Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

14 вересня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], у тому числі як законного представника малолітнього [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом визнання такими, що втратили право користування квартирою № [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2018 року у справі № 490/9315/16-ц визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 21 липня 2014 року, скасовано запис про реєстрацію права власності останнього у Державному реєстрі речових прав на нерухоме та витребувано спірну квартиру з чужого незаконного володіння [PERSON] у власність [PERSON]. На час звернення з вказаним позовом до суду, позивач є власником вищевказаного нерухомого майна, однак не може ним розпоряджатися через державну реєстрацію відповідачів у квартирі [ADDRESS]. Відповідачі ніколи фактично не мешкали у квартирі [ADDRESS], однак з місця реєстрації за вказаною адресою добровільно не знімаються. Вважає, що реєстрація місця проживання відповідачів порушує її права, як власника квартири та обмежує її право на вільне розпорядження майном. Відповідачі [PERSON], у тому числі як законний представник малолітнього [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзиви на позов не подали. Відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача у судовому засіданні заявив, що не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно положень статті 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши вступне слово представника позивача, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2004 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н.П. та зареєстровано в реєстрі за № 6840, [PERSON] є власником однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2018 року у справі № 490/9315/16-ц, яке набрало законної сили 24 липня 2018 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 21 липня 2014 року між [PERSON], як продавцем та [PERSON], як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 898; скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № [NUMBER] від 21 липня 2014 року про реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON]; витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] у власність [PERSON]. Відповідно до змісту мотивувальної частини зазначеного судового рішення, 20 червня 2014 року за довіреністю № 456, посвідченою приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] уповноважила [PERSON] на представництво її інтересів з питань, пов'язаних з підготовкою документів та продажем належної їй на праві власності квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу від 21 липня 2014 року за реєстровим номером 898, зазначена квартира була продана [PERSON] [PERSON]. Головним управлінням національної поліції в Миколаївській області 09 серпня 2014 року порушено кримінальне провадження № 1201415002000473 за фактом незаконного заволодіння шляхом шахрайства належною на праві приватної власності [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS]. У межах даного кримінального провадження проведено почеркознавчі експертизи та висновками експертів № 2073 від 26 січня 2015 року, № 464 від 08 квітня 2016 року встановлено, що рукописні записи «Безусяк Валентина Петрівна» та підписи у вищевказаних довіреності та договорі виконані не [PERSON]. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2018 року у справі № 490/9315/16-ц встановлено, що [PERSON] не підписувала зазначені вище довіреність та договір купівлі-продажу. Крім того, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2018 року у справі № 490/9315/16-ц встановлено, що 24 липня 2014 року за договором дарування № 921, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г., [PERSON] подарував спірну квартиру своїй доньці [PERSON]. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER] від 30 серпня 2018 року, за [PERSON] 22 серпня 2018 року зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] (номер запису [NUMBER]). Відповідно до довідки № 1176 від 30 серпня 2018 року, наданої товариством з обмеженою відповідальністю ЖЕК «Забота», [PERSON] мешкає в однокімнатній квартирі [ADDRESS], у якій займає одну кімнату площею 16 кв. м. У вказаній квартирі з 15 серпня 2014 року зареєстровано [PERSON] [INFO], її сина [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які не перебувають у родинних відносинах з позивачем. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г. 21 вересня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1291, [PERSON] прийняла у спадщину після смерті [INFO] року [PERSON] цілий житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями і спорудами № [ADDRESS]. Згідно довідки житлово-експлуатаційної контори № 7 від 24 травня 2016 року, [PERSON] є колишньою дружиною померлого [PERSON] та з 14 грудня 2010 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний їх зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. У разі припинення права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз'яснень, викладених у пунктах 34, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється у тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно частини 3 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідачів , які ніколи не були та не є членами сім'ї власника спірного житла, такими, що втратили право користування квартирою № [ADDRESS]. Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до частини 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги, укладений 07 серпня 2018 року з адвокатом Чебаном В.О., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 756 від 06 березня 2012 року, ордер серії [NUMBER] від 12 вересня 2018 року та квитанцію до прибуткового касового ордера № 203 від 20 серпня 2018 року про оплату позивачем вказаних послуг у сумі 7 650,00 грн. До позову долучено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 7 650,00 грн. складаються з наступного: зустрічі, консультації клієнта, узгодження правової позиції - 850,00 грн., вивчення судової практики з аналогічних спорів - 1700,00 грн., копіювання та друк документів, оплата судового збору в банку - 850,00 грн., написання позову - 2550,00 грн., участь у судових засіданнях - 1700,00 грн. Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню, суд дійшов висновку про недотримання представником позивача вимог частини 4 статті 137 ЦПК України щодо детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, внаслідок чого вважає за можливе зменшити розмір стягуваних витрат до 2500,00 грн. Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. За такого, з відповідачів пропорційно підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений нею при поданні позову в сумі 704,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved