Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

13 червня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.10.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти, зобовязавшись повернути їх у порядку та на умовах, визначених договором. Відповідач не виконує свої зобовязання за кредитним договором, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 16\~491,48 грн. з урахуванням процентів за користування коштами, неустойки та комісії (а.с.а.с. 1 5). Представник позивача до суду не зявився, звернувшись з клопотанням про розгляд справи за його відсутності (а.с. 43). Відповідач до суду також не зявився, був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 02.10.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачеві кредит у сумі 21\~600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом (22,8% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.а.с. 12 14). Відповідач неналежно виконує свої зобовязання з повернення кредитних коштів та процентів за ними, і у нього перед позивачем станом на 30.04.2018 року утворилася заборгованість у сумі 12\~539,13 грн. відповідно до доданого позивачем розрахунку (а.с.а.с. 6 11), а саме: -основна заборгованість 1 575,07 грн.; -проценти 10 964,06 грн. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК) підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори й інші правочини. Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За кредитним договором позивач передав відповідачеві певні грошові кошти, про що свідчать матеріали справи, отже вказаний правочин, у розумінні статті 1054 ЦК, було укладено. У відповідності зі статтею 610 ЦК порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Ураховуючи той факт, що відповідач дотепер неналежно виконує свої обовязки з повернення кредиту та процентів за ним, таке невиконання (неналежне виконання) є порушенням його зобовязань у розумінні приведеної норми. Між тим, суд вважає безпідставним позов у частині стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 2 690,85 грн. з таких підстав. За змістом позовної заяви вказана сума визначена позивачем як заборгованість за пенею та комісією. При цьому яка частина цієї суми є пенею, а яка комісією, позивачем у позовній заяві не вказано. Крім того, згідно з розрахунком заборгованості, доданим до позову, вказана сума у цілому є заборгованістю за комісією. За правилами, встановленими частиною 1 статті 4 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 2, 3 статті 12 ЦПК визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частинами 1, 5 статті 81 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності з частиною 2 статті 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Аналіз доказів, наданих позивачем, у контексті приведених вище норм, свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог про стягнення коштів у сумі 2\~690,85 грн., оскільки позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами механізм утворення такої заборгованості. Крім того, суд вважає безпідставними позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу загальною сумою 1 261,50 грн. з таких підстав. За правилами, встановленими статтею 1055 ЦК, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Частинами 1, 2 статті 207 ЦК, яка регулює правила додержання письмової форми правочинів, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Таким чином, кредитний договір має бути укладений у письмовій формі у вигляді одного документа (що містить усі істотні умови), підписаного обома сторонами, або у вигляді декількох документів, якими сторони обмінялися (листи, телеграми, телетайпне чи електронне повідомлення тощо). При цьому документи, якими сторони обмінюються, також мають містити підписи відправників. Аналіз документів, які, на думку позивача, є кредитним договором, свідчить про те, що такі підписи містяться лише в заяві від 02.10.2007 року, яка сама по собі не містить умов щодо штрафів. На думку позивача, такі положення сторони узгодили в Умовах та правилах надання банківських послуг, доданих до позову. Така позиція є безпідставною, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, що відповідач при складанні заяви ознайомився із цим документом. У справі, що розглядається, позивачем за допомогою жодного доказу не підтверджено, що відповідач, підписуючи заяву від 02.10.2007 року, розумів саме ті Умови та правила надання банківських послуг, що додано позивачем до позову. При цьому такі Умови відповідачем теж не підписано. З огляду на викладене факт ознайомлення відповідачем з Умовами та\~правилами надання\~банківських послуг не можна визнати доведеним, а самі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, у звязку з чим суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача штрафів. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 року №43098344 (справа №6-16цс15), яка відповідно до статті 263 ЦПК підлягає урахуванню судом. Крім того, таку ж позицію зайняв і новостворений Верховний Суд, який у постанові від 21.02.2018 року, ухваленій у цивільній справі №203/5497/13-ц (провадження №61-1391св18), постанові від 05.03.2018 року, ухваленій у цивільній справі №192/156/17 (провадження №61-2109св18), дійшов аналогічного висновку з тих самих правовідносин. За змістом частини 1 статті 14 ЦК цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до статті 526 ЦК зобовязання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно предявляються. Згідно зі статтею 611 ЦК у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Таким чином, суд доходить висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково, стягнувши з відповідача лише основну заборгованість та проценти за користування коштами. У порядку статті 141 ЦПК суд вважає за необхідне також стягнути з відповідача компенсацію понесених позивачем судових витрат у сумі 1 762,00 грн. (а.с.а.с. 38, 39). \~ \~ \~ \~

Outcome: partial