Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

12 травня 2015 року [PERSON] звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із даною позовною заявою, де просить ухвалити судове рішення, яким встановити факт припинення шлюбних відносин із відповідачем, [PERSON], із лютого 2011 року. Визнати кредитний договір, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» 05.09.2007 року, відповідно до умов якого йому було надано кредит в сумі 14 000,00 доларів США на придбання нерухомості житлового призначення та в розмірі 1525,00 доларів США на сплату страхових платежів договором укладеним в інтересах сімї - [PERSON] та [PERSON]. Стягнути із [PERSON] на його користь ? частину грошових внесків в сумі 111\~967,46 грн., сплачених ним за період із лютого 2011 року по 19.03.2015 року на погашення кредиту та відсотків за кредитним договором від 05.09.2007 року укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» в інтересах сімї та ? частину грошових коштів в сумі 70481,67 грн., які необхідно сплатити станом на 13.03.2015 року, а також судові витрати по справі. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 липня 2006 року він уклав з відповідачем шлюб. В період шлюбу за рахунок одержаних в кредит грошових коштів у розмірі 14\~000 доларів США та 1525,00 доларів США по кредитному договору від 05 вересня 2007 року, укладеному між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк»,\~сторони спільно придбали житлову квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Так сталося, що спільне життя з відповідачкою не склалося, у з вязку із чим з лютого 2011 року припинили спільне проживання, як одна сім`я. І з цього часу не ведуть спільного домашнього господарства та не мають спільного сімейного бюджету. Однак офіційно шлюб було розірвано 11.04.2012 року рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області, але в даному рішенні не зазначено дати припинення фактичних шлюбних відносин. Той факт, що вони припинили спільне проживання саме з лютого 2011 року підтверджується тим, що в нього в новій сім`ї 31.10.2011 року народився син - [PERSON], а також копією позовної заяви [PERSON] від 22.06.2011 року про стягнення з нього аліментів. Також зазначає, що із часу припинення шлюбних відносин із [PERSON] по 19.03.2015 року ним було сплачено в рахунок погашення кредиту та відсотків 10\~362,56 доларів США, що еквівалентно 223\~934,92 грн., а оскільки кредитні зобовязання несуть як чоловік (позивач), так і дружина (відповідач), а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір, то бажає стягнути з відповідача ? частини сплачених на погашення кредиту коштів у розмірі 111\~967,46 грн., оскільки вважає, що дані кошти були сплачені в інтересах їхньої сім`ї. Окрім того непогашеною залишилася сума боргу за кредитом в розмірі 6540,03 доларів США, що по курсу станом на 13.03.2015 року становить 140\~963,35 грн., відповідно також просить стягнути ? частину даних грошових коштів із відповідачки, що становить 70481,67 грн. Загалом просить стягнути із відповідачки, [PERSON], на його користь грошові кошти у розмірі 182\~449,13 грн., а також судові витрати на оплату судового збору. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та у їх задоволенні просили відмовити. Також, представник відповідача надав суду письмові заперечення проти позову в яких зокрема зазначив, про обґрунтованість вимог позивача з перерахування боргу в національну валюту по курсу НБУ на 13.05.2015 року, оскільки за весь спірний період часу позивач сплачував кредит по курсу, який був дійсний на момент сплати. Також звертає увагу суду на те, що за порушення позивачем зобовязань за кредитним договором не можуть бути покладені в обовязок відповідача, оскільки остання не може нести відповідальність за не сумлінне виконання зобовязань саме позивачем, зважаючи на те, що позивач за весь спірний період сам використовує майно у власних потребах, і навіть перешкоджає відповідачці здійсненню нею прав на спірне майно. Крім того просить застосувати строк позовної давності, до платежів, які були здійснені до травня 2012 року, оскільки позивачем пропущений трирічний строк позовної давності. Стосовно компенсації платежів за період з квітня 2015 року на майбутнє у розмірі 70\~481,67 грн., які вимагає позивач не можуть бути задоволені, оскільки позивач не поніс фактичних витрат. