Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

14 серпня 2017 року позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою, пред'явленою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому посилається на те, що у 2014 році між нею та відповідачем було укладено договір позики на суму 160 000 грн. 13.10.2014 року відповідач частково сплатила борг в сумі 65 000 грн. та залишилась винна 95 000 грн., про що написала в розписці, яку надала позивач до позову. Сторони домовились, що строк повернення коштів буде упродовж місяця. На теперішній час відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань щодо повернення решти грошової суми, зустрічей з позивачем уникає, на телефоні дзвінки не відповідає. У зв'язку з тим, що на день подання позову до суду відповідач гроші добровільно в зазначений строк не повернула, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 95 000 грн. 17.08.2017 року судом здійснено запит до адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області щодо місця проживання відповідача та 28.08.2017 року отримано відповідь. 01.09.2017 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 09.11.2017 року. 26.10.2017 року представник відповідача надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що розписка, яка надана позивачем до позову не містить ані умов надання грошової суми, ані прізвища, ім'я та по батькові особи, яка надає гроші та яка ці гроші отримує та в якій валюті. Також не зазначено за якими зобов'язаннями надаються кошти, відсутнє підтвердження, що це є договір саме позики. Зазначене підтверджує відсутність між позивачем та відповідачем будь-яких договірних відносин щодо позики. Судове засідання, яке призначено на 09.11.2017 року, відкладено за клопотанням представника відповідача та розгляд справи перенесено на 15.02.2018 року. 15.12.2017 року набрав чинності новий Цивільний процесуальний кодекс України. Відповідно п.9 Перехідних положень нового ЦПК України - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.1,2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Відповідно до ч.4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини. Оскільки предмет даної справи не підпадає під обмеження, які визначені ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому дана справа підлягає розгляду в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2018 року дану цивільну справу переведено до розгляду в порядку спрощеного провадження. Дослідивши наявні у справі надані сторонами докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 13.10.2014 року [PERSON] віддала 65 000 та залишився борг 95 500, що підтверджується розпискою. Письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Ст.292 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграма, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до Постанови ВСУ від 11.11.2015 року зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Дана розписка, яка розглядається в цій справі, не містить найменування кредитора та боржника, не зазначено хто кому і що заборгував і в якій валюті, також не містить умов отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та прав позикодавця вимоги повернення грошових коштів. Таким чином, дану розписку не можна вважати договором позики, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, тому з відповідача і не підлягає стягненню грошова сума в розмірі 95 000 грн., відповідно позовних вимог. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності, щодо вимог позивача до відповідача стосовно стягнення суми боргу, та приймаючи до уваги, що між позивачем та відповідачем договір позики, який підтверджується розпискою, не укладався, та у сторін не виникло прав та обов'язків по відношенню один до одного, тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed