Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

13 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 09 серпня 2003 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу дітей не мають. Спільне життя у них з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, довгий час небажання народити дитину, постійні сварки, марнотратство та розгульний спосіб життя відповідача. Відповідач постійно предявляє йому необґрунтовані претензії, що робить спільне життя нестерпним. Між ними втрачені всі духовні та фізичні звязки. Він вважає, що збереження сімї неможливо і суперечить їх інтересам, крім того він бажає в подальшому створити нову сімю. Тому він просив їх шлюб розірвати. Позивач в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав, надавши аналогічні пояснення та додав, що вони вже 2 місяці не проживають разом. В подальшому позивач в судове засідання не зявився, але від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.22/. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та просила надати сторонам строку для примирення. В подальшому, після наданого судом строку для примирення, відповідач в судове засідання не зявилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позов визнає /а.с.23/. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 09 серпня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Красноокнянського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №18 /а.с.4/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, більше двох місяців проживають окремо. Сторонам надавався строк для примирення, однак примирення між ними не відбулося. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати.

Outcome: approved