Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

14 грудня 2017 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 Савицька М. звернулася до суду в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації із зазначеним позовом до Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що Миколаївською місцевою прокуратурою № 1 було виявлено порушення інтересів держави під час розпорядження Очаківською районною державною адміністрацією земельними ділянками за межами населеного пункту Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Так, на підставі розпоряджень Очаківської райдержадміністрації № 148 від 06 травня 2008 року та № 388 від 03 жовтня 2008 року відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було видано державні акти на право власності на земельні ділянки площами 0,1 га кожному для індивідуального дачного будівництва. 11 серпня 2010 року [PERSON], а 17 травня 2013 року [PERSON] та [PERSON] продали відповідачці [PERSON] вказані вище земельні ділянки і останньою було зареєстровано право власності на них. Оформлення права власності відповідачів на земельні ділянки було проведено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: спірні земельні ділянки розташовані в законодавчо визначеній межі прибережних захисних смуг, а отже не можуть перебувати у приватній власності. Посилаючись на викладене, просила визнати незаконним та скасувати розпорядження Очаківської районної державної адміністрації № 338 від 03 жовтня 2010 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок, визнати недійсними видані останнім державні акти на земельні ділянки, а також витребувати їх у відповідачки [PERSON] у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що прокурором було пропущено строки позовної давності, адже порушення вимог земельного законодавства, на яке вказує прокурор, сталося більш ніж 9 років тому, а відтак, як і прокурор, так і Миколаївська обласна державна адміністрація та інші контролюючі органи мали достатньо можливостей для виявлення порушення та звернення до суду в межах позовної давності. Представник відповідача - Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області в судове засідання не з'явився, відповідач надав заяву про розгляд справи без участі його представника, в якій, крім цього, зазначив, що позов не визнає. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 130 ЦПК України, до суду не з'явилися, про причини своєї неявки не повідомили. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. На підставі розпорядження т.в.о. голови Очаківської районної державної адміністрації №148 від 06 травня 2008 року «Про надання громадянам України дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області» було надано дозвіл 44 громадянам України на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 4,4 га (по 0,1 га кожному) для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області згідно зі списком-додатком, серед яких за №№ 5, 28 та 42 значаться відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Розпорядженням Очаківської районної державної адміністрації № 388 від 03 жовтня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян (44 особи), у тому числі й відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON], для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, не наданих у власність або користування, в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. На підставі вказаного розпорядження відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 20 жовтня 2008 року отримали державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,1000 га кожний за цільовим призначенням - індивідуальне дачне будівництво, розташовані в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, що підтверджується копіями цих державних актів. 11 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] та останньою 28 жовтня 2010 року отримано відповідний державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Крім того, 17 травня 2013 року [PERSON] та [PERSON] продали відповідачці [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, після чого остання зареєструвала за собою право власності на ці ділянки в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за №№ 965715 та 966615. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як випливає зі змісту ст.ст. 85, 88 Водного кодексу України, ст.ст. 59, 60, 84 Земельного кодексу України, з метою охорони водних об'єктів уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Землі цих захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей. Отже, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень, а землі, на яких вона розташована, не підлягають відчуженню. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, і проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води. Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах № 6-182цс14 та № 6-175цс від 19 листопада 2014 року, № 6-193цс14 від 17 грудня 2014 року, № 6-206цс14 від 24 грудня 2014 року, № 6-162цс15 від 10 червня 2015 року, № 6-523цс15 від 01 липня 2015 року, в яких наголошується на тому, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з їх нормативних розмірів, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них» і сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. Суд також звертає увагу на те, що надання у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва суперечить містобудівній документації, якою на момент прийняття розпорядження про передачу у приватну власність земельної ділянки був проект планування та забудови Очаківського району Миколаївської області, затверджений постановою Державного комітету Української PCP у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року № 113. Заборона щодо будівництва індивідуальних будинків також встановлена пунктом 10.17 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету у справах будівництва, архітектури і охорони історичного середовища №44 від 17 квітня 1992 року, та пунктом 7 Постанови Ради Міністрів УPCP № 238 від 26 червня 1986 року «Про підвищення ефективності робіт по захисту берегів Чорного і Азовського морів від руйнування». Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 5 статті 122 Земельного кодексу України визначено, що передача земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб належить до компетенції обласних державних адміністрацій. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування за межами населених пунктів для ведення водного господарства, будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району, індивідуального дачного будівництва. З огляду на те, що спірні земельні ділянки розташовані за межами населеного пункту, в межах прибережної захисної смуги Чорного моря та входять в зону рекреації, в якій індивідуальне дачне будівництво забороняється, власником (розпорядником) цієї землі є Миколаївська обласна державна адміністрація. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Отже, судом встановлено, що в подальшому земельні ділянки, які вибули із власності держави протиправно, і в подальшому були відчужені особами, які не мали право їх відчужувати, вони на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України можуть бути витребувані від їх набувача. Разом з тим, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов'язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою. Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України (в редакції станом на час подання позову) було передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України (в редакції станом на час подання позову). Згідно з ч. 1 ст. 46 ЦПК України (в редакції станом на час подання позову) органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Отже, й прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 18 квітня 2018 року № 911/2646/17. Суд погоджується із доводами представника відповідачки про те, що прокурор в силу наданих законом повноважень, передбачених ст.ст. 4, 19 Закону України «Про прокуратуру», який був чинним на час звернення з даним позовом, пунктів 1, 3, 7 наказу Генеральної прокуратури України «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів» від 07 листопада 2012 року № 3гн, мав знати про факт набуття відповідачами права власності на земельні ділянки на підставі розпорядження Очаківської райдержадміністрації. Дана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України у постановах від 13 березня 2017 року (справа № 6-80цс17), від 01 липня 2015 року (справа № 6-178цс15). Таким чином, суд приходить до висновку, що з 03 жовтня 2008 року і для прокурора, і для Миколаївської обласної державної адміністрації почався перебіг строку позовної давності щодо вимог про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Однак позов у даній справі було подано прокурором лише 14 грудня 2017 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, що має наслідком відмову у позові. Застосовуючи позовну давність до вимог прокурора у даній справі суд також керується статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Розкриваючи суть цього принципу у рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «ОАО «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії» (§570) Європейський суд з прав людини зазначив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, яке може трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від незаявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Stubbings and Others v. the United Kingdom), n. 51, Reports 1996- IV. Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень. Таким чином застосовуючи строки позовної давності, суд фактично забезпечує реалізацію права особи на мирне володіння майном. Посилання прокурора на те, що він звернувся з даним позовом до суду у межах строку позовної давності, оскільки про обставини набуття та відчуження земельних ділянок органам прокуратури стало відомо лише у грудні 2015 року під час вивчення Публічної кадастрової карти України спростовуються висновками суду, викладеними вище. Дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до переконання про необхідність відмови у задоволенні позову саме у зв'язку із пропуском прокурором строку позовної давності звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed