Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

12 травня 2016 р. до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Відповідно до укладеного договору б/н від 16.06.2010 р. [PERSON] (далі-Відповідач) отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобовязання за Договором виконав у повному обсязі. Відповідач зобов'язання за договором виконувала не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 31.03.2016 року у неї виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 20141,89\~гривень, з яких: -5323,63 гривень (заборгованість за кредитом); -11503,77 гривень (заборгованість по процентам за користування кредитом); -1879,16 гривень (заборгованість за пенею та комісією); -500,00 гривень (фіксована частина штрафу); -935,33 гривень (процентна складова штрафу). Саме цю суму позивач просить стягнути з відповідача. В судове засідання позивач свого представника не направив, подавши заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач до суду не зявилась, подавши письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, з-поміж іншого, що визнає позовні вимоги частково в розмірі основного боргу на суму 5323,63 гривні. В письмових запереченнях проти позову відповідач зазначила, що «Умови та правила надання банківських послуг» (далі Умови), на які посилається позивач в позовній заяві, нею не підписувались. Вона підписувала лише заяву про надання їй кредиту та отримала пластикову картку з кредитними коштами на ній. При підписанні заяви працівник банку не надавав їй текст Умов для ознайомлення. Відповідач вважає, що Умови, окрім того що не підписані нею, не відповідають вимогам діючого законодавства України щодо форми здійснення правочинів (обовязкова письмова форма з підписанням документа усіма сторонами правочину). Також відповідач просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог, надавши суду відповідну письмову заяву. На підставі ч. 3 ст. 169 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши подані докази, прийшов до наступних висновків. В матеріалах справи міститься копія Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (далі Анкета-заява), яку підписано відповідачем [PERSON] та представником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 6). Як вбачається зі вказаного документа, його було підписано сторонами 16 червня 2010 року. Окрім анкетної інформації зазначена Анкета-заява містить позначку в графі «Платіжна картка КРЕДИТКА «Універсальна». Кредитний ліміт за вказаною карткою встановлено в розмірі 960 гривень. Як вбачається з письмових пояснень відповідача, банк самостійно збільшував їй кредитний ліміт за банківською карткою, а вона добровільно користувалась грошовими коштами за збільшеним кредитним лімітом. Оскільки Анкета-заява підписана обома сторонами та містить в собі умови щодо суми кредитних коштів, які надаються банком позичальнику, а сума основної заборгованості визнається відповідачем у повному обсязі (5323,63 гривні) суд вважає цей документ таким, що підтверджує наявність кредитних зобовязань відповідача перед позивачем. Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобовязання. Вищевикладене, в поєднанні з положеннями Анкети-заяви та фактичним визнанням відповідачем суми заборгованості за тілом кредиту, призводить суд до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 5323,63 гривні. Чуд відхиляє заяву відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин, оскільки сторони в Анкеті-заяві не передбачили кінцевого строку кредитного зобовязання, укладеного в формі договору з кредитним лімітом. Стосовно іншої частини позовних вимог слід зазначити наступне. Підписуючи Анкету-заяву від 16 червня 2010 року, сторони не погодили строк дії кредитного договору. Будь-яких додаткових зобовязань [PERSON] перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», як-то сплати відсотків, комісій або пені в разі порушення основного кредитного зобовязання, підписаною обома сторонами Анкетою-заявою не передбачено. Натомість, Анкета-заява містить посилання на Умови та Правила надання банківських послуг та на тарифи ПриватБанку. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини, які вчиняються між фізичною та юридичною особою, мають бути укладені в письмовій формі. Статтею 207 ЦК України встановлено вимоги до письмової форми правочину: правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Враховуючи вищевикладене та оскільки «Умови та Правила надання банківських послуг», які долучені позивачем до матеріалів справи, не містять підпису відповідача [PERSON], суд констатує відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що при спільному підписанні Анкети-заяви від 16 червня 2010 року, сторонами розумілись саме ті «Умови та Правила…», які долучені позивачем до матеріалів справи і саме в тій редакції. При цьому суд враховує правові висновки з аналогічних питань, яких дійшов Верховний Суд України в Постановах: № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року; № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року та № 6-757цс15 від 01 липня 2015 року. У відповідності до абзацу 2 ч. 1 ст. 3607 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати надані позивачем «Умови та Правила…» (а.с. 9-32) невідємною частиною договору від 16 червня 2010 року, який укладено сторонами у вигляді Анкети-заяви. Будь-яких інших доказів щодо обґрунтованості заявлення до стягнення процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафів, позивачем до справи не долучено. Вищевикладене свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафів. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до статті 88 ЦПК України.

Outcome: partial