Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

14.11.2019 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 02.08.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № М3-44, відповідно до умов якого позичальник отримав від банку кредитні кошти в розмірі 95000 доларів США кінцевим терміном повернення 01.08.2012 року. 03.08.2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язання, що витікає з кредитного договору, між банком та [PERSON] укладено договір застави автотранспорту, відповідно до якого [PERSON] передав в заставу транспортний засіб, а саме: вантажний рефрижератор «DAF 75.270», 2000 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , вантажний рефрижератор «DAF75.270», 2000 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , автомобіль марки «BMW 5281», 1997 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . 02.08.2007 року між банком та нею укладено договір поруки №М3-44. Разом з тим, [PERSON] порушуючи умови кредитного договору, свої зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 18.012.2009 року утворилась заборгованість в сумі 112483,99 доларів США. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.03.2010 року, позов банку задоволено. Звернуто стягнення на заставне майно [PERSON] - транспортні засоби, шляхом продажу автотранспорту банком конкретному покупцю з правом укладення договору купівлі-продажу від імені заставодавця. В той же час, будь-які висьмові вимоги про невиконання [PERSON] умов кредитного договору вона від банку не отримувала. При зверненні до суду 18.12.2009 року банк не звертався з позовом до неї як солідарного боржника. Таким чином, вважає такі дії банку безпідставними та необгрунтованими, а поруку припиненою з 18.06.2010 року, тобто з дати закінчення шестимісячного строку від дня звернення банку з позовом. Покликаючись на викладені обставини, просить суд визнати припиненою поруку, що виникла на підставі договору поруки №М3-44 від 02.08.2007 року, укладеного між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» з метою забезпечення виконання зобов`язань відповідно до умов кредитного договору №М3-44 від 02.08.2007 року та стягнути на її користь судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити із вказаних підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Просив суд в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. У відповідності до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). З матеріалів справи судом встановлено, що 02.08.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № М3-44, за яким останньому було надано кредит в розмірі 95000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 01.08.2012 року (а.с. 8-11). 03.08.2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язання, що витікає з кредитного договору, між банком та [PERSON] укладено договір застави автотранспорту, відповідно до якого [PERSON] передав в заставу транспортний засіб, а саме: вантажний рефрижератор «DAF 75.270», 2000 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , вантажний рефрижератор «DAF75.270», 2000 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , автомобіль марки «BMW 5281», 1997 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (а.с.13-14). 02.08.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір поруки №М3-44 (а.с. 15). Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2010 року у цивільній справі №2-2268/10 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] задоволено. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 01.11.2020 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 16.03.2010 року залишено без змін (а.с. 16-19). Крім того, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2011 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договорі №М3-44 від 02.08.2007 року станом на 14.12.2010 року у розмірі 1 105 537,58 грн. (а.с. 33-34). Із тексту цього судового рішення слідує, що заборгованість із [PERSON] та [PERSON] стягнута саме за Кредитним договором з №М3-44 від 02.08.2007 року та договором поруки № М3-44 від 02.08.2007 року, який був укладений саме із [PERSON] . Вказане рішення стронами не оскаржувалося, рішення набрало законної сили. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі №6-1199цс16 сформульована правова позиція, у якій зазначено, що відповідно до частин 1, 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов?язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов?язання не пред?явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов?язання не встановлений або встановлений моментом пред?явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред?явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України. Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень частини 4 ст. 559 ЦК України немає. Аналогічний висновок зроблено і в постановах Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 752/539/16-ц, 16 травня 2018 у справі № 317/503/16, 05 березня 2018 року у справі № 331/6384/16-ц, 21 лютого 2018 року у справі № 490/7570/15-ц, 21 лютого 2018 року у справі № 756/11318/15-ц, 28 лютого 2018 року у справі № 761/2817/16-ц. Зважаючи на те, що у розглядуваній ситуації існує рішення суду, яке набрало законної сили, яким фактично встановлена чинність поруки [PERSON] і на цій підставі стягнуто заборгованість на користь кредитора, суд приходить до висновку, що у даному випадку відсутні підстави для визнання вказаної поруки припиненою, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. ст. 15, 16, 559, 651 ЦК України,

Outcome: dismissed