Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

14.07.2015 [PERSON] звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON], в якому просив визнати відповідача особою, яка втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] Позивач свою вимогу обґрунтовував посиланням на такі обставини. Він є власником житлового будинку [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.07.2003. У належному йому житловому будинку зареєстровані: позивач - [PERSON] та його колишня дружина - [PERSON] (відповідач). Шлюб між ними розірвано 19.03.1998, копію свідоцтва про розірвання шлюбу додає. [PERSON] хоча і зареєстрована у вказаному належному йому житловому будинку, однак з 2009 року фактично не проживає в ньому, що підтверджується довідкою та актом опитуванням свідків, складеними та виданими Паланською сільською радою Уманського району. [PERSON] має своє житло по [ADDRESS] і на цей час там проживає. Незважаючи на неодноразові вимоги добровільно знятися з реєстрації місця проживання з належного йому житлового будинку, відповідач не бажає та відмовляє без наведення мотивів відмови, і тому позивач за захистом своїх прав та інтересів змушений звернутися до суду. Вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми ч. 1 ст. 71, ст. 72 Житлового кодексу УРСР про те, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців, і що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив викладені в позовній заяві обставини і просив задовольнити його позов. Пояснив, що відповідач [PERSON] після розлучення у 2008 році перейшла жити в будинок, який отримала в спадщину по заповіту. Після того вона ще верталась, однак з 2009 року перейшла до будинку по [ADDRESS], на зовсім. І вже понад 6 років не проживає в його будинку. Будинок по [ADDRESS], був побудований ним в період з весни 1972 по 06.11.1977, а зареєстрував він право власності на цей будинок у 2003 році, про що отримав відповідне свідоцтво. Витрат на утримання будинку по [ADDRESS], відповідач не несе, не є членом його сім'ї, забезпечена власним житловим будинком. Вважав, що [PERSON] за вказаних ним обставин втратила право проживання у його будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Підтвердила, що дійсно вона зареєстрована в будинку по [ADDRESS], а фактично проживає по [ADDRESS], понад п'ять років, оскільки позивач вигнав її з будинку, в якому вони проживали під час шлюбу. Вона вважає будинок по [ADDRESS], спільною власністю її та позивача, оскільки він був набутий у період шлюбу сторін. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи і дійшов таких висновків щодо правовідносин сторін. Право приватної власності на житлового будинок [ADDRESS], згідно зі Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.07.2003, виданим Виконкомом Паланської сільської ради, належить [PERSON]. Це право власності зареєстроване в той же день Уманським виробничим підрозділом Черкаського обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 1688657, про що [PERSON] виданий відповідний Витяг. У житловому будинку [ADDRESS], згідно із записами в паспортах громадян України сторін і довідкою Паланської сільської ради від 08.07.2015 за № 160, зареєстровані: позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON] Фактично відповідач [PERSON] станом на день подання позовної заяви проживає понад п'ять років за адресою [ADDRESS] що в суді визнали сторони і підтверджується довідкою Паланської сільської ради від 08.07.2015 за № 160. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.11.1965 до 19.03.2008, що підтверджується записами в паспорті позивача і свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 19.03.2008 Відділом РАЦС по Уманському району Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області. Оскільки житловий будинок по [ADDRESS], як визнали сторони, був добудований у 1977 році, а право власності на цей будинок було зареєстроване у 2003 році, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, то в цьому випадку підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на той час. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Шлюб між сторонами був розірваний у 2008 році, тому, враховуючи положення абзацу другого пункту 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV про те, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності, то до правовідносин сторін, пов'язаних з правом власності на житловий будинок, також необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу України і Сімейного кодексу України, які набрали чинності з 01.01.2004. Так, відповідно до ст атті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; і розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому частиною шостою ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа може мати кілька місць проживання. І нормою частини другої статті 317 ЦК України закріплено гарантію, що на зміст права власності (тобто на право володіння, користування та розпоряджання своїм майном) не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Норми статей 71, 72 Житлового кодексу України, на які посилається позивач як на правову підставу своєї позовної вимоги, до правовідносин сторін, що встановлені судом, застосуванню не підлягають, оскільки вказані статті регулюють відносини, пов'язані із правами особи на користування жилим приміщенням, яке не перебуває в його власності. Доказів того, що жилий будинок по [ADDRESS], не є спільною сумісною власністю сторін, набутою за час шлюбу, позивач суду не надав. У статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Також статті 15, 16 ЦК України містять норми про те, що особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. При цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного вище, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування жилим приміщенням по [ADDRESS], є необґрунтованою і такою, що суперечить нормам законодавства, які регулюють право власності особи на майно. Тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed