Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

12 грудня 2017 року, [PERSON] звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому просив суд, усунити йому перешкоди з боку відповідачів та усіх осіб, які з ними проживають у користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою : [ADDRESS], шляхом їх виселення із вказаного будинку та усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою, кадастровий № [NUMBER], площею 0,0293 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за тією ж адресою : [ADDRESS], шляхом зобов'язання відповідача [PERSON] передати йому вказану земельну ділянку, мотивуючи це тим, що вищевказане нерухоме майно (будинок та земельна ділянка) належить йому на праві власності згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексні номери : 104965522 та 105077240), виданих на підставі договору про відступлення права вимоги від 29.09.2017 р. (реєстр. № 1912) за нотаріально посвідченим договором іпотеки від 28.04.2007 р. (реєстр. № 2945), реєстраційні номери об'єктів нерухомого майна : 1417417051237 та 1418254551237 відповідно, однак, у вказаному житловому будинку без відповідних на то правових підстав безпідставно проживає колишній власник [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] та невідомими особами, що перешкоджає йому, як законному власнику вільно користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном, враховуючи відмову відповідачів добровільно звільнити займані ними спірний будинок та земельну ділянку. Представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надавши до суду письмову заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 5 ст. 223, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, просив суд слухати справу за його та позивача відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 72,77). Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 130,131 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою їхнього місця проживання, що підтверджується довідками ВАДР ГУДМС України в Одеській області від 27.02.2018 р. про те, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] значяться зареєстрованими з 07.04.2009 р. за адресою : [ADDRESS], а також численними поштовими повідомленнями, рекомендованими листами, які повернулися до суду з відмітками листоноші «за закінченням терміну зберігання» і «не проживають» та надісланими кур'єрською доставкою, які повернулося до суду з відмітками листоноші - кур'єра «відмовились від отримання», причини своєї неявки суду не повідомили, відзиву на позов у встановлений судом строк та заяви про розгляд справи за їхньою відсутності суду не надали (а.с. 9-12,16-19,24,25,64-70,73-76). Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з'явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 191 ч. 2,281 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача - повністю передбачені ст. 388 ЦК України. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР - після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Суд встановив, що 28.04.2007 р. між ВАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № 014/0043/74/74033, згідно з яким, останній отримав кредит у розмірі 386557 доларів США, та в забезпечення якого надав в іпотеку банку об'єкти нерухомого майна: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : [ADDRESS] позначеного під літ. «А,А(1),а,а(1),а(2),а(3),а(4)», житловою 94,1 кв.м, 1-5,І спорудження, загальною площею 253,8 кв.м, розташованого на земельній ділянці, розміром 294 кв.м та належить іпотекодавцю [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.04.2007 р. (реєстр. № 2922) та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і належить іпотекодавцю [PERSON] на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28.04.2007 р. (реєстр. № 2924) - згідно договору іпотеки, посвідченого Куркан Н.Ф., приватним нотаріусом. Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області, 28.04.2007 року за реєстром № 2945 (а.с. 26-32). 29.09.2017 року між ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» (правонаступник ВАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ»), як первісним кредитором і іпотекодержателем та ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ІНДУСТРІАЛЬНИЙ БАНК», як новим кредитором та новим іпотекодержателем - укладений договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, за яким права та обов'язки Кредитора та Іпотекодержателя були відступлені ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ІНДУСТРІАЛЬНИЙ БАНК» згідно договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченому Марченко О.І. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 29.09.2017 року за реєстром № 1910, який в свою чергу відступив права та обов'язки Кредитора та Іпотекодержателя ТОВ «Ф1НСТРИМ» згідно договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеному між ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ІНДУСТРІАЛЬНИЙ БАНК» та ТОВ «ФІНСТРИМ», посвідченому Марченко О.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 29.09.2017 року за реєстром № 1911, який в свою чергу, відступив права та обов'язки Кредитора та Іпотекодержателя [PERSON], згідно договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченому Марченко О.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. 29.09.2017 року за реєстром № 1912 (а.с. 34-63). Як встановив суд, в порушення умов вищевказаного кредитного договору відповідач [PERSON] своєчасно не сплатив платежі згідно умов кредитного договору в належний строк, а тому, відповідно до положень вищевказаного договору іпотеки [PERSON] повинен сплатити всю боргову суму за кредитним договором № 014/0043/74/74033 від 28.04.2007 року - заборгованість за кредитом - 345332,34 дол. США, що є еквівалентною 9221789,34 грн.; заборгованість за процентами 177136,17 дол. США, що є еквівалентною 4730262,00 грн., заборгованість за пенею - 20268720,10 грн, протягом 30 (тридцяти) календарних днів. Суд з'ясував, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою : [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28.04.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф. від 29.09.2017 року реєстровий номер 1912, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., Договору іпотеки від 28.04.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф. реєстровий номер 2945. Право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] у державному реєстрі реєстрації прав на нерухоме майно 24.11.2017 року (а.с. 52-63). Судом було встановлено і підтверджується матеріалами справи, що у спірному житловому будинку, який належить на праві власності позивачу, на даний час безпідставно проживають колишній власник будинку та земельної ділянки [PERSON] та його дружина [PERSON] При чому, відповідач [PERSON] відмовляється добровільно виселитися із спірного будинку та звільнити земельну ділянку, на якій він розташований, незважаючи на письмову вимогу (заяву) позивача від 10.12.2017 р. протягом 30 календарних днів з дня отримання цієї вимоги про виселення, звільнити об'єкти нерухомого майна - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, що знаходиться за тією ж адресою, які є предметом іпотеки в примусовому порядку шляхом набуття їх у власність позивача, або продажу будь-якій особі та будь-яким способом згідно із застереженням, передбаченим договором іпотеки, посвідченим Куркан Н.Ф., приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу 28.04.2007 р. (реєстр. № 2945), яка згідно нотаріально посвідченого свідоцтва від 13.11.2017 р. (реєстр. № [NUMBER]) була передана відповідачу [PERSON] Службою кур'єрської доставки - ФО-підприємцем [PERSON] та отримана особисто відповідачем [PERSON] 10.10.2017 р., про що було вказано у вказаному нотаріально посвідченому свідоцтві (а.с. 15,33). Таким чином, враховуюче законне право власності позивача на вищезазначені об'єкти нерухомості - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, що знаходиться за тією ж адресою, зареєстроване у встановленому законом порядку і підтверджено документально, воно підлягає судовому захисту з боку відповідачів, які відмовляються добровільно звільнити спірний будинок та земельну ділянку, за яким звернувся до суду позивач, а тому, позовні вимоги позивачки щодо зобов'язання відповідачів усунути з їх боку перешкоди у здійсненні позивачем свого законного права власності, виселення відповідачів - цілком законні, обґрунтовані, підтверджені документально матеріалами справи, і підлягають задоволенню, враховуючи, що в даному випадку має місце порушення з боку відповідачів, а саме факт їхнього проживання без відповідних правових підстав у будинку, перебування на реєстраційному обліку відповідачки у спірному будинку, що знаходиться на землі позивача - охоронюваних законом прав власності позивача, набутих нею правомірно. В той же час, суд вважає необхідним відмовити в задоволенню позову в частині усунення перешкод у користуванні вищевказаним нерухомим майном, шляхом виселення інших осіб, що нібито проживають разом із відповідачами у вказаному будинку, враховуючи, що позивачем згідно вимог ст.ст. 76-83 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів проживання у спірному будинку інших осіб, крім відповідачів, коло яких не встановлено, такі особи не залучались до участі у справі і відповідно Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» - суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду. Також, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в часині зобов'язання відповідача [PERSON] передати спірну земельну ділянку позивачу, адже вказана вимога неконкретна і позивачем не визначений конкретний спосіб такої передачі йому землі (шляхом складення акту прийому-передачі, передачі межових знаків, тощо) і не відповідає приписам ст. 16 ЦК України щодо захисту цивільних прав та інтересів судом.

Outcome: partial