Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

14.12.2017 (вхідна дата 18.12.2017) представник позивача ПАТ «Укрсоцбанк» Ананьєва Г.С. звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просить з останніх солідарно стягнути на користь позивача заборгованість у сумі 45368, 02 грн., з яких за кредитом 29191, 19 грн., по відсотках 16176, 83 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31.07.2013 між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №290ВІ10130731001 (далі кредитний договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, неустойки та інші платежі в строки та на умовах, встановлених кредитним договором та Графіком погашення кредиту. Вказує, що у порушення умов договору відповідач [PERSON] як позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, а відтак станом на 25.09.2017 має заборгованість за кредитом в сумі 29191, 19 грн., а за відсотками 16176, 83 грн. Окрім цього зазначає, що у зв`язку з систематичними порушеннями позичальником своїх зобов`язань, йому було нарахована неустойка. Стверджує, що в забезпечення виконання зобов`язання позичальника було укладено договір поруки №290ВІ10130731001-ПОР/1 (далі договір поруки). Таким чином, зважаючи на невиконання позичальником зобов`язання стосовно повернення кредиту, позивач вимагає стягнення заборгованості також з відповідачки [PERSON] як поручителя. 04.05.2018 відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву, в якому стверджують, що з вересня 2013 року [PERSON] перестав вносити платежі в погашення кредиту, а тому з огляду на п. 4.4. кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через один місяць, тобто 01.10.2013, відтак за захистом своїх прав позивач повинен був звернутися протягом трьох років до 01.10.2016, чого не зробив. Окрім цього стверджують, що в силу положень ч. 4 ст. 599 ЦК України порука припинилася, оскільки кредитор не пред`явив вимогу до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. 29.05.2018 представник позивача подала відповідь на відзив, в якому зазначає, що строк позовної давності пропущений не був, так як 05.05.2016 відповідач [PERSON] , направив позивачу заяву, в якій він просить врегулювати заборгованість шляхом її погашення в розмірі 30% від загальної заборгованості, а залишок боргу анулювати, що свідчить про переривання перебігу позовної давності. 07.06.2018 відповідачі подали заперечення, в яких наполягали на відмові у задоволенні позовних вимог в силу пропущення позивачем трирічного строку для звернення до суду з позовом за захистом свого порушеного права, яке слід вираховувати з врахуванням положень п. 4.4 кредитного договору. 11.12.2019 представник відповідачів адвокат Шпуганич В.П. подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що останній платіж відповідачем [PERSON] на виконання умов кредитного договору був проведений 22.11.2013, а відтак порушення позичальником строків внесення коштів на виконання зобов`язання в силу п. 4.4 кредитного договору змінило строк виконання кредитного зобов`язання, а відтак починаючи з грудня 2013 року у позичальника виник обов`язок з повернення усіх коштів, а перебіг позовної давності розпочався з 01.01.2014, який позивач пропустив, звернувшись до суду в грудні 2017 року. Вказує, з посиланням на судову практику, що заява про врегулювання заборгованості, подана відповідачем [PERSON] , не є визнанням боргу та не свідчить про переривання строків позовної давності. З огляду на вказане просить застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява від 31.05.2021 про слухання справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити. Відповідачі та/або їх представник в судове засідання не з`явилися, про причини відсутності суд не повідомили. За правилами частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Ознайомившись з матеріалами справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши в судовому засіданні подані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. 31.07.2013 між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту №290ВІ10130731001, за яким кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 30000 грн. зі сплатою 14% річних та комісії в розмірі та порядку, визначеному Додатком №1 до такого договору. Вказано, що погашення кредиту здійснюватиметься до 31 числа включно кожного місяця починаючи з 31.08.2013 по 30.07.2016 включно (прим. в сумі по 833, 33 грн. щомісячно). На виконання позичальником [PERSON] взятих на себе зобов`язань між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту-поруки №290ВІ10130731001-ПОР/1 від 31.07.2013, в якому остання зобов`язалася перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань за вищевказаним кредитним договором. З розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором вбачається, що така станом на 25.09.2017 становить суму у 63649, 06 грн., з них зокрема 29191, 19 грн. заборгованість за кредитом, а 16176, 83 грн. заборгованість за відсотками тощо. 05.05.2016 [PERSON] подав заяву, в якій просив врегулювати заборгованість за кредитним договором шляхом її погашення в розмірі 30% від загальної заборгованості, а залишок боргу анулювати, у зв`язку з неможливістю належного обслуговування кредиту. 26.09.2017 ПАТ «Укрсоцбанк» в особі представника звернувся до відповідачів з вимогою про усунення порушень, за яким зауважив, що умови кредитного договору позичальником не виконуються, станом на 29.05.2017 загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 45368, 02 грн., а відтак вимагає у триденний строк з моменту отримання вимоги виконати частково або у повному обсязі обов`язок зі сплати заборгованості. Суд констатує, що в ході розгляду справи сторонами не оспорювалися факт укладення кредитного договору, виконання позивачем свого обов`язку щодо надання відповідачу [PERSON] грошових коштів в обумовленому кредитним договором розмірі, а також неналежне виконання та не виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, зокрема щодо своєчасного повернення заборгованості за кредитом. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої\~статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). У розглядуваному випадку пунктом 1.1. кредитного договору визначено, що кредит надається з кінцевим терміном повернення до 30.07.2016 включно. При цьому у п. 1.1.1 зазначено порядок та суму погашення кредиту, а саме до 31 числа кожного місяця в сумі 833, 33 грн., починаючи з 31.08.2013. В п. 2.4. визначено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно, а їх сплата відповідно до п. 2.4.1.1 здійснюється щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, не пізніше 26 числа кожного місяця а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі. При цьому сторони у п. 4.4. визначили, що у разі невиконання позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.4 (сплата процентів та комісії), 3.3.5 (погашення кредиту) протягом більше ніж одного місяця, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня кредитора погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. Відтак сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання. З аналізу змісту пункту 4.4. кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості. Відтак у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15.06.2020 у справі № 138/240/16-ц. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності зі статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою\~статті 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відтак відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору (пункт 1.1.) до 30 липня 2016 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості (п. 1.1.1. та п. 2.4.1.) відповідно числа місяця: щодо тіла кредиту до 31 числа кожного місяця, щодо відсотків не пізніше 26 числа кожного місяця. Таким чином умовами кредитного договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості видно, що за кредитним договором було сплачено 15 грн. 02.09.2016, 793, 50 грн. 09.10.2013, 0, 31 грн. 22.11.2013, при цьому за відсотками сплачено всього 1066, 19 грн.: 02.09.2013 385 грн., 09.10.2013 326, 50 грн., 18.11.2013 943 грн., останній платіж датований 22.11.2013 в сумі 11, 69 грн. Відтак з вказаного вбачається неналежне виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, тобто [PERSON] не здійснював погашення заборгованості в регламентованих кредитним договором сумах. В силу вищевказаних положень статей ЦК України вимога позивача про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за тілом кредиту в сумі 29191, 19 грн. є обґрунтованою. Однак щодо позовної вимоги про стягнення відсотків в сумі 16176, 83 грн. суд зазначає, що такі в силу вищевказаного висновку, нараховані банком після зміни строку виконання основного зобов`язання згідно з п. 4.4 кредитного договору, тобто після 01.01.2014. Більш того суд зауважує, що в розрахунку заборгованості проценти нараховані банком з 03.09.2013 по 24.09.2014 за 419 днів й становлять суму з врахуванням сплати 1066, 19 на їх погашення 9580, 93 грн., що є відмінною від суми у 16176, 83 грн., яку позивач в позовних вимогах як стягнення заборгованості за відсотками. Відтак суд визнає обґрунтованими позовні вимоги банку по відсотках лише в частині стягнення заборгованості до зміненої дати закінчення строку кредитування до 01.01.2014. Згідно з частиною третьою\~статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 509/3589/16-ц вказано, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Зважаючи на те, що на підставі пункту 4.4 кредитного договору строк користування [PERSON] кредитом припинився достроково, останній платіж за кредитом (по тілу та по відсоткам 22.11.2013), проте з розглядуваним позовом позивач звернувся тільки у грудні, тому позовні вимоги банку є обґрунтованими в частині стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом до зміненої дати закінчення строку кредитування, проте у їх задоволенні слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої було заявлено представником відповідачів зокрема у письмових пояснення від 11.12.2019. При цьому у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, які були нараховані банком після закінчення строку кредитування, слід відмовити за їх необґрунтованістю, оскільки таке право кредитодавця припинилося після зміни строку виконання зобов`язань на підставі пункту 4.4. кредитного договору. Оскільки за умовами пункту 4.4 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив у разі невиконання (неналежного) виконання позичальником обов`язків щодо погашення заборгованості за кредитом (сплати чергових платежів) протягом більше ніж один місяць, тобто 01.01.2014 (наступного робочого дня кредитора), то після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.4. кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати. Банком не заявлено вимоги про стягнення сум, передбачених частиною другою\~статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1\~ст. 264 ЦК України\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Сторона позивача вважає, що відповідач [PERSON] перервав строк позовної давності звернувшись до банку із заявою від 05.05.2016, в якій просив врегулювати заборгованість за кредитним договором шляхом її погашення в розмірі 30% від загальної заборгованості, а залишок боргу анулювати, у зв`язку з неможливістю належного обслуговування кредиту. Однак суд вважає за необхідне в контексті вказаного, з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, врахувати висновок Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі №643/13180/14, за яким доводи касаційної скарги про переривання строку позовної давності в силу подання [PERSON] заяви від 17 жовтня 2012 року, в якій він просив розглянути питання про списання заборгованості по кредитному договору шляхом внесення 25 000 доларів США, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки за відсутності внесення вказаних коштів не можна вважати, що боржник визнав борг, а отже перебіг строку позовної давності не переривався. Відповідно до ч. 1\~ст. 546 ЦК України\~виконання зобов`язання може забезпечуватися у тому числі порукою. Частинами першою та другою\~статті 553 ЦК України\~передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Відповідно до\~ст. 554 ЦК України\~у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель солідарно відповідають перед кредитором. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги). Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Умовами договору поруки, укладеного 31.07.2013 між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачкою [PERSON] , на забезпечення виконання позичальником [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, не визначено строку дії такої. Строк, передбачений ч. 4\~ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18. Згідно з правової позиції Верховного Суду України у постанові від 14.09.2016 у справі №29.03.2017 №6\~3087цс16 непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Як випливає з вищевказаної правової позиції Верховного Суду України, звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою\~статті 559 ЦК України шестимісячного\~строку не є підставою для відмови в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже згідно із положенням пункту 4.4.кредитного договору строк виконання основного зобов`язання було змінено на 01.04.2014 і на момент звернення до суду із цим позовом (14.12.2017) порука відповідачки [PERSON] припинилася. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову позивача до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень\~ст. 141 КПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі покладає понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору на позивача.

Outcome: dismissed