Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

14 липня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування збитків. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності у рівних частках належить йому, відповідачам, а також [PERSON] . Фактично у вказані квартирі проживає позивач, а відповідачі мешкають за іншою адресою. При цьому відповідачі жодної участі в утриманні власності не приймають, комунальні послуги не сплачують. За період з 01.07.20217 по 01.06.2020 позивачем було сплачено комунальні послуги у загальній сумі 25082,21 гривень. Таким чином, вважає, що відповідачі мають відшкодувати на його користь 50 % вказаної суми, що відповідатиме розміру частки у праві спільної часткової власності на житло, тобто 12541,10 гривень. Просив стягнути з відповідачів на свою користь вказану суму, а також відшкодувати понесені витрати на оплату судового збору у сумі 840,40 гривень та на правничу допомогу у сумі 1500,00 гривень. Відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 липня 2020 року справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи у встановленому порядку повідомленими про час і місце розгляду справи, відзиву на пред`явлений позов, як і будь-яких інших заяв чи клопотань по суті справи, потворно не надали з невідомих причин. За наведених обставин суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України, та доходить до наступних висновків. Матеріалами встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності у рівних частках по 1/4 частки кожному належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] . За інформацією, наданої Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 20.07.2020, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є зареєстрованими у вказаному помешканні. Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічні положення наведені за змістом ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України. Згідно із ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду права, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі N 521/3743/17-ц (провадження N 61-26462св18). Як вбачається з наданої стороною позивача низки платіжних документів, у період з 01.07.2017 по 01.06.2020 ним були понесені витрати на оплату послуг з вивезення твердих побутових відходів у сумі 2009,37 гривень; послуг на утримання будинку та прибудинкової території у сумі 8826,40 гривень; послуг централізованого опалення - 14246,44 гривень, а разом у вказаний період 25082,21 гривень. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , не надавши відзиву на пред`явлений позов, не побажали реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання фінансового обов`язку, пов`язаного із утриманням належного майна, а отже не оспорюють наведених обставин. Таким чином суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та вважає необхідним стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати на утримання майна у сумі по 6270,55 гривень з кожного, що відповідає розміру їх часток у праві спільної часткової власності на житло (25082,21/4). Крім того, у відповідності до положень ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує у рівних частках з відповідачів на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у розмірі 840,80 гривень. Що стосується відшкодування за рахунок відповідачів заявлених витрат на правничу допомогу в сумі 1500,00 гривень, то у цій частині позову суд вважає необхідним відмовити, оскільки жодних доказів на підтвердження їх здійснення позивачем в ході розгляду справи надано не було. На підставі викладеного та

Outcome: partial