Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

13.02.2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України, а також через лінію розмежування у зону проведення АТО та АР Крим, разом із матір'ю без згоди та супроводу батька. В обґрунтування свого позову позивачка [PERSON] посилається на те, що від шлюбу з відповідачем має неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. З вересня 2016 року сторони припинили мешкати як одна родина. Зрідка відповідач навідується до дитини, яка мешкає разом із позивачем, яка виховує доньку сама без допомоги батька. [PERSON] бажає повезти дитину за кордон з метою відпочинку, оздоровлення та розширення її кругозору, також відвідати родичів, які мешкають в різних країнах. Однак, позивач не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача, тому що за місцем свого останнього проживання він не мешкає, та не бажає спілкуватися з позивачем та дитиною. На неодноразові прохання надати дозвіл вивозити дитину на відпочинок, відповідач ніяк не реагував, ігноруючи потреби позивача із донькою. В позовній заяві просила суд надати дозвіл дитині - [PERSON], [INFO] на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна, а також на виїзд через лінію розмежування до зони проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької області, та АР Крим, та Російську Федерацію, разом з нею матір'ю - [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO], до досягнення [PERSON] 16-річного віку, яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну своєї доньки [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] у попереднє судове засідання не з'явилися, надали суду заяву, в якій просять суд розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, в своїй заяві просить суд розглянути справу без його участі та позов визнав у повному обсязі. Відповідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав: Як було встановлено в судовому засіданні, від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, де в графі мати вказана - [PERSON], а в графі батько вказаний - [PERSON]. На підставі п. 2 ст. 4 Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із п.п. 2-4 п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду із України та в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитині видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки, або до досягнення нею 18-річного віку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а тому на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved