Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

13 січня 2017 року [PERSON] на підставі ст. 124 Конституції України, ст. 344 ЦК України звернувся до суду і просить визнати право власності на житловий будинок (літера за планом А-1), що має коридор площею 6,4 кв.м., житлову кімнату площею 13,6 кв.м., житлову кімнату площею 13,3 кв.м., житлову кімнату площею 14,7 кв.м., кухню площею 6,9 кв.м., сарай (літера за планом Б) загальною площею 44,5 кв.м., деревяну огорожу (літера за планом 1-1), що розташовані по вул. Зелена, 36 в с. Ярославка Летичівського району Хмельницької області. В обґрунтування позову зазначається, що починаючи з 1996 року і по даний час позивач безперервно проживає в домоволодінні по вул. Зелена, 36 в с. Ярославка Летичівського району Хмельницької області. Головою домоволодіння рахувалася [PERSON], яка померла 31 березня 1999 року. З власником будинку у позивача наявні родинні відносини, проте через відсутність відповідних документів встановити факт перебування у родинних відносинах неможливо. До дня смерті власника позивач доглядав за нею, вів спільне господарство, після її смерті сплачував комунальні платежі, земельний податок та інші необхідні для утримання будинковолодіння платежі. На даний час позивач з сімєю продовжує проживати у житловому будинку, добросовісно та безперервно, відкрито користується нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, веде домашнє господарство тощо. Спадкоємців, які б претендували на спадкове майно після померлої [PERSON], немає. Позивач неодноразово звертався до органу місцевого самоврядування з приводу визнання за ним права власності на вказане будинковолодіння, однак йому було відмовлено та рекомендовано в судовому порядку визнати право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач та його представник, третя особа позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Вказали, що власник будинку [PERSON] померла, заповіт не було нею складено, вона була двоюрідною сестрою батька позивача, однак документально це неможливо довести. Померла власник будинку не була одружена, дітей не мала, запросила до себе жити їх, як молоду сімю, і вони й по даний час проживають в будинковолодінні та безперервно, відкрито користуються вказаним майном, що дає підстави для визнання за позивачем права власності на майно за набувальною давністю. Представник відповідача в судове засідання не зявився, згідно поданої заяви просять розгляд справи проводити у їх відсутність, позовні вимоги визнають. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Так, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю передбачена ст.ст. 15, 16 і ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з таким позовом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Набувальна давність - це такий спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин: наявність законного об'єкту володіння, добросовісність, відкритість, безперервність і 10 років володіння. У пунктах 9, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року розяснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК). Для встановлення чи є володіння добросовісним насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Якщо особа знала, що майно належить іншій конкретній особі і заволоділа ним, таке заволодіння не може бути добросовісним, оскільки володілець зобов'язаний був повернути безпідставно утримуване майно власнику. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. З матеріалів справи вбачається, що будинок по вул. Зелена, 36 в с. Ярославка Летичівського району Хмельницької області належить [PERSON], що підтверджується технічним паспортом від 05 липня 1989 року, свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 05 липня 1989 року. Однак, 31 березня 1999 року [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть, не розпорядившись своєю власністю, а спадкова справа після її смерті не заводилась, що підтверджується листами Летичівської державної нотаріальної контори від 16 лютого 2017 року, Хмельницького обласного державного нотаріального архіву від 14 березня 2017 року. Позивач разом із сімєю проживає з 1996 року по даний час в будинковолодінні по вул. Зелена, 36 в с. Ярославка Летичівського району Хмельницької області. Разом з тим, в розумінні ст. 344 ЦК України позивач [PERSON] не є добросовісним володільцем спірного будинковолодіння, оскільки при заволодінні нерухомим майном знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за ним права власності на це будинковолодіння за набувальною давністю.

Outcome: dismissed