Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

13 травня 2020 року за вхідним № 2700/20-вх з Харківського районного суду Харківської області надійшла цивільна справа з єдиним унікальним № 635/1884/20 за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою. Вищевказана справа була направлена на адресу Нововодолазького районного суду Харківської області за підсудністю відповідно до ухвали Харківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2020 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 23 жовтня 2017 року в місті Харкові на перехресті вулиць Біблика та С. Потоцького сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen» державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «ВАЗ-217130», державний номерний знак [NUMBER] , під керування водія [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «ВАЗ-217130», державний номерний знак [NUMBER] , зазнав механічні пошкодження, що було зафіксовано в довідці № [NUMBER] про ДТП та акті огляду пошкодженого транспортного засобу з фотододатками. Згідно довідки № 3017297430300178 про ДТП та постанови Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 грудня 2017 року дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] пункту 16.11 Правил дорожнього руху України. Представник позивача зазначив, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідач в порушення вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з чим, Моторне (транспортне) страхове бюро України сплатило на користь потерпілої особи [PERSON] страхове відшкодування в сумі 60 082 гривні 17 копійок. Виплата страхового відшкодування була здійснена Моторним (транспортним) страховим бюро України відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та на підставі наказу № 2785 від 26 березня 2018 року. З метою встановлення розміру заподіяної шкоди, Моторне (транспортного) страхове бюро України залучило суб`єкта оцінюючої діяльності, вартість послуг якого складає 1046 гривень 80 копійок. Таким чином загальний розмір витрат позивача з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди складає 61 128 гривень 97 копійок. Посилаючись на викладені обставини, на підставі підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~та статті 1191 Цивільного кодексу України, позивач просить стягнути в регресному порядку з відповідача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 61 128 гривень 97 копійок, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 гривні 00 копійок, оскільки останній не відповів на вимогу Моторного (транспортного) страхового бюро України від 19 вересня 2018 року про сплату зазначених сум в досудовому порядку. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 травня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Уповноважений представникМоторного (транспортного) страхового бюро України у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник Моторного (транспортного) страхового бюро України Мартинів Олег Ігорович, що діє на підставі довіреності № 41-01/23 від 20 грудня 2019 року, направив на адресу суду заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 3960/20 вх. від 08 липня 2020 року, відповідно до якої просив розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] у судові засідання, що були призначені на 10 червня 2020 року, 26 червня 2020 року та 15 липня 2020 року не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області. Згідно з даними поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення «адресат відсутній». Крім того, у судове засідання, що було призначено на 16 липня 2019 року [PERSON] повідомлявся шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву відповідач не подав. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить його відповідна заява, надана його представником та долучена до матеріалів справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1\~статті 280 Цивільного процесуального кодексу України\~у зв`язку із неявкою в судове засідання представника відповідача, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, і від яких не надійшло заяв про розгляд справи за їх відсутності, а також відзову на позовну заяву, суд вирішив за можливе справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача у наданій ним заяві. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2\~статті 247 Цивільного процесуального кодексу України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини,\~виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається з матеріалів справи, 23 жовтня 2017 року в місті Харкові на перехресті вулиці Біблика з вулицею С. Потоцького сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen Passat» з реєстраційним номером [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «ВАЗ-217130», державний номерний знак [NUMBER] , під керування водія [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «ВАЗ-217130», державний номерний знак [NUMBER] , зазнав механічні пошкодження, що було зафіксовано в довідці № [NUMBER] про дорожньо-транспортну пригоду (а. с. 7). З постанови судді Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 грудня 2017 року у справі з єдиним унікальним № 644/7138/17 вбачається, що [PERSON] визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 23 жовтня 2017 року о 15 годині 45 хвилин у місті Харкові на перехресті вулиці Біблика з вулицею С. Потоцького. Зі змісту постанови вбачається, що водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «Volkswagen Passat» з реєстраційним номером [NUMBER] , на перехресті нерівнозначних доріг, рухаючись по вулиці Біблика на перехресті з вулицею С. Потоцького в місті Харкові, не надав переваги в русі автомобілю марки «ВАЗ-217130», державний номерний знак [NUMBER] , під керування водія [PERSON] , [INFO] , який рухався по головній дорозі по вулиці С. Потоцького в місті Харкові, в наслідок чого сталося зіткнення вказаних автомобілів, після чого автомобіль «Volkswagen Passat» з реєстраційним номером [NUMBER] , здійснив зіткнення з дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід». В наслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам спричинені механічні пошкодження та заподіяна матеріальна шкода. В діях водія [PERSON] встановлено порушення пункту 16.11 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10\~жовтня 2001\~року №\~1306\~та притягнуто\~до адміністративної відповідальність за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення з накладання адміністративного стягнення у виді штрафу (а. с. 8). З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вбачається, що власником автомобіля марки «ВАЗ-217130», державний номерний знак [NUMBER] є [PERSON] (а. с. 12). З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди не виконав вимогу\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~та не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підтверджено витягом з бази даних Моторного (транспортного)\~страхового бюро\~Українищодо відсутності поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів щодо автомобілю «Volkswagen», реєстраційний номер [NUMBER] . 10 грудня 2017 року [PERSON] повідомив Моторне (транспортне) страхове бюро України про дорожньо-транспортну пригоду, що мала місце 23 жовтня 2017 року (а. с. 10). Судом встановлено, що 10 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про здійснення відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 23 жовтня 2017 року за участю автомобіля марки «Volkswagen Passat» з реєстраційним номером [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «ВАЗ-217130», державний номерний знак [NUMBER] , під керування водія [PERSON] [PERSON] (а. с. 11). Відповідно до звіту № 1454 про встановлення вартості відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових частин, складеного 31 січня 2018 року ФОП [PERSON] (оцінщик [PERSON] ), відновлювальна вартість ремонту автомобіля марки «ВАЗ-217130», державний номерний знак [NUMBER] складає 63 590 гривень 17 копійок (а. с. 13 23). Згідно довідки № 1 Моторного (транспортного) страхового бюро України про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, від 127 лютого 2018 року встановлено, що особою, яка має право на відшкодування шкоди є [PERSON] , як власник автомобіля марки «ВАЗ-217130», державний номерний знак [NUMBER] , який має поліс ОСЦПВВНТЗ/ЗК серії [NUMBER] , виданий ТДВ СК «Альфа Гарант», винуватець [PERSON] , марка транспортного засобу «Volkswagen Passat», реєстраційний номер [NUMBER] , тип винуватця - незастрахований. Сума до сплати потерпілому 60082 гривні 17 копійок (а. с. 24). Наказом Моторного (транспортного) страхового бюро України від 26 березня 2018 року № 2785 на підставі\~статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~та довідки № 1 від 27 лютого 2018 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, номер справи 48324 тип винуватця - незастрахований; визначено сплатити на рахунок [PERSON] 60 082 гривні 17 копійок за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо транспортної пригоди (а. с. 24). Із матеріалів справи вбачається, що згідно платіжного доручення № 903143 від 27 березня 2018 року Моторним (транспортним) страховим бюро України перераховано [PERSON] страхове відшкодування згідно наказу № 2785 від 26 березня 2018 року в сумі 60082 гривні 17 копійок (з. б. а. с. 24). Крім того, платіжним дорученням № 902441 від 28 лютого 2018 року Моторним (транспортним) страховим бюро України перераховано 1046 гривень 80 копійок за послуги аваркома (експерта) згідно рахунку № 36 від 31 січня 2018 року, справа № 48324 (з. б. а. с. 23). 18 вересня 2018 року та 18 грудня 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до [PERSON] , з претензіями про регресні вимоги на суму 61 128 гривень 97 копійок (а. с. 46 47). При вирішенні спірних правовідносин суд виходить з того, що за своїм правовим характером вони є деліктними, тобто такими, що виникли внаслідок заподіяння шкоди. Правове регулювання спірних правовідносин здійснюється нормами\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~та\~Цивільного кодексу України. Пунктом 3 частини 2\~статті 11 Цивільного кодексу України\~передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування передбачене частиною 1\~статті 22 Цивільного кодексу України. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2\~статті 22 Цивільного кодексу України). Частиною 3 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частини 1\~статті 1166 Цивільного кодексу України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Приписами частини 2\~статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, джерелом підвищеної небезпеки визнається діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1\~статті 1187 Цивільного кодексу України). Пленум Верховного Суду України у пункті 2 своєї Постанови № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснив, що\~шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на положення пункту 1 частини 1\~статті 1188 Цивільного кодексу України\~шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з статтею 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану винною особою, має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до частини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зі змісту постанови судді Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 грудня 2017 року у справі з єдиним унікальним № 644/7138/17 вбачається, що [PERSON] визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 23 жовтня 2017 року о 15 годині 45 хвилин у місті Харкові на перехресті вулиці Біблика та вулиці С.Потоцького сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «ВАЗ-217130», державний номерний знак [NUMBER] , під керування водія [PERSON] . Таким чином, з огляду на наведені вище норми права особою, що повинна відповідати за завдану шкоду є відповідач по справі. Приписами\~статті 993 Цивільного кодексу України\~встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до положень підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Положеннями пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати Моторне (транспортне) страхове бюро України у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно пункту 38.2.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Як встановлено під час судового розгляду справи, у зв`язку з тим, що [PERSON] на момент настання дорожньо транспортної пригоди не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, то після виплати суми страхового відшкодування на користь потерпілої особи, у позивача виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої шкоди (в порядку регресу). Стаття 27 Закону України «Про страхування» передбачає, що до страховика, який здійснив виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільного процесуального кодексу України. Згідно частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Так, відповідачем [PERSON] не було надано будь яких доказів підтверджуючих здійснення останнім відшкодування завданих збитків потерпілому [PERSON] або позивачу Моторному (транспортному) страховому бюро України, також не надано доказів, що виплачене позивачем потерпілому відшкодування складає меншу суму, або пошкодження транспортного засобу марки автомобіля марки «ВАЗ-217130», державний номерний знак [NUMBER] , не відповідають тим, що зазначені у висновку аварійного комісара, або фактичним пошкодженням. Із клопотаннями, заявами про призначення автотоварознавчої, автотехнічної експертизи тощо, з метою доведення своїх заперечень [PERSON] не звертався. Виходячи з викладеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] (транспортного) страхового бюро України є обґрунтованими, доведеними належними і допустимими доказами, а отже є такими, що підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України, суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2102 гривні 00 копійок, що підтверджено платіжним дорученням № 9796432 від 16 березня 2020 року (а. с. 1). Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункту 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Суд дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог Моторного транспортного страхового бюро України, у зв`язку з чим необхідно стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 гривні 00 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved