Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

14 серпня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Крім цього, зняти відповідача з реєстрації. В обґрунтування своїх вимог вказала, що їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Зеленогаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 16 червня 2009 року, належить житловий будинок [ADDRESS] . Окрім неї в будинку також зареєстрований, але не проживає її брат - [PERSON] . Відповідач з 2001 року у вказаному житловому будинку не проживає, спірним житлом не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує. Оскільки відповідач відмовляється знятися з реєстрації у добровільному порядку, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений своєчасно. Виклик відповідача здійснений в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому він вважається таким, що повідомлений судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачем не подано. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 червня 2009 року, видане виконавчим комітетом Зеленогаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області на підставі рішення виконкому Зеленогаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області 12 січня 2004 року за №4 (а.с. 24). Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 червня 2009 року № 23027607 (а.с. 25). Тобто, вищезазначений житловий будинок є особистою приватною власністю позивача. Відповідно до довідки Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 07 серпня 2019 року № 512, у вказаному житловому будинку зареєстрований, але не проживає [PERSON] (а.с. 23). Згідно з актом про непроживання від 07 серпня 2019 року [PERSON] не проживає у житловому будинку [ADDRESS] більше десяти років (а.с. 22). Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Водночас, відповідно до статей 71, 72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи вищевикладене, на підставі статей 71, 72 ЖК України, суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідача за вказаною адресою більше десяти років, тобто більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Щодо вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, то вирішення такого питання передбачено статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», і спору з цього приводу не вбачається та відповідних доказів позивачем не надано. Зазначене є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги.

Outcome: partial