Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

12 травня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», у якому посилаючись на відсутність у відповідача передбачених законодавством документів, що підтверджують його права кредитора за кредитним договором №537-013/ФКВ-08 від 04.08.2008 року та договором поруки №537-013/ZФПОР від 04.08.2008 року, що укладені з Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк», та правонаступником якого вважає себе ПАТ «Дельта Банк», просив суд визнати зазначені договори, та додатковий договір №537-013/ФКВ-08 від 20.07.2011 року, що укладений з ПАТ «Дельта Банк» - недійсними з підстав відсутності у кредитора повноважень з надання кредиту у іноземній валюті, а відмову [PERSON] від виконання покладених на нього зобовязань за кредитним договором №537-013/ФКВ-08 від 04.08.2008 року перед Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» - законною, через порушення відповідачем положень ст. 517 ЦК України. 22 січня 2016 року ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк», звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості за кредитним довго ром №537-013/ФКВ-08 в розмірі 115008,49 грн., у солідарному порядку. Позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» обґрунтовані змістом укладених договорів вказаного кредитного договору, за яким [PERSON] отримав кредит та зобовязався його повернути у строки визначені кредитним договором , та договором поруки №537-013/ZФПОР від 04.08.2008 року, за яким [PERSON] зобовязалась нести солідарну відповідальність за зобовязаннями позичальника, що випливають з договору №537-013/ФКВ-08, а також неналежним виконанням відповідачами їх зобовязань з повернення коштів, у звязку з чим станом на 29.12.2015 року заборгованість за вказаними кредитними зобовязаннями складає 115008,49 грн. Ухвалою суду від 22.07.2016 року вказану позови були обєднані в одне провадження. У судовому засіданні представник [PERSON] та [PERSON] [PERSON], вимоги позову про визнання договорів недійсними та визнання відмови від виконання зобовязань законною підтримав з наведених у позові підстав, а у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості просив відмовити, оскільки вважає договори, якими обґрунтовано вимоги про стягнення грошових коштів недійсними, а ПАТ «Дельта Банк» таким, що не має прав вимоги за зазначеними ним договорами. Представник ПАТ «Дельта Банк» - [PERSON], приймаючи участь у судових засіданнях, заявлений ПАТ «Дельта Банк» позов про стягнення заборгованості підтримав, просив суд його задовольнити з наведених у такому позові підстав, щодо вимог позову [PERSON] вказував на їх надуманий характер та на відсутність будь-яких підстав для його задоволення. Так, в судовому засіданні було встановлено, що 04 серпня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №537-013/ФКВ-08, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 19350,00 дол. США з розрахунку 11,60% річних за весь час фактичного користування кредитом, на строк з 04.08.2008 року по 03.08.2015 року. Згідно умов кредитного договору погашення кредиту має здійснюватись частинами щомісячними платежами в сумі 230,00 дол. США На забезпечення належного виконання зобовязань позичальника за вказаним кредитним договором, між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] 04 серпня 2008 троку було укладено договір поруки №537-013/ZФПОР, за яким [PERSON] виступила поручителем за зобовязаннями позичальника, що випливають з кредитного договору №537-013/ФКВ-08. Строк дії договору поруки було визначено до повного виконання зобовязань за кредитним договором. У наступному, відповідно до ст. 512-519 ЦК України, ст. 92, 95 Закону України «Про банки та Банківську діяльність», Постанови Правління НБУ №369 «Про затвердження Положення про застосування НБУ заходів впливу за порушення банківського законодавства», 30.06.2010 року між ТОВ Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним Банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до п. 4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «Укрпробманк» передає (відстуває) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобовязань перед Національним банком України, та до ПАТ «Дельта Банк» переходять право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами. Копія відповідного договору та додатків до нього, що підтверджують перехід права вимоги за договорами №537-013/ФКВ-08 та №537-013/ZФПОР долучено до матеріалів справи. При цьому суд окремо зазначає, що відповідно до наданих [PERSON] пояснень, він маючи сумніви у наявності у ПАТ «Дельта Банк» прав кредитора за наведеними зобовязаннями, перестав виконувати зобовязання з повергнення кредиту та звернувся до банку з вимогами про надання йому доказів прав кредитора відповідно до положень ст. 517 ЦК України, та не отримавши належних доказів від банку відмовився від виконання зобовязань. Разом з тим з наданих суду доказів вбачається, що до ПАТ «Дельта Банк» звертався не особисто [PERSON], а його представник, що діяв на підставі довіреності, та у відповідь на запит вказаний банк відмовив представнику [PERSON] у наданні запитуваної інформації посилаючись на банківську таємницю, та розяснив порядок одержання відповідних відомостей шляхом особистого звернення позичальника до банку з відповідним запитом, або шляхом предявлення представником позичальника належним чином оформленого доручення на отримання від банку, тобто банк не відмовляв [PERSON]В у наданні доказів, а лише розяснив порядок їх отримання. При цьому позичальник не скористався наданими йому розясненнями та не надав належним чином оформленого запиту на підтвердження прав кредитора, та таким чином вбачається, що відмова [PERSON] від виконання зобовязань перед новим кредитором не може бути визнана законною. У таких висновках суд виходив і з того, що 20 липня 2011 року [PERSON] уклав із ПАТ «Дельта Банк» додаткову угоду до кредитного договору №537-013/ФКВ-08, якою змінили передбачений первинним договором порядок повернення кредиту (визначили обовязок позичальника проводити щомісячні платежі у безготівковій формі на рахунок ПАТ «Дельта Банк»). Таку угоду [PERSON] уклав добровільно, і не заперечував (та не ставив під сумнів) проти прав ПАТ «Дельта Банк» як кредитора у наведених зобовязаннях, чим фактично вчинив дії, які підтверджують визнання ПАТ «Дельта Банк» належним кредитором за вказаним зобовязанням. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України, передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 (ст.ст. 1046-1053) ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором установлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Згідно наданих суду пояснень та розрахунків, позичальник та поручитель відмовились від виконання своїх зобовязань перед ПАТ «Дельта Банк», та у звязку з чим станом на 29.12.2015 року утворилась заборгованість 115008,49 (сто пятнадцять тисяч вісім грн. 49 коп.) гривень з яких: тіло кредиту 68017,24 гривень, відсотки 10813,33 гривень, комісія 5624,00 гривень, пеня 28867, 51 гривень, сума за ставкою 3% від простроченого тіла кредиту 1411,83 гривень, сума за ставкою 3% від прострочених доходів по кредиту 274,58 гривень. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового в зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути змінений у договорі. Згідно ч.1. ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ч.1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Разом з тим слід зазначити, що договір поруки №537-013/ZФПОР, яким ПАТ «Дельта Банк» обґрунтовує свої вимоги до [PERSON], було укладено 04 серпня 2008 року, та відповідно до положень п. 10 договору, він вступив в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань позичальника за кредитним договором №537-013/ФКВ-08. За своєю правовою природою порука є зобов'язанням, у зв'язку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобов'язання, визначені у глава 50 розділ 1 книги 5 ЦК України. Крім того, ЦК України у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки. Так, порука припиняється: 1) з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; 2) якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; 3) у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; 4) після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, то порука припиняється, коли кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. При цьому, відповідно до правової позиції Верховний Суд України (постанови від: 21 травня 2012 р. у справах: N 6-48цс11, N 6-68цс11; 23 травня 2012 р. у справі N 6-33цс12; 18 липня 2012 р. у справі N 6-78цс12). умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. Так, відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК). Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, терміну припинення договору поруки (події, з якою пов'язується таке припинення) не дає підстав не застосовувати ч. 4 ст. 559 ЦК. З такого, а також відповідно до наданого до матеріалів справи розрахунку заборгованості а також положень п. 6.2 Кредитного договору, вбачається, що право вимоги (із яким закон повязує строк на предявлення судової вимоги до поручителя) за договором поруки у банку виникло 30.09.2014 року, тоді, коли позичальник почав неналежним чином виконувати свій обовязок по сплаті щомісячних внесків неналежно, та таким чином , порука [PERSON] припинилась за спливом 6 місяців від такої дати 31.03.2015 року, а отже посилання ПАТ «Дельта Банк» у своїх вимогах до [PERSON] з підстав договору поруки на увагу не заслуговують, та вимоги банку до [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо вимог [PERSON] про визнання договорів недійсними, то суд зазначає наступне. Відповідно до п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до наданих [PERSON] пояснень в обґрунтування заявлених ним вимог, останній вважає, що ТОВ «Укрпромбанк» не мав відповідних дозвільних документів для видачі кредиту у іноземній валюті на час укладення оскаржуваних правочинів, - а саме індивідуальної ліцензії Національного Банку України, та разом з тим зазначає про те, що оскаржувані правочини порушують положення «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» а також Закону України «Про захист прав споживачів», в частині, що стосується доведення до відома позичальника всіх умов договору та фінансових ризиків, які на себе приймає позичальник у звязку з укладенням такого договору а також щодо несправедливості умов договору. Разом з тим в судовому засіданні було встановлено, що відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням ; договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови. У п. 7.1 Кредитного договору № 537-013/ФКВ-08 передбачено, що шляхом підписання ; цього договору Позичальник підтверджує факт письмового ознайомлення з умовами кредитування та отримання копії відповідного листа-повідомлення про умови кредитування Банку, за якими надається цей кредит. а також підтверджує те, що уважно ознайомився зі змістом цього Договору, всі умови цього Договору йому зрозумілі, він повністю з ними згоден та заперечень, зауважень та запитань не має, та зобов'язується їх дотримуватися та виконувати. Крім того, 04.08.2008 року між сторонами кредитного договору було підписано Додаток 1 до Кредитного договору № 527-013/ФКВ-08, в якому визначено сукупну вартість кредиту, зазначено графік платежів та перераховано усі платежі, які позичальник повинен здійснювати. Зазначений додаток є невід'ємною частиною Кредитного договору, своїм підписом позичальник засвідчив отримання оригіналу кредитного договору, і підтверджує його ознайомлення із зазначеними документами. Поряд із зазначеним, 31.07.2008 року позичальник отримав екземпляр Листа повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту по банківському продукту в Одеській філії ТОВ «Укрпромбанк», що підтверджується особистим підписом позичальника на зазначеному Листі (копія долучена до матеріалів справи) Крім того, до суду було надано копію Заяви-анкети позичальника, в якій позичальник підтвердив. шляхом підписання цієї заяви-анкети факти письмового ознайомлення з умовами кредитування ТОВ «Укрпромбанк» та отримання Листа-повідомлення про умови кредитування ТОВ «Укрпромбанк», а також підтверджує те, що всі умови зрозумів, повністю з ними згоден, заперечень, запитань та зауважень не має, зобов'язується їх виконувати. Таким чином, посилання Позивача на те, що ТОВ «Укрпромбанк» під час укладення Кредитного договору не дотримався вимог, передбачених ЗУ «Про захист прав споживачів» не відповідають дійсності та спростовуються наданими доказами. Про згоду [PERSON] з умовами укладеного Кредитного договору також свідчить і те, що з моменту укладення договору позичальник протягом певного часу належним чином виконував умови кредитного договору: вчасно, в повному обсязі сплачував грошові кошти за користування кредитом та не висловлював до моменту звернення до суду з позовом свої заперечення/незгоду з умовами укладеного договору, та з такого суд критично оцінює посилання позивача на зазначені обставини, як на підстави визнання договору недійсним. Посилання [PERSON] на те, що ПАТ «Укрпромбанк» не мав належних повноважень на надання кредиту у іноземній валюті також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Так, правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті банківськими установами, що не мають індивідуальної ліцензії, та діють на підставі виданої Національним Банком Банківської ліцензії та України Генеральної ліцензії підкреслювалась у оглядовому листі Вищого господарського суду України від 27.11.2001 року №01-8/1289 п.6 та листі Національного Банку України від 27.10.2010 року, №18-311/5472. Кореспондуючі розяснення, щодо права банку, як фінансової установи, що отримала у встановленому законом порядку Банківську та Генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій із валютними цінностями, були надані судам у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, та кореспондують положенням п.2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». При цьому за обставинами провадження у справі ПАТ «Укрпромбанк» на час укладення спірних договорів мало відповідну Генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій із валютними цінностями, що в свою чергу спростовує посилання [PERSON] на відсутність у банку належних повноважень для надання йому кредиту у іноземній валюті. Таким чином суд доходить висновків про відсутність передбачених законом підстав для визнання кредитного договору №537-013/ФКВ-08 від 04.08.2008 року, та додаткових до нього угод, а також договору поруки №537-013/ZФПОР від 04.08.2008 року недійсними, що тягне за собою відмову у кореспондуючих вимогах [PERSON] Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд зобовязаний розподілити понесені сторонами судові витрати відповідно до частини задоволених вимог позивачів. Так, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання договорів недійсними та визнання відмови від виконання зобовязання законною, а тому понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають. Позов ПАТ «Дельта Банк» за наведеними висновками суду підлягає частковому задоволенню, - в частині щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у сумі 115008,49 грн., а тому з такого відповідача на користь ПАТ «[PERSON] підлягає стягненню компенсація сплаченого банком судового збору в загальному розмірі 1725,13 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial