Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-02 00:00:00

13.11.2017 року до суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просила стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти, на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що сторони з 27.12.2003 року перебувають у шлюбі. Відповідач усиновив дитину позивача на підставі рішення суду та офіційно зареєстрований як батько дитини. Дитина мешкає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач власними силами намагається матеріально забезпечити дитину, відповідач від виконання свого обов'язку по утриманню дитини ухиляється. На момент звернення до суду згоди між сторонами по справі щодо способу виконання відповідачем свого обов'язку з утримання дитини не досягнуто. При цьому позивачу відомо, що відповідач має офіційну роботу, у зв'язку з чим вона бажає утримувати з нього саме частину його щомісячного доходу на утримання дитини. Ухвалою судді від 24.01.2018 року провадження по справі було відкрито (а.с.12). Ухвалою суду від 19.02.2018 року розгляд справи було відкладено через неявку сторін по справі, визначено новий час та дату судового засідання (а.с.21). У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, вказаних у позові та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, відповідач пояснив свою позицію тим, що дитина його не визнає, він не є його біологічним батьком, наразі у нього фактично склалася інша сім`я, в якій він утримує двох інших неповнолітніх дітей, а тому немає підстав для стягнення з нього аліментів. Вислухавши сторони та їх представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі, виходячи з наступного. Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 14.05.2004 року, яке 14.06.2004 року набрало законної сили, відповідач був визнаний усиновлювачем [PERSON], [INFO], у зв'язку з чим в актовий запис про народження дитини були внесені зміни, а саме зазначено прізвище дитини «[INFO]», по-батькові «[INFO]» (а.с.31). Таким чином, відповідно до вимог ст.232 СК України, він є батьком дитини з усіма правовими наслідками вказаного статусу. 27.12.2003 року між сторонами був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] зареєстрований Одноробівської Першою сільською радою Золочівського району Харківської області (актовий запис №2)(а.с.6). Доказів розірвання шлюбу, про що вказував відповідач під час судового розгляду, суду в порушення вимог ст.81 ЦПК України надано не було, а тому суд вказаний факт не встановлює. Неповнолітній [PERSON] зареєстрований разом з позивачем по справі, що підтверджується довідкою №797 від 18.10.2017 року, виданої виконавчим комітетом Одноробівської Першої сільської ради Золочівського району Харківської області (а.с.9). Відповідач по справі в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини на момент пред`явлення позову та на даний час не надає. При цьому суд виходить з того, що обов'язок по доказуванню надання допомоги на дітей держава покладає в такій категорії справ саме на відповідача, який жодних доказів надання такої допомоги суду не надав, а тому суд вважає, що відповідач належним чином свої батьківські обов'язки в цій частині не виконує, у зв'язку з чим позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню. 17.05.2017 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08.07.2017 року, і яким було змінено філософію стягнення аліментів та розширено права одержувача аліментів як щодо зміни способу стягнення аліментів, так і щодо спрощення процедур такого стягнення. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. На підставі ч.1 та ч.5 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. На підставі ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3.1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3.2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, вимоги позивача співпадають з мінімальними вимогами щодо розміру аліментів на неповнолітню дитину, які висуває діюче законодавство, окрім максимального розміру аліментів, які можуть стягуватися з відповідача, однак вказаний факт, на думку суду, жодних обмежень прав відповідача не несе, оскільки він в будь-який час може пред'явити відповідний позов про зменшення розміру аліментів, якщо сума платежів з його боку складе більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. Тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону та принципу справедливості та розумності. На підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору у всіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, а відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, визначеному КМУ. До цього часу вказаний порядок КМУ не прийнятий, у зв'язку з чим судові витрати по справі, які складаються із несплаченого судового збору, слід компенсувати за рахунок держави. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Виходячи з вищенаведеного,

Outcome: approved