Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-13 00:00:00

14.12.2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому вказував, що 15 квітня 1956 року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку №5 з надвірними будівлями та спорудами по вул. Широка в м. Бориспіль Київської області. Після смерті [PERSON], спадщину прийняла його дружина [PERSON] та його донька [PERSON]. Після смерті [PERSON] єдиною спадкоємицею після батька [PERSON] та матері [PERSON] стала [PERSON]. 11.01.2011 року померла [PERSON], яка за життя розпорядилася належним їй майном та склала заповіт, відповідно до якого, все своє майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що матиме право за законом, заповіла позивачу [PERSON]. Звернувшись до нотаріуса в шестимісячний строк, була відкрита спадкова справа, яка була зареєстрована у електронному реєстрі, однак у видачі свідоцтва про право власності позивачу було відмовлено, оскільки свідоцтво про право власності на спадковий будинок належний [PERSON] видано після смерті спадкодавця в 1972 році. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з позовною заявою за захистом свого права на спадщину за заповітом з проханням визнати за ним право власності на житловий будинок №5 з надвірними будівлями та спорудами по вул. Широка в м. Бориспіль Київської області, після смерті його тітки [PERSON]. В судове засідання позивач не зявився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, причина неявки суду невідома. До початку розгляду справи через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність та без фіксації технічними засобами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради Київської області до суду не зявився, повідомлений належними чином про час та місце розгляду справи, до початку розгляду справи надав до суду заяву в якій просить суд проводити розгляд справи у його відсутність, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову [PERSON] з наступних підстав. Згідно ст.1268 спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Встановлено, що 15 квітня 1956 року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку №5 з надвірними будівлями та спорудами по вул. Широка в м. Бориспіль Київської області. Після смерті [PERSON], спадщину прийняла його дружина [PERSON] та його донька [PERSON]. Після смерті [PERSON] єдиною спадкоємицею після батька [PERSON] та матері [PERSON] стала [PERSON]. 11.01.2011 року померла [PERSON], яка за життя розпорядилася належним їй майном та склала заповіт (а.с. 15), відповідно до якого, все своє майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що матиме право за законом, заповіла позивачу [PERSON]. Заповіт посвідчений 05 грудня 2000 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Київської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №3746. На момент смерті заповіт скасований або змінений не був. Спадкоємців, які б мали право спадкування за законом чи на обовязкову частку із спадкового майна не має. Звернувшись до нотаріуса в шестимісячний строк, була відкрита спадкова справа за №173/2001, яка була зареєстрована у електронному реєстрі за №1151898, однак у видачі свідоцтва про право власності позивачу було відмовлено, оскільки свідоцтво про право власності на спадковий будинок належний [PERSON] видано після смерті спадкодавця в 1972 році. Дана обставина робить неможливим подальше оформлення на імя спадкоємця спадкового майна, а саме жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Широка №5. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Таким чином, право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку який існував на час його будівництва. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень * офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну рееєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього, яка є лише офіційним (формальним) визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч. 3. ст. 3 вказаного Закону, реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.91 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування. Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року №19-32/319, «у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку». Статтею 1216 Цивільного Кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що у позовах про визнання права власності на майно, ціна позову визначається вартістю майна. Судом також встановлено, що інших спадкоємців крім позивача - не має. В матеріалах цивільної справи є технічний паспорт на садибний житловий будинок на імя [PERSON] Указані докази свідчать про те, що даний будинок з погосподарськими будинками не є обєктом самочинного будівництва (а.с. 8-10). Беручи до уваги, що позивач, як спадкоємець за заповітом, має право на набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, після смерті його тітки [PERSON], а також те, що він має право на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак не зміг його отримати з незалежних від нього причин, - позовні вимоги щодо визнання права власності слід задовольнити в повному обсязі. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Оскільки таке свідоцтво видано не було, з незалежних від позивачів причин, суд вважає за можливе ухвалити відповідне рішення визнавши спадкоємця власником зазначеного нерухомого майна. Судові витрати за розгляд позовних вимог покласти на позивача, який сплатив їх при поданні позову. На підставі викладеного та ст.ст. 328, 392, 1216, 1218, 1222, 1223, ч. 5 ст. 1268, 1297 ЦК України,

Outcome: approved