Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

13 січня 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядження житловим приміщенням, та просить визнати [PERSON] таким, що втратив права користування квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є власником вказаної квартири на підставі договору дарування від 29.03.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Кулініч В.М., а відповідач, її син, значаться зареєстрованими у квартирі, що порушує її права, оскільки вона вимушена нести матеріальні витрати по оплаті квартири та комунальних платежів. Посилаючись на діюче законодавство, просить визнати відповідача втратившим право користування зазначеною квартирою. У відкрите судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, направила до суду заяву з проханням розглядати справу в її відсутності, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Проти постановлення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився за невідомих суду причин, про час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином за адресою його реєстрації, однак конверти повертаються до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦПК України), згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (що діє з 01 січня 2004 року, зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області на підставі договору дарування від 29 березня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Кулініч В.М., зареєстрованого в реєстрі за номером 8-706, на праві приватної власності належить [PERSON], право власності на вказану квартиру зареєстровано в Маріупольському бюро технічної інвентаризації від 12.04.2004 року. З акту виданого 09 грудня 2013 року головою ПП «Альянс-ГІС» вбачається, що в квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованим відповідач по даній справі [PERSON], але фактично не проживає за місцем реєстрації з грудня 2012 року, про що свідчать сусіди. Згідно з відомостями, які містяться в копії особового рахунку № 3862 у квартирі [ADDRESS] зареєстрованим [PERSON], [INFO] з 06.04.2004 року. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що знайшло своє відображення в ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Разом із тим, відповідно до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім'ї власника квартири, який не є її співвласником, на користування цим жилим приміщенням обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому жилому приміщенні. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником квартири або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, аналізуючи наведені норми діючого законодавства, враховуючи конкретні обставини даної справи, суд вважає, що позивачем надані безспірні докази, які свідчать про те, що відповідач [PERSON], як член сім'ї, без поважних причин не проживає в зазначеній квартирі з грудня 2012 року, не використовує зазначене жиле приміщення за його призначенням, не сплачує комунальні платежі, тому [PERSON] може бути визнаний таким, що втратив право користування жилою площею у квартирі [ADDRESS], що не суперечить закону та не порушує законних прав та свобод інших осіб, а тому позовні вимоги [PERSON]підлягають задоволенню.

Outcome: approved