Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

13.12.2018 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позов [PERSON] обґрунтувала тим, що з відповідачем [PERSON] проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 2010 року по 15.03.2017 року. За час спільного проживання у них народилося двоє синів [PERSON] та [PERSON], які проживають разом з нею і перебувають на її утриманні. Відповідач проживає на непідконтрольній території та не бажає виїжджати до більш безпечного місця, свої батьківські обов'язки не виконує, матеріально не допомагає, в житті та вихованні дітей участі не бере. [PERSON] телефонував пару раз та питав про дітей, а останнім часом від нього поступило декілька дзвінків з погрозами, що він забере в неї дітей, тому вона побоюється, що відповідач забере дітей і вивезе їх на окуповану територію. В судове засідання, призначене в режимі відео конференції позивач [PERSON] не з'явилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, на задоволені позовним вимог наполягала. Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої функції. Судом приймались передбачені діючим законодавством заходи щодо виклику відповідача [PERSON], зокрема через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, однак, останній в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Третя особа, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської ради, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання представника не направила, надала суду заяву про розгляд справи без їх участі. Письмового висновку на розв'язання спору до суду не надала, з тих підстав, що відповідач на території Ізюмського району не проживає, та неможливістю отримати в документальній формі фактичних даних щодо нього. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що батьком малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є [PERSON], а матір'ю є [PERSON], що підтверджується копіями Свідоцтв про народження Серії [NUMBER] та Серії [NUMBER] відповідно, виданих Міським ВДРАЦС Макіївського МУЮ у Донецькій області. Позивач [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] з березня 2017 року проживає в [ADDRESS], що підтверджується Довідкою про склад сім'ї та Актом обстеження. Згідно інформації дошкільного підрозділу Оскільського НВК Ізюмської районної ради Харківської області, вихованцями якого є [PERSON] та [PERSON], їх батько жодного разу не з'являвся в закладі, не цікавився успішністю дітей, не спілкується з ними та не проводить вільний від занять час. Відповідач [PERSON], згідно адреси зазначеній у позовній заяві проживає у [ADDRESS]. За даними Державної прикордонної служби відомості про перетинання [PERSON] державного кордону України з 15.03.2017 року по теперішній час відсутні. Відповідно до частини другої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав визначений ст. 164 СК України, якою передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За змістом роз'яснень, викладених у пунктах 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в березні 2017 року виїхала з м. Макіївка Донецької області разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] до с. Оскіл Ізюмського району Харківської області, а батько дітей [PERSON] залишився проживати у м. Макіївка Донецької області, яке знаходиться на території, яка тимчасово не підконтрольна владі України. Як пояснювала позивач в підготовчому засіданні, у відповідача [PERSON] паспорт громадянина України є недійсним, оскільки в нього не була вклеєна фотокартка по досягненню 25 років, тому останній не виїжджає на підконтрольну Українській владі територію. Крім того, як загально відомо, на території, де проживає відповідач, тривалий час не працювали Українські мобільні оператори. Позивачкою [PERSON] не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо своїх дітей та винятковості даного випадку, яка б свідчила про наявність підстав для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу, у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо малолітніх синів, та на думку суду це не буде сприяти позитивному результату у долі дітей, який мав би настати після цього, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed