Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

12 січня 2016 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], який зареєстровано 08.02.2013 року, стягнути аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття, стягнути на її користь аліменти на її утримання у розмірі ? частини всіх видів доходів відповідача до досягнення дитиною 3-х річного віку, визначити місце проживання дитини з нею, стягнути з відповідача судовий збір. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що подружнє життя з відповідачем виявилось невдалим через постійні сварки, сторони з вересня 2015 року не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, проживають окремо, неодноразово намагались поновити сімейне життя, але безрезультатно. В судове засідання позивачка не з'явилась, через канцелярію суду надала заяву в якій позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати без її участі, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON], проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, який про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою позивача вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України ) встановив наступне. 08.02.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Фастівського МРУЮ у Київській області зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблений відповідний актовий запис № 18, свідоцтво про одруження серії [NUMBER] (а.с.4). Від спільного подружнього життя сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 10.07.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського МРУЮ у Київській області (а.с.5). Згідно довідки, що видана головою правління ОСББ «Л.І.Л.Е.Я» 12.01.2016 року №1 за адресою [ADDRESS] зареєстровані та постійно проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.8). Частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин. Суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя буде суперечити їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач в заяві просила залишити їй прізвище «[PERSON]». Згідно частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплена в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі ( ст. 181 Сімейного кодексу України). За правилами статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Позивачка знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, яка не досягла 3-х річного віку, потребує матеріальної допомоги, оскільки додаткових джерел прибутку не має, проживає окремо від чоловіка з їхньою дитиною. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання неповнолітньої дитини судом не встановлено. Домовленості між батьками щодо способу утримання дітей та порядку сплати аліментів не досягнуто. Згідно з приписами частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на наведене, суд вважає, що визначений позивачкою розмір аліментів у частковому відношенні не перевищує засад розумності та виваженості, відповідає встановленим судом фактичним обставинам по справі, тому, враховуючи наведені обставини, сімейний та майновий стан відповідача, суд встановлює аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі однієї четвертої частини від заробітку (доходу) його батька - [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч.4 ст.84 Сімейного кодексу України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, при визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України ураховує матеріальне положення платника аліментів і приходить до висновку про те, що відповідач є молодою працездатною особою і спроможний платити аліменти як на утримання сина так і дружини у розмірі ? частину частку його заробітку щомісячно до досягнення сином трирічного віку. У разі зміни обставин сторони не позбавлені можливості і мають право ставити вимоги в суді про збільшення чи зменшення присудженого розміру аліментів. Проаналізувавши обставини справи, оцінивши представлені сторонами в порядку ст. 60 ЦПК України докази в їхні сукупності, суд визнає, що відповідач не виконує в повному обсязі у відношенні свого неповнолітнього сина передбачені сімейним законодавством батьківські обов'язки з її утримання, у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення аліментів є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до положень частини 1 статті 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дітей за один місяць, згідно вимогам статті 367 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Позивача, на користь якого ухвалене судове рішення, у встановленому законом порядку звільнено від оплати судових витрат при зверненні до суду, тому відповідно до положень частини 3 статті 88 ЦПК України при постановленні рішення вони підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. Стосовно визначення місця проживання дитини суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Зі змістом ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За наведених обставин, враховуючи відсутність спільної домовленості батьків щодо місця проживання дитини, суд відмовляє у задоволені вимог в цій частині. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з позивача та відповідача пропорційно до заявлених позовних вимог у разі задоволення позову частково. Позивача, на користь якого ухвалене судове рішення, у встановленому законом порядку звільнено від оплати судових витрат при зверненні до суду, тому відповідно до положень частини 3 статті 88 ЦПК України при постановленні рішення вони підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. Відповідно до ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. На підставі зазначеного, з урахуванням положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір за вимоги про стягнення аліментів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial