Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

13 лютого 2020 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» (далі за текстом - ТОВ «Бахмут-Енергія») в особі генерального директора Повиленаса В. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за теплову енергію за період з жовтня 2014 року по червень 2018 року в розмірі 19 047,51 гривень та судового збору в розмірі 2102 гривень, посилаючись на те, що позивач регулярно надавав послуги відповідачу, як власнику квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , з теплопостачання та проводив нарахування за спожиті послуги відповідно до затверджених у встановленому законом порядку норм та тарифів, однак [PERSON] , порушуючи вимоги чинного законодавства щодо сплати комунальних послуг і умови договору про надання населенню послуг з теплопостачання, та не сплачуючи борг за спожиті послуги добровільно, причиняє майнову шкоду позивачу. В результаті вищенаведеного, заборгованість відповідача відповідно до даних особистого рахунку за період з жовтня 2014 року по червень 2018 року становить 19 047,51 гривень, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 лютого 2020 року позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження, у зв`язку з чим призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті на 08 годину 15 хвилин 18 березня 2020 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. 16 березня 2020 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшла заява, у якій він зазначив, що просить застосувати строк позовної давності при стягненні заборгованості з [PERSON] за надання послуг з теплової енергії, та стягнути з відповідача заборгованість за період з 12 лютого 2017 року по червень 2018 року в розмірі 8687,16 гривень. Обґрунтовуючи вказану заяву, [PERSON] зазначає, що відповідач погоджується з розрахунком заборгованості, але просить застосувати позовну давність до кожної вимоги окремо, оскільки заборгованість нарахована за кожний місяць, рік окремо. Ухвалою суду від 13 липня 2018 року, яка набрала законної сили 27 серпня 2018 року, відмовлено у видачі судового наказу, проте звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, на думку представника відповідача, не зупиняє та не перериває строки позовної давності. Крім того, вказаною ухвалою встановлено, що на момент звернення з заявою до суду вже існував спір стосовно строків позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України. Оскільки позивач звернувся з даним позовом 11 лютого 2020 року, перебіг строку позовної давності до кожної конкретної вимоги місяця, року застосовується у три роки, тобто право позивача на звернення до суду і перебіг строку позовної давності почався з листопада 2014 року, оскільки [PERSON] не сплатила послуги за жовтень 2014 року, і до досягнення цієї дати спливає строк позовної давності, який закінчився у листопаді 2017 року. З урахуванням строку позовної давності до кожної конкретно вимоги, за кожний конкретний місяць, рік відповідач погоджується з позовними вимогами про застосуванні строку позовної давності за період з 12 лютого 2017 року по червень 2018 року. Таким чином, заборгованість за період з 12 лютого 2017 року по червень 2018 року складає 8687,16 гривень та визнається відповідачем. Судове засідання, призначене на 08 годину 15 хвилин 18 березня 2020 року, ухвалою суду відкладене на 08 годину 30 хвилин 24 квітня 2020 року, у зв`язку з необхідністю направлення позивачу копії заяви відповідача від 16 березня 2020 року з метою не порушення його права, визначеного статтею 199 ЦПК України, на подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 24 квітня 2020 року оголошено у судовому засіданні перерву до 11 години 30 хвилин 13 травня 2020 року та витребувано з архіву Артемівського міськрайонного суду Донецької області для огляду в наступному судовому засіданні матеріали цивільної справи № 219/7289/18 за заявою ТОВ «Бахмут-Енергія» про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] суми боргу за комунальні послуги. До судового засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялась належним чином: у відповідності до пункту 1 частини 7 статті 128 ЦПК України - шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою місцезнаходження, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. 17 березня 2020 року на адресу суду генеральним директором Повиленасом В. подано заяву, у якій він зазначив, що просить провести судове засідання без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] , які про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином: відповідач - у відповідності до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України - шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а представник - у відповідності частини 9 статті 128 ЦПК України - засобом телефонного зв`язку, що оформлено відповідною телефонограмою, до судового засідання не з`явились. Представником відповідача до початку судового засідання на адресу суду подано заяву про розгляд справи без його участі та часткове визнання позовних вимог у межах строку позовної давності. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовну заяву потрібно задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 199054411 від 05 лютого 2020 року квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2011 року (а.с. 8). З виписки по особовому рахунку № [NUMBER] , наданому за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що відповідач має заборгованість за період з жовтня 2014 року по червень 2018 року перед позивачем за надані комунальні послуги в розмірі 19 047,51 гривень. Останній платіж у сумі 879,92 гривень [PERSON] здійснено у березні 2015 року (а.с. 5-6). Згідно копії ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 липня 2018 року у видачі судового наказу про стягнення вищевказаної заборгованості позивачу було відмовлено та роз`яснено про право позивача на звернення з тією самою вимогою до суду у позовному порядку (а.с. 7). З актів, складених представниками ТОВ «Артемівськ-енергія» та ТОВ «Бахмут-Енергія», вбачається, що протягом 2016-2018 років в будинку [ADDRESS] надавалися послуги з опалення (а.с. 9, 10,11, 12, 13, 14, 15, 16). Відповідно до копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 1005897436 від 29 жовтня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» знаходиться за адресою: 84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Зелена, буд. 41 (а.с. 25-27). Згідно копій ліцензій, наданих Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БАХМУТ-ЕНЕРГІЯ» унесено 14 вересня 2012 року за № 304 до державного реєстру на право:постачання теплової енергії; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та уставках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії) (а.с. 29, 30, 31). Згідно з копією рішення виконавчого комітету Бахмутської міської ради від 29 грудня 2017 року № 288 «Про встановлення тарифів на теплову енергію (виробництво, транспортування, постачання) для населення, бюджетних установ та інших організацій (крім населення) та послуг з централізованого опалення для потреб населення в м. Бахмут» встановлено тарифи на теплову енергію для населення, бюджетних установ та інших організацій (крім населення), яка надається ТОВ «Бахмут-Енергія» в м. Бахмут згідно з Додатком № 1, а також встановлено тарифи на послугу з централізованого опалення для потреб населення, яка надається ТОВ «Бахмут-Енергія» в м. Бахмут згідно з Додатком № 2 (а.с. 21). Рішенням виконавчого комітету Бахмутської міської ради № 265 від 21 листопада 2018 року «Про коригування тарифів на теплову енергію (виробництво, транспортування, постачання) для населення, бюджетних установ та інших організацій (крім населення) та послуг з централізованого опалення для потреб населення в м. Бахмут» встановлено скориговані тарифи відповідно до Додатків № 1, 3 на теплову енергію (виробництво, транспортування, постачання) для населення, яка надається ТОВ «Бахмут-Енергія» в м. Бахмут та послугу з централізованого опалення для потреб населення, яка надається ТОВ «Бахмут-Енергія» в м. Бахмут (а.с. 22-23). З копії рішення чергових зборів учасників товариства № 1/2016 від 18 лютого 2016 року вбачається, що найменування юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-Енергія» змінене на Товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» з 14 березня 2016 року. Товариство з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-Енергія» є правонаступником майна, усіх прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» (а.с. 24). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року споживачі житлово-комунальних послуг зобов`язані щомісяця вносити плату за використані комунальні послуги згідно з тарифом, що затверджується органами місцевого самоврядування. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно частини 1 статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, розмір плати розраховується виходячи із розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами. Згідно ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. В силу ст. 509 ЦК України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана здійснити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, виплатити гроші та ін.) або утриматися від певної дії, а кредитор від боржника має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання. Відповідно до статті 68 Житлового кодексу України споживачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, в тому числі за послуги з централізованого опалення. Однак, виходячи з доказів, які наявні в матеріалах справи, вбачається, що відповідач не виконує цих зобов`язань, у зв`язку з чим станом на червень 2018 року утворилась заборгованість по оплаті цих послуг в розмірі 19 047,51 гривень, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорювався, у зв`язку з чим приймається судом до уваги. Невиконання відповідачем передбачених законом зобов`язань по оплаті отриманих послуг є підставою для стягнення з них нарахованої суми заборгованості. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем обґрунтовано доведені ті обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог. Однак, під час розгляду справи представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача за даним позовом. Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Визначаючи період стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в межах трирічного строку позовної давності, відповідно до заявлених позовних вимог, перебіг позовної давності був перерваний у зв`язку з подачею ТОВ «Бахмут-Енергія» заяви про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] суми заборгованості. У правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 та від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, висновки по яким суд у відповідності до частини 4 статті 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, роз`яснено наступне. Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. У зазначених висновках Верховний Суд України надав розширювальне тлумачення приписів статті 264 ЦК України щодо підстав для переривання перебігу позовної давності. Причиною для такого розширювального тлумачення стала неузгодженість матеріальних і процесуальних норм: на момент прийняття ЦК України у процесуальному законі не було правил про наказне провадження, а тому ЦК України не передбачав такої підстави для переривання перебігу позовної давності як подання кредитором заяви про видачу судового наказу. Із запровадженням у ЦПК України 2004 року наказного провадження зміни до статті 264 ЦК України внесені не були, а тому у судовій практиці були численні спроби узгодити матеріальні та процесуальні норми щодо застосування позовної давності у наказному провадженні. З наявної в матеріалах справи № 219/7279/18; 2-н/219/864/2018, яка витребовувалась судом для огляду в судовому засіданні, заяви про видачу судового наказу вбачається, що ТОВ «Бахмут-Енергія» в особі заступника генерального директора з фінансових питань Логвінова С.В. зверталось до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за період з жовтня 2014 року по червень 2018 року в розмірі 19 047,51 гривень 09 липня 2018 року. Таким чином, оскільки вперше з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з теплопостачання, ТОВ «Бахмут-Енергія» звернулось до суду 09 липня 2018 року в порядку наказного провадження, вчинення вказаної процесуальної дії перервало перебіг позовної давності. За таких обставин, оскільки представник відповідача заявив про застосування строку позовної давності при вирішенні даної справи, а позивачем жодних поважних причин пропуску цього строку зазначено не було, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] заборгованості підлягають частковому задоволенню, а саме в межах строку позовної давності за період з 09 липня 2015 року по червень 2018 року, оскільки 09 липня 2018 року позивач вперше звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу за спірними у даному позові вимогами. Отже, враховуючи наведені вище обставини суд дійшов висновку про те, що до стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Бахмут-Енергія» підлягає заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 09 липня 2015 року по червень 2018 рокувключно в розмірі 18 387,57 гривень, а вимоги про стягнення заборгованості за період з жовтня 2014 року по 08 липня 2015 року не підлягають задоволенню, оскільки заявлені позивачем поза межами трирічного строку позовної давності і причини, які б можна було визнати поважними для поновлення пропущеного строку, позивачем не наведені. Частиною ч. 3 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/47 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Враховуючи, що станом на день розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не прийнято правових позицій, в яких би вона відійшла від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 та від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, суд при ухваленні даного рішення враховує висновки, зазначені у вказаних постановах, у зв`язку з чим посилання представника відповідача у заяві про застосування строку позовної давності щодо того, що звернення до суду позивача про видачу судового наказу не зупиняє та не перериває строки позовної давності, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та є неспроможними. Також є безпідставним і аргумент представника відповідача, наведений ним у заяві про застосування строку позовної давності, щодо визнання неналежними доказів, доданих до позовної заяви, оскільки вони засвідчені невідомою особою або взагалі не засвідчені, через те, що фактично у вказаній заяві [PERSON] , який діє від імені та в інтересах [PERSON] , зазначено, що відповідач визнає вірним розрахунок заборгованості, а відтак не заперечує щодо того, що позивачем надавались їй послуги з теплопостачання та проводилось нарахування за спожиті послуги відповідно до затверджених у встановленому законом порядку норм та тарифів. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати присуджує позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних в розмірі 2029,17 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 18 387,57х2102/19 047,51=2029,17, де 18 387,57 гривень - сума задоволених позовних вимог; 2102 гривень - сума сплаченого позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви; 19 047,51гривень - ціна позову, 2029,17 гривень - судові витрати, присуджені позивачу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial