Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

14 березня 2014 року позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 27.10.2006 року у розмірі 14 079,29 грн., а також судові витрати у розмірі 243,60 грн. В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 27.10.2006 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] \~було укладено кредитний договір №б/н. Відповідно до кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 10 000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. В порушення умов кредитного договору, відповідач не виконує свої зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого, утворилась заборгованість відповідача, яка станом на 31.12.2013 року складає 19 462,61 грн., з яких: заборгованість за кредитом 5 092,64 грн.; заборгованість по процентам за користуванням кредитом 11 312,31 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 3 057,66 грн. Крім того, судовим наказом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2008 року з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто 6\~529,95 грн., тобто різниця заборгованості становить -12 932,66 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 646,63 грн., а всього 14\~079,29 грн. Враховуючи викладене, позивач змушений звернутись до суду. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та справу розглядати без його участі. Відповідач у судовому засіданні надала суду заяву в якій позовні вимоги не визнала, просила застосувати строк позовної давності, зазначивши, що відповідно до п. 9.12 умов та правил надання банківських послуг, які разом із заявою відповідача складають договір, він діє 12 місяців з дня його підписання. Термін повернення кредиту відповідає строку дії картки. Вона користувалася наданим кредитним лімітом, що підтверджується наданою позивачем випискою по картковому рахунку. Згідно п.3.1.1. та п.5.4. Правил користування кредитною карткою на якій вказаний граничний термін її дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення відсотків по кредиту визначений місячними платежами, а строк погашення кредиту в повному об'ємі-останнім днем місяця, який вказаний на картці (поле MONTH). Строк дії кредитного договору № б/н від 27.10.2006 року закінчився 27.10.2008 року, тому вважає, що позовна давність за даним договором сплинула 27.10.2011 року. Позивач звернувся до суду 14.03.2014 р Відповідач вважає заявлені позивачем вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Також, вважає, що пред'явлення в 2008 році позивачем до суду заяви про видачу наказу, і яким прийнято рішення про стягнення сум, відбулося переривання позовної давності. Разом з тим саме з цього часу розпочався новий перебіг позовної давності за вимогами про стягнення сум за Договором. Крім того,останній платіж по погашенню відповідач здійснив 23.12.2008 р. (50,00 грн.) Представник відповідача надав суду письмові пояснення в яких просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що судовим наказом від 25.09.2008 р. стягнуто з відповідача в порядку ст.1050 ЦК України достроково заборгованість по кредиту в розмірі 6 529,95 грн. Позивач намагався вдруге стягнути тіло кредиту в сумі 5 092,64 грн. Суд не звернув увагу на те, що цим же судовим наказом від 25.09.2008 р. стягнуто в порядку ст. 1050 ЦК України достроково заборгованість по кредиту в розмірі 6 529,95 грн. Заочним рішенням Красногвардійського районного суду [PERSON] від 13.06.2014 р. вдруге стягнуто тіло кредиту в сумі 5 092,64 грн. Таким чином,в порушення вимог ст. 61 Конституції України може мати місце подвійне стягнення сум з відповідача на користь Позивача. Вважає, що внаслідок застосування позивачем механізму дострокового повернення кредитних коштів, шляхом отримання судового наказу, в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України, строк виконання кредитного зобов'язання був змінений в односторонньому порядку, в силу ч. 3 ст. 651 ЦК України з боку кредитора була відмова від договору. При цьому посилався на практику ВСУ (Постанова від 29.01.2014 р. № 6-155цс13) та ухвали ВССУ від 17.09.2014 р. №6-25812СВІ4, від 27.09.2014 р. № 6-26320св14, від 15.10.2014 р. № 6-18497св14, від 02.07.2014 р. № 6-11409свІ4, від 20.05.2015 р. №6-6222св15, в яких зазначено наступне. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, які не виконані боржником не звільняє останнього від відповідальності, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України. Тобто, з наведених розяснень п.17 Постанови, суд повинен врахувати та встановивши, що судовим рішенням з відповідача заборгованість за тілом кредиту була стягнута в повному обсязі, не діють кредитні правовідносини в подальшому та відсутнє у банку право на нарахування відсотків. Із ухваленого судового наказу про дострокове задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата та нарахування відсотків. Отже, внаслідок застосування позивачем механізму дострокового повернення кредитних грошових коштів шляхом звернення в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України з позовними вимогами до суду з заявою про видачу наказу, строк виконання кредитного зобов'язання був змінений. Також просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 27 жовтня 2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 10\~000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 11). Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобовязана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка не виконала умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснювала належним чином, чим порушила зобовязання, щодо щомісячної сплати кредитних коштів та процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось умовами та правилами надання банківських послуг. Згідно виписки від 11.10.2016 року по рахунку кредитної картки № 4149605335235933 відкритої на імя [PERSON] (а.с. 56-66), останній платіж відповідачем було здійснено 23 грудня 2008 року у розмірі 50,00 грн. (а.с. 63). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. У звязку з невиконанням кредитних зобовязань, станом на 31 грудня 2013 року заборгованість відповідачки перед банком становить 19\~462,61 грн., з яких: заборгованість за кредитом 5 092,64 грн.; заборгованість по процентам за користуванням кредитом 11 312,31 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 3 057,66 грн., сума за кредитом, стягнута судовим наказом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2008 року з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 6\~529,95 грн., тобто різниця заборгованості становить 12 932,66 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 646,63 грн., а всього 14 079,29 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 7-10). Також слід зазначити, що судовим наказом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 2н-1660/2008 від 25 вересня 2008 року, з відповідачки вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 6\~529,95 грн.(а.с.6). За таких обставин слід дійти висновку, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідача за тілом кредиту у розмірі 5 092,64 грн. задоволенню не підлягають, оскільки з цих правовідносин між сторонами вже є рішення суду, оскільки у випадку стягнення такої заборгованості це призведе до подвійної відповідальності відповідача. Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 11 312,31 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 3 057,66 грн., то дані вимоги також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи 27.10.2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір № б/н відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 10\~000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно умов вказаного договору, строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії платіжної картки. Згідно листа ПАТ КБ «Приватбанк» від 19.12.2016 року встановлено, що строк дії платіжної картки № 4149605335235933 відкритої на імя [PERSON] становить до листопада 2009 року (а.с. 116). Вказаний факт підтверджується також копією самої кредитної картки № 4149605335235933, на якій міститься інформація щодо строку її дії (зворот. бік а.с. 116). Щодо строку дії кредитної картки суд вважає за необхідне навести судову практику Верховного суду України з цього питання. Так, згідно правової позиції Верховного Суду України висловленої у Постанові № 6-103цс14 від 24.09.2014 року надано розяснення, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі останнім днем місяця, указаного на картці. За таких обставин слід дійти висновку, що термін дії кредитної картки № 4149605335235933 відкритої на імя [PERSON] становить до останнього дня листопада місяця 2009 року, тобто до 30 листопада 2009 року. Позивач з даною позовною заявою звернувся до суду лише 14 березня 2014 року, у звязку з чим строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за процентами, нарахованими до закінчення строку дії кредитного договору та комісії за користування кредитними коштами, а саме до 30 листопада 2009 року, сплинув 30 листопада 2012 року. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується вимог щодо стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом та комісії за користування кредитними коштами станом на 31 грудня 2013 року, тобто після закінчення строку дії платіжної картки, то дані вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки в даному випадку закінчення строку дії договору співпадає зі строком дії платіжної картки, а саме 30 листопада 2009, а позивач не вправі нараховувати після цього терміну проценти чи комісію за користування кредитом та звертатися з позовом щодо їх стягнення. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Також, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, (тобто в даному випадку до 30.11.2009 року), вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Саме такого\~\~висновку\~\~дійшов\~\~Верховний Суд України в\~постанові\~№ 6-116цс13 від\~06 листопада 2013 року у справі за позовом\~\~Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким грошовим зобовязанням передбаченим даним договором більш як на 120 днів, Клієнт зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми. Як вбачається з матеріалів справи, порушення строків платежів відповідачкою було допущено ще у 2008 році, у звязку з чим позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості. Згідно вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідності до ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки про порушення свого права позивач дізнався ще у 2008 році, а позовні вимоги про стягнення штрафів були подані до суду лише 14.03.2014 року, то суд вважає що в задоволенні даних вимог також необхідно відмовити, у звязку зі спливом строку позовної давності щодо стягнення штрафу. Слід також зазначити, що відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Суд враховує, що згідно статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до боржника вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобовязання або у звязку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково, у тому числі шляхом звернення до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості. За таких обставин слід дійти висновку, що звернувшись у 2008 році до суду з заявою про видачу судового наказу, та предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й міг предявити позов до боржника у будь-який час після цього, починаючи від дати порушення позичальником строків щодо повернення кредиту. У такому випадку, звернення до суду зі спливом строків позовної давності, після того, як кредитор вже скористався своїм правом на дострокове стягнення кредиту звернувшись до суду з заявою про видачу судового наказу, є підставою для відмови у позові. Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст.1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що у задоволені позовних вимог позивачу відмовлено, судові витрати по справі слід віднести на сторону позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed