Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

12 лютого 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми індексу інфляції за прострочення грошового зобовязання та трьох процентів річних від простроченої суми. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2017 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року з [PERSON] на його користь стягнуто борг за договором позики в розмірі - 28 810 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі - 551 грн.20 коп., а всього - 29 361 грн. 20 коп. Відповідачем 10 листопада 2017 року було частково сплачено борг в сумі - 50 грн.. Таким чином, станом на 11 лютого 2018 року залишок несплаченого боргу складає - 29 311, 20 грн. Таким чином, з моменту винесення рішення і по день предявлення цього позову у період з 09 лютого 2017 року по 11 лютого 2018 рік, відповідач заборгував йому основний борг сумі 29 311, 20 грн., суму - 6 406, 80 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та суму - 888,07 грн., що складає три проценти річних від простроченої суми, а всього - 7 294, 87 грн. Ним приймались заходи щодо врегулювання спору в досудовому порядку, але позитивного результату досягнуто не було, що і стало причиною для звернення до суду з відповідним позовом. Внаслідок зазначеного позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь за період з 09 лютого 2017 року по 11 лютого 2018 року суму коштів у розмірі 6 406, 80 грн. встановлений індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання та суму коштів у розмірі - 888, 07 грн., що складає три проценти річних від простроченої суми, а всього - 7 294, 87 грн., та витрати на сплату судового збору в сумі - 704, 80 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд спар виза його відсутності, просить задовольнити позовні вимоги, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, відзив не подав, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд постановив у судовому засіданні ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, в порядку статей 280, 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2017 року з [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто борг за договором позики в розмірі - 28 810 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі - 551 грн.20 коп., а всього - 29 361 грн. 20 коп. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року вказане рішення залишене без змін. Відповідно до довідки №653/5 від 30 січня 2018 року Михайлівського РВ ДВС ТУЮ у Запорізькій області, відповідачем 10 листопада 2017 року було сплачено борг в сумі 50 гривень. Таким чином, станом на 11 лютого2018 року залишок несплаченого боргу [PERSON] перед [PERSON] складає 29 311, 20 грн. Згідно з ч. ч. 2, 5 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Із змісту п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України вбачається, що основними засадами судочинства є обовязковість рішень суду. Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Отже, всупереч імперативним вимогам ч. 5 ст.124, п. 9 ч. 3 ст.129 Конституції України; ч. 1 ст. 18 ЦПК України, [PERSON] не виконав рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 9 лютого 2017 року. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дана норма визначає спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобовязань. Таких наслідків є декілька. По-перше, боржник зобовязаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий курєр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується. По-друге, дана норма передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобовязання проценти річних. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені цією нормою, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобовязань. Більш того, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та навіть незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження тощо. Таким чином, зважаючи, що рішенням суду на відповідача покладено обовязок компенсувати позивачу гроші на загальну суму 29311,20 грн., між сторонами дійсно склалися правовідносини грошового зобовязання, тому на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання. Ст. 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, дає підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами зобовязальних правовідносин. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі за № 6-113цс14 і має бути врахована у розгляді справ при застосуванні ст. 625 ЦК України. Крім того, така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного суду України, викладених у постанові від 25 червня 2014 року № 6-25цс14, відповідно до якої за змістом ст.ст. 524, 533 535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобовязання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобовязання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає. Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі №6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Отже, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Проте, при обрахуванні їх розміру, позивачем не враховано часткове погашення відповідачем боргу в сумі 1250 грн., тому, як вже зазначалося вище, на час розгляду справи, сума не сплаченого грошового зобовязання складає 39812 грн. Таким чином, сума індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобовязання, у період з дати винесення рішення - 9 лютого 2017 року до дати подачі позову - 11 лютого 2018 року, складає 6406,80 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобовязання слід зазначити, що 3% річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобовязання складає за період з 9 лютого 2017 року по 11 лютого 2018 року 888,07 грн. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають вказані вище суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобовязання перед позивачем. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача витрати повязані із сплатою ним судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. (а.с. 1).

Outcome: approved