Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

14.12.2021 року [PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна, а саме просить зняти арешт, що був накладений постановою ВДВС Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції АН №375621 від 20.07.2005 року на усе майно [PERSON] . В обґрунтування вимог позовної заяви зазначає, що їй випадково стало відомо, що на все належне їй на праві власності майно було накладено арешт постановою ВДВС Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції АН №375621 від 20.07.2005 року. За результатами виконавчого пошуку у автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено, що інформація стосовно виконавчого провадження, в межах виконання якого був накладений арешт відсутня та виконавчі документи, де боржником є позивач на виконанні у відділі ДВС не перебувають. Таким чином на теперішній час відсутні підстави для продовження обтяження на майно. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.07.2020 року по справі №495/1038/20 було задоволено позовні вимоги [PERSON] та знято арешт, який був накладений постановою ВДВС Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції АН №375621 від 20.07.2005 року в частині, що стосується житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Проте, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 29.09.2020 №225943763 предметом обтяження є усе майно, що належить [PERSON] . З огляду на викладене, позивач була змушена звернутися до суду із відповідним позовом про зняття арешту. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 грудня 2020 року відкрито провадження по справі, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, але на адресу суду подала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу у її відсутність. Представник відповідача - Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки (п.п.1-2 ч.3 ст.223 ЦПК України). Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.1992 року, зареєстрованого в реєстрі під номером 2-3252 належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10). За твердженням позивачки, при оформленні документів на земельну ділянку вона випадково дізналася, що на її будинок накладений арешт. 27.11.2019 року позивач звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо зняття арешту з майна. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 190830277 від 29.11.2019 року наявний запис про арешт на вищезазначене майно, накладений згідно постанови ВДВС Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції АН № 375621 від 20.07.2005 року (а.с.10). Згідно відповіді Білгород-Дністровського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 29.11.2019 року № 58297/26-15 позивачці стало відомо, що відсутня інформація стосовно виконавчого провадження, в межах якого був накладений зазначений арешт та виконавчі документи не перебували та не перебувають (а.с. 5-6). Після чого позивачка звернулася до КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації», де їй було надано копію супровідного листа від 16.11.2012 року № 03-14-53539 та постанову про зняття арешту від 16.11.2012 року (а.с. 7-8). Виходячи з вищезазначеної постанови у зв`язку з тим, що виконавче провадження щодо [PERSON] завершено, але арешт накладений при виконанні рішення суду не було знято, державний виконавець Моц В.В. виніс постанову про зняття арешту з усього майна, що належить [PERSON] . Однак, з часу винесення постанови про зняття арешту та по теперішній час будь-які реєстраційні дії щодо зняття арешту не вчинялися. 19.02.2020 року [PERSON] звернулася з позовом до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області про зняття арешту з майна. 10.07.2020 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі №495/1038/20 позовні вимоги [PERSON] були задоволені, знято арешт, який був накладений постановою ВДВС Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції АН №375621 від 20.07.2005 року в частині, що стосується житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.43-46). Проте, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 29.09.2020 №225943763 предметом обтяження є усе майно, що належить [PERSON] (а.с. 49). Позивач не є боржником за будь-якими виконавчими провадженнями та добросовісно володіє своїм майном, а існуючий арешт перешкоджає їй розпоряджатися належним їй майном. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивачки. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Outcome: approved