Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

13 жовтня 2016 року [PERSON] в інтересах своєї матері [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області з позовом до Шишацької державної нотаріальної контори, [PERSON], про визначення судом додаткового строку для прийняття спадщини. Свої вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON], яка при житті нібито склала заповіт, за яким все своє майно заповідала [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді декількох земельних ділянок на території с. Баранівка та с. Куйбишеве Шишацького району Полтавської області. В 2011 році [PERSON] пообіцяла [PERSON], що спадщина буде поділена між ними добровільно, але своєї обіцянки де дотрималась. [PERSON] в інтересах своєї матері [PERSON] декілька разів зверталась до нотаріуса, як в усній, так і в письмовій формі із заявами про розподіл спадщини після смерті матері, але їй було рекомендовано звернутись до суду з питання визнання заповіту недійсним. Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2015 року заповіт від імені [PERSON] та Державні акти на право приватної власності на землю визнані недійсними. 24 червня 2014 року позивач отримала відповідь з Шишацької державної нотаріальної контори з рекомендацією звернутись до суду про поновлення строку на прийняття спадщини. Позивач вважає, що визначений ст. 1270 ЦК України строк звернення до нотаріальної контори пропущений нею по поважній причині, оскільки вона є особою похилого віку, хворіє, прикута до ліжка, а також в зв'язку з тим, що [PERSON] ввела її в оману, пообіцявши розділити спадщину добровільно. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що спадщина не була вчасно прийнята її матір'ю [PERSON] через наявність ряду хронічних хвороб, що ускладнювали її пересування та заважали дістатись до нотаріальної контори. Крім того мати була введена в оману відповідачем [PERSON], яка в 2010 та 2011 роках обіцяла поділити всю спадщину порівну. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Василенко А.П. проти позову заперечували з огляду на його безпідставність. Зазначили, що у позивача не було серйозних перешкод для вчасного подання заяви про прийняття спадщини. В.о. завідувача Шишацькою державною нотаріальною конторою Асанова Р.Ш. до суду не з'явилась, надіслала письмові заперечення в яких зазначила, що нотаріальна контора не повинна залучатись відповідачем або третьою особою у справі оскільки цивільний спір виник між спадкоємцями. У задоволенні позову просила відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши та оцінивши наявні докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні юридичні факти та супроводжуючі їх правовідносини. З рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 січня 2016 року, яке на даний час є остаточним, а отже встановлені у ньому факти відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України доказування не потребують, судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], яка являлась матір'ю [PERSON] та [PERSON] (а.с. 95-97). За життя, а саме 18 грудня 2007 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповідала [PERSON] Остання прийняла спадщину після померлої матері шляхом подання заяви до нотаріальної контори, отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК). Частиною 1 ст.1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону З вищевказаного судового рішення, а також з пояснень представника позивача [PERSON] встановлено, що донька спадкодавця [PERSON] на момент відкриття спадщини була непрацездатною, як особа, що досягла пенсійного віку, визначеного ст. 26 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а отже мала право на обов'язкову частку у спадщині своєї померлої матері [PERSON] незалежно від наявності заповіту чи його змісту. Згідно ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. З рішення апеляційного суду Полтавської області від 12 січня 2016 року, а також з пояснень учасників судового розгляду, судом встановлено, що [PERSON] разом з [PERSON] на момент смерті останньої не проживали. У встановленому законом порядку спадщину [PERSON] не прийняла. За письмовою згодою спадкоємця [PERSON] на подання заяви про прийняття спадщини в порядку ч.2 ст. 1272 ЦК України [PERSON] не зверталась, що визнається сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно роз'яснень, які містяться у абзаці 6 п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідної правової позиції дотримується також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Так, у п.2 інформаційного листа № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», адресованого головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, АР Крим Вищий спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Неможливість вчасного прийняття спадщини позивачем мотивовано нею та її представником похилим віком [PERSON], наявністю у неї ряду хронічних захворювань опорно-рухового апарату, що ускладнюють її переміщення, але не унеможливлюють його. З пояснень представника позивача [PERSON] встановлено, що її мати [PERSON], хоча і має ряд хвороб, але до ліжка не прикута, інвалідом будь якої групи не являється, за кордон з часу відкриття спадщини не виїжджала. Згідно довідки Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області від 71 від 12 лютого 2016 року [PERSON] з 22.03.2009 по теперішній час зареєстрована та проживає в [ADDRESS] та за цей час за межі села на тривалий час не виїжджала (а.с.98). Доводи представника позивача про те, що спадщина не була вчасно прийнята її матір'ю [PERSON] також з причин введення її в оману відповідачем [PERSON] яка, нібито, обіцяла розділити спадщину між вказаними особами порівну, суд до уваги не бере оскільки з пояснень самої [PERSON] вбачається, що такі обіцянки вперше надійшли від [PERSON] в квітні 2010 року тобто більше ніж через рік після відкриття спадщини, а отже на причину пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини вони вплинути не могли. Не приймає до уваги суд і доводи позовної заяви про те, що рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2015 року заповіт від імені [PERSON], а також видані на його підставі на ім'я [PERSON] Державні акти про право власності на землю скасовані, оскільки вказане рішення не набрало законної сили та було скасовано рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 січня 2016 року, яке на даний час є остаточним. Крім того, як вже зазначалось судом, наявність чи відсутність заповіту [PERSON] на ім'я [PERSON] не створювала перешкод для прийняття спадщини [PERSON], оскільки вона відповідно до вимог ч. 1 ст.1241 ЦК України мала право на обов'язкову частку у спадщині не залежно від змісту заповіту. Незважаючи на визначений ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування, позивачем та її представником не надано жодних належних доказів, які б підтверджували наявність об'єктивних, дійсно непереборних та істотних труднощів, що унеможливлювали своєчасне подання позивачем заяви нотаріусу про прийняття спадщини. Наведені позивачем та її представником причини пропуску строку для прийняття спадщини, визначеного ч.1 ст. 1270 ЦК України, як-то похилий вік та поганий стан здоров'я спадкоємця [PERSON], введення її в оману іншим спадкоємцем [PERSON] з приводу розподілу спадщини, суд не вважає поважними, а тому приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Документально підтверджені у справі судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору, суд,

Outcome: dismissed