Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

14.10.2013 року до Краматорського міського суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 13.11.2013 року судом ухвалено заочне рішення. 09.12.2013 року заочне рішення скасовано. 18.12.2013 року позивачем позовні вимоги збільшено. Із позову вбачається, що 01.12.2010 року, [PERSON], погодившись зі своєю дружиною [PERSON] отримав від позивача позику, а саме грошові кошти у сумі 252000 грн, які відповідач зобов'язався повернути до 20.12.2010 року, що підтверджується розпискою, наданою відповідачем. 31.12.2010 року, позивач частково отримав грошові кошти у сумі 25000 грн. У вищевказаний строк (20.12.2010 року) відповідач на порушення своїх договірних зобов'язань позику не повернув. На прохання позивача про добровільну сплату заборгованості ніяким чином не прореагував, в усній формі відмовився сплатити заборгованість. Таким чином, борг підтверджується розпискою відповідача та розпискою позивача від 31.12.2010 року про часткове отримання грошових коштів. Залишок неповернутої грошової суми складає: 227000 грн. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми. Позивач просить стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] суму боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 235626 грн, три проценти річних від простроченої суми 18713,50 грн, а всього 254339,50 грн. а також пеню за кожен день прострочення у розмірі 149820 грн, а також судовий збір. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Наполягав на тому, що відповідачка [PERSON] знала про борг чоловіка, тому що коли він просив зайняти гроші вона знаходилась поруч, а потім коли [PERSON], не повертав гроші, він дзвонив його дружині і просив щоб вона переказала про борг. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що він дійсно брав гроші у [PERSON], але не однією сумою, а два рази і гроші йому передавав не позивач, а його співмешканка [PERSON] у своєму службовому кабінеті. Гроші він отримував навесні 2010 року, а розписку писав тільки у грудні 2010 року. Грошові кошти він брав не для себе, а разом з [PERSON] та [PERSON] вирішили зайнятися бізнесом. Після того як він отримував гроші від [PERSON], одразу передав їх [PERSON], але останній йому їх не повернув. У грудні 2010 року він віддав [PERSON] в рахунок погашення боргу 25 тис грн. Його дружина про гроші, які давав позивач та про сумісний бізнес нічого не знала. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивача декілька разів бачила, вони спілкувалися родинами. Про то, що її чоловік винен гроші позивачу вона дізналася після винесення заочного рішення. Їй ніхто не телефонував, повернути борги чоловіка не просив, ніякої розмови у її присутності про сумісний бізнес між [PERSON] та її чоловіком не чула. Свідок [PERSON] пояснила, що родину [PERSON] знає давно, вони дружили родинами. У 2010 році, [PERSON] вирішив зайнятися бізнесом і для цього у її цивільного чоловіка попросив у борг 252 тис грн., це відбувалося у відповідачів дома. Позивач погодився і через деякій час вона у своєму службовому кабінеті віддала [PERSON] гроші. Розписку він написав пізніше. Ніяким бізнесом її цивільний чоловік ані з [PERSON] ані з [PERSON] займатися не збирався, тому що у нього вже був бізнес. Про те, що відповідач поверне борг не було сумніву, тому що раніше, коли вона працювала у банку у 2006 році, він откривав на своє ім'я депозит у розмірі 10 млн грн. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін вважає, що позов підлягає задоволенню частково. У відповідності до ст. 1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ. Який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено наслідки порушення договору позичальником, а саме, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до правових позицій (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63 цс 13) письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно ст..625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. А також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розписки, [PERSON] власноруч зобов'язалася повернути [PERSON] в строк до 20.12.2010 252000 грн.(а.с.6). Як вбачається з розписки, [PERSON] отримав від [PERSON] в рахунок боргу 25000 грн, 31.12.2010 року.(а.с.5). Суд не бере до уваги доводи відповідача, що гроші він отримував не для особистих потреб, а для ведення сумісного бізнесу з відповідачем тому що це є лише припущення і не чім не підтверджуються, а також не має об'єктивного значення для вирішення вказаного спору. Згідно ст..205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з вимог ст..208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Так в судовому засіданні достовірно встановлено і не оспорюється відповідачем [PERSON], що позивач передав йому гроші у розмірі 252000 грн, про що склав розписку. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала, що гроші в сумі 252000 грн відповідач брав у борг з її згоди, вона підпису в розписці не ставила, про її існування дізналася лише із заочного рішення. Суд не бере до уваги пояснення позивача та свідка [PERSON] про те що відповідачка знала про існування боргу, тому що в її присутності відповідач просив у позивача борг, на підставі того що прохання взяти у борг, ще не означає існування самої передачі грошей, при якому відповідачка присутня не була. Суд вважає, що сума правочину перевищує розмір двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тому укладений в письмовій формі, а тому потребує письмової згоди одного з подружжя. Таким чином суд приходить до висновку, що позивач не довів, що відповідач [PERSON] брав гроші у борг із згоди відповідачки [PERSON], тому позов підлягає задоволенню частково, а саме про стягнення суми боргу по розписці з відповідача [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу згідно розписки підлягають задоволенню, та вважає за необхідне стягнути з [PERSON] у розмірі неповернутої суми, а саме (252000 - 25000= 227000).грн. Також суд вважає вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів індексу інфляції доведеними, та такими що підлягають стягненню, а саме в розмірі, 8626 грн інфляційні витрати. Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 18713,50 грн, то суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити, тому що ст. 625 ЦК України чітко вказує, що підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Як вбачається із розписки, в ній встановлений порядок сплати процентів, а саме 2% на місяць на суму залишку, тому саме ці відсотки повинні бути стягненні з відповідача. Так сума боргу складає 227000 грн за період з січня 2011 року та на час позовної заяви до суду, а саме 149820 грн. Позовні вимоги позивача про стягнення неустойки у розмірі 149820 грн задоволенню не підлягають, отже, позивач просить застосувати до відповідача подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й теж саме порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить ст.550 ЦК України, ст.509 ч.3 ЦК України та ч. 1 ст. 61 Конституції України, згідно з якими ніхто не може двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості й у цій частині позову необхідно відмовити. Таким чином, суд прийшов до висновку, про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] неповернуту суму грошей згідно розписці у розмірі 227000 грн, інфляційні витрати у розмірі 8626 грн та відсотки за користування згідно розписки у розмірі 149820 грн, а всього 385446 грн. Згідно ст.88 ЦПК стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір, пропорційно задоволених вимог, але на підставі ЗУ «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру складає не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, а саме 3654 грн, тому саме цю суму слід стягнути. На підставі викладено,

Outcome: partial