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, суду надали письмові заперечення в яких зазначив про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині поділу боргових зобовязань по кредитному договору та договору іпотеки та визнанню кредитного договору та договору іпотеки таким, що укладений в інтересах сім`ї. Посилаючись на те, що поділ боргових зобовязань може бути здійснений лише за згодою сторін договору (кредитного договору). ПАТ КБ «ПриватБанк» не надає згоду на розподіл боргових зобовязань за кредитним договором та договором іпотеки, а зазначені позовні вимоги про розподіл боргу в судовому порядку законодавством не передбачено, та порушують право сторони договору ПАТ КБ «ПриватБанк». Також, зазначивши, що позовні вимоги щодо визнання кредитного договору та договору іпотеки таким, що укладений в інтересах сім`ї є такими, що не потребують встановлення в судовому порядку. При цьому повідомили, що станом на 08.09.2016 року позивач має заборгованість по кредитному договору в розмірі 7539,15 доларів США, що в еквіваленті 201478,54 грн., з яких 2442,58 дол.США поточна заборгованість по кредиту, 5096,57 дол.США прострочена заборгованість по кредиту. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або ос порені (ст.3 ЦПК України). За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що сторони є колишнім подружжя, з 28 липня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2012 року розірвано (а.с.10, 19). Від даного шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Однак, рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2012 року не було встановлено коли сторони фактично припинили шлюбні відносини, що змусило позивача звернутися до суду з даними позовними вимогами, які є необхідними для встановлення юридичних наслідків по питанню «розподіл боргів подружжя». Як встановлено судом, той факт, що дійсно сторонами шлюбні відносини були припинені із лютого 2011 року підтверджується: актом від 11.04.2014 року, згідно якого [PERSON] з лютого 2011 року не мешкає в квартирі [ADDRESS] (а.с.26); актом від 11.04.2014 року, згідно якого [PERSON] з донькою [PERSON] та сином [PERSON] мешкала в квартирі [ADDRESS] без [PERSON] (а.с.27); актом від 11.04.2014 року згідно якого з січня 2008 року по лютий 2011 року в квартирі [ADDRESS] мешкав [PERSON] разом з [PERSON] та дітьми [PERSON], [PERSON] (а.с.28). Відповідно до довідки від 05.03.2014 року [PERSON] з лютого 2011 року по травень місяць проживав [INFO] разом з [PERSON], [PERSON] (а.с.29). Також, в рішенні Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2012 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу зазначено, що великий в обґрунтування своїх позовних вимог посилався зокрема на те, що вони проживали окремо з лютого 2011 року Дані обставини відповідачка належними доказами не спростувала. Також, в період шлюбу 05 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № КRК0GК00150952, за яким позивач отримав в банку кредит в сумі 14 000,00 доларів США, а також у розмірі 1525, 00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків в розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом до повного виконання сторонами зобовязань за цим Договором.17 квітня 2023 року. Відповідно до умов кредитного договору, кредит надавався позичальнику для придбання нерухомості житлового призначення, а саме: предмет іпотеки трьохкімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.11-13, 16-18). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право приватної власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] (а.с.23-24). Тобто, [PERSON] має у приватній власності ? частину квартири [ADDRESS]. Згідно рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року, [PERSON] вселено до квартири [ADDRESS] разом із дітьми [PERSON] і [PERSON]. Цим же рішенням й встановлений порядок користування зазначеною квартирою (а.с. 220-222.). Вказане рішення виконано, про що свідчить Акт державного виконавця від 14.06.2017 року (а.с.223). Згідно з ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ч. 3 вищевказаної статті якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержано за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. З висловленої Верховним Судом України правової позиції у постанові від 19 червня 2013 року в справі № 6-55-цс-13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування, судова палата прийшла до висновку, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Так, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України), про що наголошує Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Це означає, що дружина та чоловік, незалежно від припинення шлюбу, мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, а розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом. Таким чином, у результаті придбання подружжям квартири в кредит, боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що [PERSON] було укладено кредитний договір в інтересах сім`ї, а саме для придбання квартири [ADDRESS], що знаходиться у приватній власності колишнього подружжя. Тим паче, що [PERSON] надавала свою згоду на укладання вищезазначеного кредитного договору. Також, в судовому засідання остання зазначила, що була присутня при укладанні договору іпотеки квартири від 05.09.2007 року. В пункті 12.5 вищезазначеного договору зазначено «Предмет іпотеки перебуває у спільній сумісній власності і переданий в іпотеку за згодою дружини іпотекодавця…»(а.с.16) Таким чином, оскільки кредитний договір № КRК0GК00150952 від 05 вересня 2007 року, укладено позивачем в інтересах сім'ї та кошти, отримані за цим договором, використані на її потреби, а саме на придбання нерухомості житлового призначення, а саме, квартири [ADDRESS], а тому є спільним борговим зобовязанням бувшого подружжя, тому повернення кредитору є їх спільним зобов'язанням, оскільки в ході розгляду справи не добуто належних, обєктивних та допустимих доказів того, що позивач [PERSON] використав вказані кошти лише у власних потребах всупереч інтересам сім`ї. Оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року визнано за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS], то відповідно до цього вона отримала ? частину зобовязання по кредитному договору № КRК0GК00150952 від 05 вересня 2007 року. Проте предметом розгляду даної справи кредитні зобовязання не виступали, тому суд вважає за необхідне в межах розгляду даної справи врахувати наявність даних зобовязань при стягненні компенсації грошових коштів, що були сплачені позивачем [PERSON] за кредитним договором після припинення шлюбних відносин. Як вже було зазначено судом, сторони припинили шлюбні відносини з лютого 2011 року. На час припинення сімейних відносин заборгованість за кредитним договором КRК0GК00150952 від 05 вересня 2007 року ще існувала, яку за умовами договору повинен сплачувати позивач. У той же час, як зазначалося вище, вказані правовідносини виникли у подружжя, тому не зважаючи на виконання грошових зобовязань позивачем після розірвання шлюбу з відповідачем до них застосовуються норми сімейного законодавства. Таким чином, до стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає ? частина суми грошових зобовязань, яка складається із сплачених позивачем коштів, після припинення шлюбних відносин з відповідачем в період з 01.02.2011 року по 19.03.2015 року за кредитним договором № КRК0GК00150952 від 05 вересня 2007 року в сумі 10 362,56 доларів США, що еквівалентно 223\~934,92 грн. станом на 13.03.2015 року та заборгованості за цим кредитом у розмірі 6540,03 доларів США, що еквівалентно 140 963,35 грн. станом на 13.03.2015 року. Половина ціх сум складає 182\~449,13 грн. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.ст.192,533 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Відповідно до ч. 1ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Згідно ч. 2ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За змістом п. 14\~Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, згідно з ч.1\~ст. 192 ЦК\~законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до курсу доларів США по відношенню до гривні за курсом Національного Банку України станом на 18 вересня 2017 року (на день ухвалення рішення) складає 26,22 грн. за один долар США. Однак позивач в судовому засіданні зазначив, що намірів збільшити розмір позовних вимог не має, тому просив задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів за курсом валют на момент подачі позовної заяви а не на момент ухвалення рішення, що є меншим, враховуючи матеріальний стан відповідачки і що на її утриманні перебуває двоє дітей. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 182\~449,13 грн. Доводи відповідача та її представника у запереченні проти позову про те, що кошти сплачені на погашення кредиту після розлучення за майно, яким постійно користувався позивач не є спільною сумісною власністю, так як використовувалось не на потреби сім'ї, не заслуговують на увагу, оскільки факт використання майна, після розірвання шлюбу одним із подружжя не звільняє другого із подружжя від обов'язку погашення кредитної заборгованості за борговими зобов'язаннями подружжя, після розірвання шлюбу. Слід зазначити, що відповідно до умов кредитного договору № КRК0GК00150952 від 05 вересня 2007 року, 14 000,00 доларів США та 1525,00 доларів США видавались [PERSON] саме на придбання квартири [ADDRESS], а тому суд вважає безпідставними твердження відповідача, та його представника що кредитні кошти не усі були витрачені на придбання даної квартири. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони знайшли своє підтвердження у судовому засідання з досліджених доказів. Пропуску строків позовної давності суд також не вбачає. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved