Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

14 березня 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2) про визнання недійсними заповітів. Позов обґрунтований тим, що 1 серпня 1991 року у с. Сорокотяга Жашківського району Черкаської області померла бабуся позивача [PERSON]. Позивач оформила спадщину по заповіту після смерті [PERSON] у Жашківській державній нотаріальній конторі Черкаської області. Окрім того, позивач, будучи онукою [PERSON], має право на спадщину після смерті останньої за законом. У 2015 році [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсними свідоцтв, установлення фактів, що мають юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, посвідченим Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 23 березня 2005 року, зареєстрованим в реєстрі за № 96 на імя [PERSON], після смерті 29 червня 2010 року [PERSON], на користь якого [PERSON] начебто склала заповіт від 5 квітня 1989 року, підписаний невідомою особою та невідомої дати, посвідченого секретарем Виконавчого комітету Рахнянської сільської ради [PERSON], згідно з яким [PERSON] усе своє майно заповіла [PERSON] За цими заповітами позивач може бути позбавлена права на спадкування за заповітом і за законом на спадкове майно [PERSON] З огляду на викладене, з урахуванням заяви про уточнення позову (а.с. 21-23) та посилаючись на те, що при посвідченні заповіту, складеного начебто 5 квітня 1989 року від імені [PERSON] на користь [PERSON] не дотримано діючий на той час порядок його складання та посвідчення, визначений пунктами 2, 8-13, 17, 19, 31, 77 діючої на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, а також на те, що заповіт, складений 23 березня 2005 року від імені [PERSON] на користь [PERSON] в порушення пункту 2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 посвідчений не уповноваженою на те особою, позивач просить визнати недійсними зазначені вище заповіти. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позові та у заяві про уточнення позову. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області -[PERSON] у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та законність оспорюваних заповітів. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечили проти позову, зазначивши, що оспорювані заповіти складені та посвідчені з дотриманням порядку, який діяв на час їх складання. Окрім того, представники відповідача 2 стверджували, що позивачем не доведено факту порушення її прав та законних інтересів заповітом від 23 березня 2005 року, складеним [PERSON] на користь [PERSON] [PERSON] [PERSON] та [PERSON] просили застосувати до позовних вимог позовну давність, посилаючись на те, що позивач повинна була дізнатися про порушення свого права ще у 2012 році при розгляді іншої справи в суді. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. 28 березня 1984 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Рахнянської сільської ради народних депутатів Шаргородського району Вінницької області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 26, згідно з яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі усе те, що їй належатиме на день смерті, і на що за законом вона матиме право, [PERSON] заповіла позивачу (а.с. 7). Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 4222782 від 22 березня 2006 року зазначений вище заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 39230399 (а.с. 46). 1 серпня 1991 року у с. Сорокотяга Жашківського району Черкаської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-СР №069079 (а.с. 5). Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 серпня 1998 року вбачається, що позивач оформила у спадщину за заповітом після смерті [PERSON] частину житлового будинку у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області по вул. Зарічна, 27 (а.с. 10). Окрім того, 5 квітня 1989 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Рахнянської сільської ради народних депутатів Шаргородського району Вінницької області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 32, згідно з яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі усе те, що їй належатиме на день смерті, і на що за законом вона матиме право, [PERSON] заповіла [PERSON] (а.с. 8). Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 4159825 від 20 березня 2006 року зазначений вище заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 39189177 (а.с. 47). 23 березня 2005 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Рахнівсько-Лісової Шаргородського району Вінницької області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 96, згідно з яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі усе те, що йому належатиме на день смерті, і на що за законом він матиме право [PERSON], заповідав [PERSON] (а.с. 9). Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 4570071 від 13 квітня 2006 року зазначений вище заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 39456619 (а.с. 45). 29 червня 2010 року у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть [PERSON] 1-АМ №177319 (а.с. 6). Зі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 13 квітня 2011 року вбачається, що [PERSON] оформила у спадщину майно, яке належало [PERSON] (а.с. 116-118). Позивач вважає заповіт від 5 квітня 1989 року, складений [PERSON] на користь [PERSON] та заповіт від 23 березня 2005 року, складений [PERSON] на користь [PERSON] незаконними та такими, що порушують її права як спадкоємця після смерті [PERSON], що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані зі спадкуванням, які регулюються нижче наведеними законодавчими та іншими нормативно-правовими актами. [PERSON], згідно зі ст. 534 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, який діяв у момент складання та посвідчення заповіту від 5 квітня 1989 року (далі ЦК УРСР) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Частинами 1 та 2 ст. 544 ЦК УРСР встановлено, що заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Отже, оскільки заповіт від 5 квітня 1989 року, складений [PERSON] на користь [PERSON] фактично скасував заповіт від 28 березня 1984 року, складений [PERSON] на користь позивача, то цим порушуються права останньої на спадкування по заповіту після смерті [PERSON] Вирішуючи питання щодо відповідності порядку складання заповіту та його посвідчення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5 (далі Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій), суд виходить із такого. Пунктом 1 ч. 1 ст. 14 Закону Української РСР «Про державний нотаріат», який діяв на час складання та посвідчення заповіту від 5 квітня 1989 року передбачено, що у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів посвідчують заповіти. Зі змісту ст. 3 Закону Української РСР «Про державний нотаріат» вбачається, що у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії вчиняють, зокрема секретарі виконавчих комітетів відповідних рад. Із оспорюваного заповіту від 5 квітня 1989 року вбачається, що його посвідчено секретарем виконавчого комітету Рахнянської сільської ради народних депутатів Шаргородського району Вінницької області [PERSON], тобто компетентною особою, а отже посилання позивача на порушення при посвідченні заповіту пункту 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій є безпідставними. Окрім того, відповідно до ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством (ст. 42 ЦК УРСР). Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР в редакції чинній на час складання та посвідчення заповіту від 5 квітня 1989 року та до внесення у неї змін Указом Президії Верховної Ради №660-12 від 28 січня 1991 року, недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону. Отже, для визнання недійсною угоди, утому числі заповіту, необхідно, щоб останній не відповідав закону. Статтею 541 ЦК УРСР встановлено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Як вбачається із заповіту від 5 квітня 1989 року, він складений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, у ньому зазначено місце його складання, тобто с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, а також час його укладення, тобто 5 квітня 1989 року. Дата складання заповіту - 5 квітня 1989 року та дата реєстрації цього заповіту у журналі реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету за 1988-1990 роки співпадають. Нарешті заповіт від 5 квітня 1989 року підписаний особисто заповідачем, оскільки належних та допустимих доказів, які б доводили протилежне, позивачем не надано. Факт підписання заповіту саме заповідачем підтверджений також показаннями свідка [PERSON], який у судовому засіданні, зокрема пояснив, що більше 10 років, у тому числі і у 1989 році, він працював секретарем виконавчого комітету Рахнянської сільської ради Шаргородського району Вінницької області і до кола його повноважень належало вчинення нотаріальних дій. Він дійсно посвідчував заповіт, який складався у 1989 році [PERSON] У своїй роботі свідок не допускав випадків, щоб хтось інший, крім самого заповідача, підписував заповіт, перед вчиненням нотаріальної дії, особа обовязково мала предявити йому паспорт, кожну нотаріальну дію свідок оформляв у день її вчинення. Свідок також пояснив, що кожний заповіт підлягав реєстрації у відповідному журналі. Щодо конкретного заповіту, то у заповіті помилково не зазначено, що заповіт підписано [PERSON] Свідок заперечив те, щоб у заповіті та у журналі реєстрації вчинення нотаріальних дій могли розписатись інші ніж заповідач особи. За час своєї роботи, він не допускав випадків свідомого порушення законів при вчиненні нотаріальних дій. Він ніколи не допускав у своїй роботі, що особи підписували пустий бланк певного документа. Своєю черговою, деяка неточність та не впевненість у показаннях свідка [PERSON] пояснюється доволі похилим віком свідка 75 років, а також значним проміжком часу, який минув з дня посвідчення заповіту більше 27 років. Отже, позивач, всупереч ч. 3 ст. 10 та статтям 57-60 ЦПК України, не довела належними та допустимими доказами, обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги про визнання недійсним заповіту від 5 квітня 1989 року, тобто, що при складанні та посвідченні заповіту були порушені пункти 8-13, 17, 19, 31, 77 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, зокрема, що посвідчення заповіту відбувалось не у приміщенні виконавчого комітету сільської ради, що нотаріальну дію було вчинено без надання необхідних документів, що особою, яка вчиняла нотаріальну дію не було встановлено особу заповідача та не перевірено його дієздатність, що заповіт не був підписаний заповідачем в присутності секретаря сільради, що заповіт не зареєстрований в реєстрі. Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає, що доказування позивачем позовних вимог в цій частині ґрунтувалося виключно на припущеннях, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Таким чином, на переконання суду, у задоволенні позову в цій частині належить відмовити, оскільки заповіт від 5 квітня 1989 року, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений секретарем виконавчого комітету Рахнянської сільської ради народних депутатів Шаргородського району Вінницької області [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 32 відповідає вимогам закону, а отже, законних підстав для визнання цього заповіту недійсним суд не вбачає. ІІ. Вирішуючи вимогу позивача про визнання недійсним заповіту, складеного 23 березня 2005 року [PERSON] на користь [PERSON], суд виходить із такого. Статтею 1 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У пункті 3 частини 1 ст. 215 ЦПК України передбачено, що у мотивувальній частині рішення зазначається чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким. Отже, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін, зобовязаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Суд своєю чергою повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Під час розгляду цієї справи, позивач не довела належними та допустимими доказами обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги, тобто чи порушуються оспорюваним заповітом її права або законні інтереси та у чому саме полягає це порушення, зокрема не довела, того факту, що якби заповіт від 23 березня 2005 року не був би складений [PERSON], то вона мала б право на спадщину після його смерті. Не довела позивач і будь-яких інших обставин, які б свідчили, що заповітом від 23 березня 2005 року порушуються її права та законні інтереси. Таким чином, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами обставин, якими вона обґрунтовує вимоги, а саме, що заповіт, складений 23 березня 2005 року [PERSON] на користь [PERSON] порушує її права, то у задоволенні позову і у цій частині тежслід відмовити. У той же час, виконуючи вимогу закону щодо повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, суд зазначає наступне. Правові засади діяльності [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області унормовано Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР в редакції, що діяла на час посвідчення оспорюваного заповіту (далі - Закон № 280/97) та іншими нормативно-правовими актами. Так, згідно зі ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. У ст. 4 Європейської хартії місцевого самоврядування передбачено, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Згідно із преамбулою до Закону № 280/97 цей Закон відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування. Частиною 1 ст. 5 Закону № 280/97 передбачено, що система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Підпунктом 5 пункту «б» ч. 1 ст. 38 Закону № 280/97 встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, державна реєстрація актів громадянського стану. Статтею 37 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах. Пунктом 2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (далі - Порядок) передбачено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Згідно зі ст. 1 Закону № 280/97 посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Отже, змістовний аналіз наведеного вище законодавства дає підстави стверджувати, що органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їх компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу. До відання виконавчих органів сільських рад належить, зокрема вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Безпосередньо у сільських радах нотаріальні дії можуть вчиняти виключно посадові особи цих рад. Очевидним також є те, що уповноважуючи органи місцевого самоврядування, на території яких відсутні нотаріуси, на вчинення нотаріальних дій, законодавець прагнув перш за все задовольнити та зробити доступнішими для населення відповідної територіальної громади нотаріальні послуги. До того ж, загальновідомим фактом є те, що практично на усій території України, у населених пунктах, де вістуні нотаріуси, нотаріальні дії вчиняються сільським головою або секретарем сільської ради. Згідно з рішенням 1 сесії 4 скликання [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 2 від 18 квітня 2002 року секретарем сільської ради та його виконавчого комітету затверджено [PERSON] (а.с. 167). 18 квітня 2002 року [PERSON] склав присягу посадової особи місцевого самоврядування (а.с. 157). Розпорядженням [PERSON] сільського голови [PERSON] від 26 квітня 2002 року № 5а секретарю сільської ради [PERSON] присвоєно 12 ранг згідно із Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (а.с. 156). Під час розгляду цієї справи, [PERSON] сільською радою Шаргородського району Вінницької області не надано рішення виконавчого комітету про уповноваження секретаря ради [PERSON] на вчинення нотаріальних дій. Проте із функціональних обовязків секретаря сільської ради, з якими під підпис був ознайомлений секретар Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON], вбачається, що секретар ради відповідальний за вчинення нотаріальних дій, реєстрацію громадського стану відповідно до законодавства (а.с. 155). На час відпустки секретаря сільської ради [PERSON] його повноваження, у тому числі по вчиненню нотаріальних дій, покладались на секретаря друкарку сільської ради [PERSON], що підтверджується розпорядженням сільського голови від 12 вересня 2005 року № 24-к (а.с. 182). Допитаний як свідок [PERSON] пояснив, зокрема, що він дійсно у 2005 році працював секретарем Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області. До його компетенції як секретаря серед іншого входило вчинення нотаріальних дій. Будучи секретарем сільської ради, [PERSON] посвідчував заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] При цьому, при посвідченні заповіту були дотримані вимоги закону. Таким чином, вчинення у [PERSON] сільській раді Шаргородського району Вінницької області нотаріальних дій секретарем сільської ради, свідчить про те, що у цій сільській раді діяли за загальноприйнятими в Україні правилами, з метою задоволення потреб населення у нотаріальних послугах. Зважаючи на усе вище викладене, суд приходить до висновку, що заповіт від 23 березня 2005 року, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений уповноваженою особою. Окрім того, ухвалюючи це рішення, суд враховує також наступне. У пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. [PERSON] розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31 січня 1992 року № 2 розяснено, що при вирішенні питання про обґрунтованість скарг суди мають виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи службової особи компетенцією і порядком їх вчинення, не допускаючи при цьому як потурання відхиленням від зазначеного порядку, так і формального скасування нотаріальної дії, коли ці відхилення не вплинули на її вчинення. У цьому контексті суд зазначає, що аналіз ст. 534 ЦК УРСР та ст. 1233 ЦК України дає підстави стверджувати, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи з приводу того як слід вчинити із належними їй матеріальними і нематеріальними благами на випадок смерті. Іншими словами, заповіт - це документ, у якому заповідач висловив свою останню волю, яку згідно з загальноприйнятими нормами моралі, традиціями та звичаями слід поважати і виконувати, а тому скасування цієї волі з одних лише формальних, несуттєвих, з точки зору принципу верховенства права міркувань є не справедливим та необґрунтованим втручанням держави в особі суду в право особи на мирне володіння майном, що у свою чергу є порушенням ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд вважає, що воля заповідача, виражена у заповіті від 23 березня 2005 року, жодним чином не залежала від того, хто конкретно - нотаріус чи посадова особа органу місцевого самоврядування - посвідчили заповіт. Отже, з огляду на усе викладене вище, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. У звязку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати позивача зі сплати судового збору компенсації не підлягають.

Outcome: dismissed