Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

13 листопада 2019 року в суд надійшов позов [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник, адвокат Федоренко Н.М., до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та процентів у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, зданий до відправки на поштове відділення 08 листопада 2019р. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 22 квітня 2016 року [PERSON] передав, а [PERSON] отримав позику в сумі 16000,00 доларів США готівкою, про що була складена та підписана боргова розписка. Вказує, що згідно взаємних домовленостей [PERSON] зобов`язався у строк, не пізніше двох календарних місяців з моменту укладення вказаного правочину, а саме, до 22 червня 2016 року, повернути [PERSON] отримані грошові кошти в повному обсязі; також сторони домовилися, що у випадку прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк [PERSON] сплатить на користь [PERSON] відсотки у розмірі 0,05 % від суми позики за кожен день прострочення. Оскільки [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконав, [PERSON] звернувся до позичальника із письмовою претензією про повернення всієї суми позики та відсотків за прострочення виконання зобов`язання. Незважаючи на отримання претензії, [PERSON] вимоги [PERSON] не виконав. З огляду на наведене, просить стягнути із [PERSON] позику в розмірі 16000,00 доларів США та проценти за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 9808, 00 доларів США за період з 23.06.2016 року по 31.10.2019 року включно, а також судові витрати у розмірі 6397,80 грн. Окрім того, 13 листопада 2019 року представник Федоренко Н.М. подала заяву про визнання причин пропущення строку звернення до суду поважними та поновлення строку позовної давності. У вищезгаданій заяві вказала, що [PERSON] пропустив строки позовної давності з поважних причин, оскільки протягом 2016-2017 років проходив лікування у медичних закладах. При цьому, через постійне нервове напруження та негативний настрій, починаючи з середини червня 2019 року у позичальника значно погіршився стан здоров`я, в результаті чого він був змушений звернутись до лікаря за медичною допомогою з попереднім діагнозом «гіпертонічний криз», «передінсультний стан». З 18.06.2019 року і по теперішній час позивач змушений проходити тривале лікування. Також неповернення боргу відповідачем та оплата за лікування ускладнило сплату позивачем судового збору та витрат на правничу допомогу. Вважає, що оскільки [PERSON] надав можливість [PERSON] протягом трьох років добровільно виконати боргові зобов`язання, зважаючи на тяжку хворобу [PERSON] наприкінці строку позовної давності, останній не зміг своєчасно реалізувати своє право на звернення до суду з поважних причин, а тому [PERSON] слід поновити строк позовної давності (а.с. 24-36). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2019р. дана справа передана для розгляду судді Новодністровського міського суду Чернівецької області Цицак В.Л. 25 листопада 2019р. ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд якої призначено на 20.12.2019р. о 14 год. 00 хв., яке в подальшому відкладено на 22.01.2020р. о 14 год. 00 хв. у зв`язку із необхідністю дослідити оригінал розписки (а.с. 54) та на 29.01.2020р. о 12 год. 00 хв. за клопотанням представника позивача, адвоката Батракова М.Ю., із яким договір про надання правової допомоги укладено 21.01.2020р. (а.с. 67-71). Відповідач [PERSON] , отримавши копію позовної заяви із доданими до неї документами, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 49), своїм правом на подання відзиву не скористався, жодних заяв чи клопотань в суд не подав. Натомість, 28 січня 2020 року представник відповідача, адвокат Огороднік І.М. подав письмову заяву про застосування строку позовної давності, в якій, не заперечуючи факту видачі позивачу [PERSON] боргової розписки на суму 16000,00 доларів США, її строк дії, умови повернення позики та відсотки за прострочення виконання зобов`язання, зазначив, що позивач пропустив трьохрічний строк позовної давності без поважних причин. Так, вказав, що подання [PERSON] письмової претензії [PERSON] не продовжує строк позовної давності, такий строк сплив 23 червня 2019 року, а тому, з огляду на звернення представника позивача до суду в листопаді 2019 року, просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю (а.с. 84-89). В судове засідання 29.01.2020р. сторони та їхні представники не з`явилися. При цьому, від позивача [PERSON] та його представника Батракова М.Ю. надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності (а.с. 82, 83, 93), а представник відповідача Огороднік І.М. вважав за можливе розгляд справи провести у його відсутності (а.с. 84-85). Від відповідача [PERSON] жодних заяв чи клопотань не надходило, хоча останній був проінформований про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 92). На підставі ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та їхніх представників за наявними матеріалами справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, доводи сторін та письмові докази, суд встановив, що 22 квітня 2016 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 16000, 00 доларів США терміном з 22.04.2016 року до 22.06.2016 року, що підтверджується розпискою, оригінал якої надано суду позивачем (а.с. 75). У вказаній розписці також передбачено, що у разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк [PERSON] зобов`язувався сплатити [PERSON] відсотки у розрахунку 0,05 % від суми позики за кожен день прострочки. Факт написання розписки від 22.04.2016р. відповідач [PERSON] не заперечує. 14 березня 2019р. позивач [PERSON] звернувся до відповідача із вимогою повернути борг в розмірі 16000, 00 доларів США та сплатити проценти за користування коштами в розмірі 7952, 00 доларів США протягом 10 днів з моменту отримання претензії, що підтверджується претензією від 14.03.2019р. (а.с. 19-21, 76-81), яка отримана [PERSON] 13.05.2019р. (а.с. 23). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За таких обставин, враховуючи відсутність заперечень зі сторони відповідача щодо факту видачі боргової розписки, а відтак і отримання від позивача 16000, 00 доларів США, суд дійшов висновку, що між сторонами укладено договір позики від 22.04.2016р. на загальну суму 16000, 00 доларів США, умови якого не виконані відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання згідно ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із боргової розписки від 22.04.2016р. сторони домовились, що у випадку неповернення суми позики до 22.06.2016р., позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві 0,05 % від суми позики за кожен день прострочення. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] встановили у борговій розписці розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, що відмінний від трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК України, та який за період з 23.06.2016р. по 31.10.2019р. становить 9808, 00 доларів США. При цьому, суд вважає помилковим твердження представника позивача, що 0,05 % є також відсотками за користування позикою відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, оскільки відсотки за користування позикою та відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання є різними поняттями та застосовуються при різних обставинах. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки адвокат Федоренко Н.М. у предметі позову вказує про стягнення відсотків за прострочення виконання зобов`язання, здійснює розрахунок даних відсотків саме з 23.06.2016 року, тобто з моменту порушення позичальника, і в тексті боргової розписки йдеться про сплату 0,05 % від суми позики за кожен день прострочення, суд вважає, що підставою для стягнення відсотків в сумі 9808, 00 доларів США є, зокрема, ст. 625 та ст. 1050 ЦК України, а не ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Враховуючи ст.ст. 524, 533 ЦК України, суд погоджується із доводами представника позивача про можливість стягнення суми боргу в іноземній валюті, з огляду на відсутність заборони у чинному законодавстві виконувати грошові зобов`язання в іноземній валюті. Така правова позиція, крім іншого, була висловлена ВП ВС в постановах від 16.01.2019р. та 04.07.2018р., які відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими при виборі і застосуванні норми права. Однак, згідно ст.ст. 256-257, ч. 1 ст. 260, ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки обов`язок повернути позику у відповідача [PERSON] визначено конкретною датою - до 22.06.2016 року включно, то строк позовної давності слід рахувати з 23.06.2016 року. Таким чином, останнім днем звернення до суду є 22.06.2019 року, а з урахуванням вихідних - 24.06.2019 року. Проте, як вбачається із матеріалів справи, позов [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник, адвокат Федоренко Н.М., до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та процентів у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, зданий до відправки на поштове відділення 08 листопада 2019р., а отже, з пропуском трьохрічного строку позовної давності. У ч.ч. 2-5 ст. 267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так, судом встановлено, що [PERSON] в 2016-2017 роках проходив лікування в медичному центрі «САНТЕ» ТОВ «ІНТЕРІНВЕСТСТРОЙ», шо підтверджується копіями консультативних висновків спеціаліста від 26.08.2016р. та 03.01.2017р. (а.с. 32-33). В даних медичних документах у відповідності до виписки з історії хвороб позивача зазначено, що останній з червня 2015 року після емоційного стресу, викликаного смертю батька у грудні 2014 році, спостерігався з приводу ВСД по гіпертонічному типу. З 30.06.2015 року по 03.01.2017 року позивач проходив систематичні обстеження у різних лікарів, йому була назначена антидепресивна седаптивна терапія, проходив курс судинної терапії в умовах денного стаціонару. Однак, у висновку також вказано, що з 03.01.2017 року у позивача спостерігалось значне покращення загального стану, внаслідок чого йому було рекомендовано проходити седативну фітотерапію та профілактичні обстеження у невропотолога та кардіолога. 18 червня 2019 року [PERSON] був на огляді лікаря-невролога, який надав консультативний висновок спеціаліста, в якому вказав симптоми головного болю, запаморочення та інші внаслідок підвищеного артеріального тиску. Лікарем було рекомендовано режим сну, відпочинку і уникнення психоемоційного навантаження, а також повторний огляд через 10-14 днів. При цьому, як вбачається із медичного документу, позивач не перебував ні на амбулаторному лікуванні, ні в денному стаціонарі (а.с. 34). 01 липня 2019 року при повторному огляді лікарем неврологом останній склав консультативний висновок, який за змістом був практично аналогічним висновку від 18.06.2019р., в тому числі рекомендовано режим сну, відпочинку і уникнення психоемоційного та фізичного навантаження (а.с. 35). В заяві про поновлення строків позовної давності зазначено, що такий стан здоров`я у позивача існує до теперішнього часу. При цьому, суд звертає увагу, що це не завадило позивачу звернутися до адвоката у жовтні 2019р. та подати позов в листопаді 2019 року. Дана обставина, на думку суду, спростовує доводи представника Федоренка Н.М. про неможливість подання позову з 18.06.2019 року через тривале лікування. Окрім того, позивач не надав підтвердження щодо тривалості лікування після 01.07.2019 року до дати звернення до суду та об`єктивної неможливості (перебування на стаціонарному лікуванні, походження санаторно-курортного лікування, тривале службове відрядження тощо) подання позовної заяви особисто чи через представника у даний період. Симптоматика, вказана у медичних висновках, є по своїй суті однаковою та, як зазначено самим лікарем, даний стрес почався ще до укладення договору позики між сторонами і є наслідком смерті батька, а тому помилковим є твердження представника позивача про нервові стреси через виключно протиправну поведінку відповідача. Суд звертає також увагу на те, що з початку липня 2017 року (з часу значного покращення стану здоров`я [PERSON] ) до 18 червня 2019 року (часу погіршення стану здоров`я) у позивача об`єктивно було достатньо часу для звернення до суду, враховуючи ту обставину, що жодні дії відповідача не свідчили про його наміри виконувати боргові зобов`язання. Окрім того, суду не надано жодних доказів, що свідчили б про скрутний матеріальний стан позивача, який унеможливлював укладення договору про надання правничої допомоги та сплати судового збору за подання позовної заяви в межах строків позовної давності. З огляду на вищевикладене, на думку суду, причини пропуску [PERSON] строків звернення до суду не можна вважати поважними. Відтак, заява адвоката Федоренко Н.М. про поновлення строків звернення до суду задоволенню не підлягає. При цьому, суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що письмова претензія позивача від 14.03.2019р. не перериває та не продовжує строків позовної давності, так як являється досудовим врегулюванням спору і не свідчить про визнання боргу відповідачем. Відповідно до ст. 263 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин, суд приходить до висновку, що сплив строків давності на підставі ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення як 16000, 00 доларів США позики, так і 9808, 00 доларів США відсотків за прострочення виконання зобов`язання, оскільки дана вимога є додатковою до вимоги про стягнення основного боргу. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору, понесені [PERSON] , покласти на позивача. На підставі ст.ст. 202, 207, 253-257, 260, 261, 263, 267, 526, 610, 625, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: dismissed