Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

13.08.2021 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком по [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 12 січня 2001 року він уклав договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] та став єдиним власником цього будинку. Відповідач по справі це його син, а тому за його проханням, він дав дозвіл на реєстрацію в його будинку. В січні 2019 року відповідач виїхав на постійне місце проживання в місто Київ та обіцяв виписатися протягом місяця з вказаного житлового будинку. [PERSON] декілька місяців телефонував йому та просив приїхати і виписатися із спірного будинку, але відповідач його поставив до відома, що має великі борги перед жителями їхнього села і більше в спірний будинок не приїде, і просив щоб він його виписав самостійно. Пройшло більше одного року, а відповідач зовсім не телефонує та змінив номер телефону. Позивач чекав і вирішив звернутися до суду, так як через прописану особу не може отримати субсидію, щоб зимою опалити будинок. Відповідач по даній справі, в даний час, не відомо де проживає, оскільки зв`язки з ним припинилися, телефонні дані, паспортні дані та електронна адреса позивачу не відомі. Таким чином відповідач по даній справі в спірному житловому будинку не проживає з січня 2019 року до теперішнього часу і особистих його речей в зазначеному будинку не має, про що свідчить акт, складений Довгопристанським старостинським округом Синюхинобрідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області про непроживання відповідача з січня 2019 року до теперішнього часу. [PERSON] не несе витрати по утриманню будинку, не бере участі у спільному побуті. Таким чином, відповідач втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] на підставі його відсутності більше ніж один рік. Відповідач не має жодних претензій. На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи оповіщений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, через оголошення на веб-порталі судової влади України. Заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відзив на позов не надав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.2001 р., посвідченого державним нотаріусом другої Первомайської держнотконтори Мовчан С.В., реєстровий номер 47. Згідно довідки Синюхино-Брідської сільської ради № 145 від 17.08.2021 р. та копії будинкової книги відомо, що за даною адресою зареєстрований син позивача [PERSON] , [INFO] , який там фактично не проживає з січня 2019 року, що підтверджується актом про не проживання № 195 від 12.05.2021 р. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно із ст.ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Згідно ст. 405 ЦК України при відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом. Реєстрація відповідача у будинку є перешкодою власнику у повному здійсненні права власності. В зв`язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач з січня 2019 року не проживає в будинку [ADDRESS] , з даного житла добровільно вибув в інше житло, то суд вважає, що він вважається таким, що втратив право користування ним.

Outcome: approved