому 2017 року, коли виник спір щодо поділу майна подружжя [PERSON] та [PERSON], а в 2014 році, коли позивачі реєстрували спірний будинок, їх ніхто не повідомляв, що в МБТІ будинок вже зареєстрований і видано свідоцтво на будинок, тому суд вважає, що позивачами строк звернення до суду пропущено з поважних причини, який може бути поновлено для звернення до суду. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачі просили стягнути з відповідачів на їхню користь усі витрати, понесені по даній справі. Так, при подачі позовної заяви до суду позивачем [PERSON] було оплачено позовну заяву судовим збором в розмирі 640-00 гривень (а.с.1). Враховуючи вимоги ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивачів в солідарному порядку понесені судові витрати, що складаються із сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved