Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

14 серпня 2017 року [PERSON] звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], за участю третьої особи - Центрально-Міського районного відділу в м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позивач у позовній заяві, як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог покликається на наступні обставини: вона є власницею будинку [ADDRESS]. За вказаною адресою з 10 березня 2006 року разом із нею прописаний відповідач. [PERSON] тривалий час мешкав за вказаною адресою, так як перебував у зареєстрованому шлюбі із її донькою. 07 квітня 2010 року її донька розлучилася з відповідачем та одразу після розлучення він зібрав свої речі та пішов. На підставі наведеного просить позовні вимоги задоволити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився повторно і про причини своєї неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи без участі відповідача чи відкладення розгляду справи до суду від останнього не надходило. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Зважаючи на повторну неявку відповідача та подане позивачем клопотання щодо слухання справи за наявними у ній матеріалами, суд вважає, що існує достатньо підстав визначених ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, для проведення судового розгляду справи, без участі відповідача, за наявними у ній доказами та ухвалення за його результатом заочного рішення, відповідно до ст. 282 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, повно та всебічно дослідивши всі докази у справі у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: Так, з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» №9817696 від 13.02.2006, вбачається, що [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS] (а.с.5). Як вбачається з технічного паспорту, право власності на спірне домоволодіння мають два господарі, кожному з них належить по 1/2 частині, загальна площа житлового будинку А-1 складає 93,4 кв.м, з якої по кв. 2 загальна площа складає 52,3 кв.м (а.с.29-32). Разом із тим, з копії домової книги для прописки громадян, які мешкають у будинку [ADDRESS], яку розпочато 12.03.1981 року вбачається, що [PERSON], [INFO], з 10 березня 2006 року зареєстрований за вказаною адресою (а.с.33-35). Крім того, як стверджується довідками, виданими головою квартального комітету №14 виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 15.09.2016 та від 27.07.2017, [PERSON], 1980 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS], проте за вказаною адресою не проживає (а.с.9-10). Вказане підтверджується і письмовими поясненнями сусідів (а.с.9-10 зворотній бік). Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями ЦК України, що регулюють питання права власності на нерухомість та його захисту. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Вимогами ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів своєї сім'ї. Крім того, ст. 150 ЖК України передбачено, що власник майна має право користуватися будинком для особистого проживання і проживання членів його родини, а також має право розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом: у тому числі продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом, угоди. За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи досліджені докази, суд дійшов висновку, що під час розгляду справи знайшов підтвердження той факт, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак не мешкає за вказаною адресою понад десять років. Отже, виходячи з викладеного суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] являли собою вимоги нематеріального характеру, тому з огляду на вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору, що покладаються на відповідача та стягуються до Державного бюджету України, мають складати 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, тобто 640 грн., оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» станом на 1 січня поточного року встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на рівні 1600 грн.

Outcome: approved