Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

12 серпня 2021 року позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що розташовані по [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов мотивовано тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 12. До дня смерті спадкодавець [PERSON] була зареєстрована та проживала в с. Новофастів, Погребищенського району, Вінницької області, що підтверджується довідкою Новофастівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області. Спадкодавець [PERSON] за життя, користуючись своїм правом, передбаченим статтею 1234 ЦК України, зробила заповітне розпорядження, яким заповіла на його ім`я все майно, що належало їй на праві власності. Заповіт посвідчений 19.02.2007 року секретарем Новофастівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за № 77. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельної ділянки, цільове призначення якої є для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , належав [PERSON] згідно із записом погосподарської книги Новофастівської сільської ради № 4 за 2011-2015 роки. Земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку. Він, як спадкоємиць за заповітом на спадкове майно після смерті спадкодавця, має право на успадкування майна, зазначеного в заповіті та є єдиним спадкоємцем на спадкове майно. Заява про прийняття спадщини до нотаріального органу ним була подана у передбачений законом строк (спадкова справа №513/2012). Після його звернення до нотаріального органу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом йому було оформлено право власності на земельну ділянку, цільове призначення якої є для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. В частині видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами державним нотаріусом йому було відмовлено та винесено постанову № 353/02-31 від 10.08.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа, свідоцтва про право власності на будинковолодіння та його реєстрації у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації. Правовстановлюючий документ, який підтверджував би право власності на житловий будинок (свідоцтво про право власності) за життя [PERSON] в КП «Вінницьке об`єднане бюро технічної інвентаризації» не був зареєстрований, а на померлих дані документи не реєструються. За таких обставин, з метою захисту своїх спадкових прав, він змушений звернутися із цим позовом до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, проте через канцелярію суду подав заяву, в якій просить позовну заяву розглянути без його участі та задовольнити позовні вимоги (а.с. 29). Представник Погребищенської міської ради в судове засідання не з`явився. Проте, головний спеціаліст юрист відділу правового забезпечення Погребищенської міської ради Жмурчук О.М. через канцелярію суду подала заяву, в якій вказала, що в судове засідання з`явитись не має можливості, позовні вимоги визнає (а.с. 30-33). Від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши позиції сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову слід прийняти, а позов задовольнити, виходячи із наступного. За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, судом встановлено, що згідно із відомостями, що містяться у технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виданому фізичною особою - підприємцем [PERSON] від 09.07.2021 року, вищезазначені об`єкти нерухомості побудовані в період з 1959 по 1978 роки (а.с.12-14). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , актовий запис № 12 (а.с.8). На день смерті вона проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] , одна (а.с. 18). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] , та які належали померлій, що підтверджується технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виданим фізичною особою - підприємцем [PERSON] від 09.07.2021 року (а.с.12-14), довідкою, виданою виконавчим комітетом Погребищенської міської ради № 14-128 від 09.07.2021 року (а.с. 17). За життя [PERSON] на випадок своєї смерті залишила заповіт, посвідчений 19.02.2007 року секретарем Новофастівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за № 77, згідно із яким усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, в тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] (а.с. 9). Позивач у встановлений законом строк спадщину після смерті [PERSON] прийняв, подавши відповідну заяву про прийняття спадщини до нотаріуса Погребищенської державної нотаріальної контори Швеця О.В., що підтверджується копіями матеріалів спадкової справи № 513/2012 щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 44-64). Однак, нотаріусом після відкриття спадкової справи позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями, які розташовані в [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів про належність вищевказаного житлового будинку спадкодавцю за життя та відомостей про реєстрацію права власності на житловий будинок (а.с. 11). Згідно із довідкою Андрушівської сільської ради від 05.04.2013 року №134 [PERSON] до дня своєї смерті постійно проживала та була зареєстрована одна в житловому будинку по [ADDRESS] (а.с.18). Крім того, в матеріалах спадкової справи відсутні будь-які відомості про прийняття спадщини іншими спадкоємцями або про осіб, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині. Як роз`яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно із ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст.1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В роз`ясненнях, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зазначено, що Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. В ч. 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права чи інтересу. Згідно із ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. В контексті обставин справи суд вважає, що визнання позову представником відповідача, який як орган місцевого самоврядування наділений повноваженнями розпоряджатися майном територіальної громади, до якої може перейти право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] у разі визнання його судом відумерлою спадщиною, не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Отже, зважаючи на те, що [PERSON] протягом встановленого законом строку прийняв спадщину, однак у нього існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд приходить до висновку, що з метою захисту майнових прав позивача за ним необхідно визнати право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які розташовані по [ADDRESS] . Ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, та беручи до уваги те, що позивач бажає судові витрати, пов`язані з розглядом справи, залишити за собою, суд не вбачає підстав стягувати із відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір. Разом із тим, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки представник відповідача [PERSON] визнала позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову.

Outcome: approved