Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

14 січня 2020 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] ; [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] , треті особи Білгород - Дністровський РВ ДМС України в Одеській області; виконавчий комітет Білгород - Дністровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, просить суд: визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є наймачем квартири [ADDRESS] . Вказує, що за даною адресою зареєстровані та проживають наступні особи: [PERSON] , 1976 року народження, [PERSON] , 1982 року народження, [PERSON] , 1973 року народження, [PERSON] , 1994 року народження, [PERSON] , 2002 року народження та [PERSON] , 2005 року народження. Стверджує, що на протязі 13 років відповідачі не проживають у вищезазначеному будинку, особистих речей не залишили, будь-яких платежів на утримання будинку не сплачують. Вона неодноразово зверталась до відповідачів із проханням знятись з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, однак останні через зайнятість та відсутність вільного часу ігнорують її прохання. Підставами подання відповідного позову є необхідністю захисту її економічних прав, а саме необхідність менше платити за вивезення сміття, оскільки тариф встановлюється з кожну прописану особу. Тому, посилаючись на норми права, що регулюють відносини при тимчасовій відсутності членів сім`ї наймача, просить її позов задовольнити. 17 січня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та вона призначена до підготовчого судового розгляду. Від представника третьої особи надійшли письмові пояснення від 25.02.2020 року з проханням у задоволенні позовних вимог відмовити. Підставою для цього міська рада вбачає, що [PERSON] , онука позивача, 2005 року народження є неповнолітньою дитиною і має неповну цивільну дієздатність. Тому , з метою недопущення порушення прав дитини, вважає, що позов [PERSON] відносно даної дитини заявлено необґрунтовано. 16 березня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. В судове засідання позивач надала клопотання про розгляд справи у її відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомляли належним чином, причина неявки суду невідома. Третя особа - Білгород-Дністровська міська рада в судове засідання не з`явилась, від її представника надійшли письмові пояснення від 25.02.2020 року. Зі згоди позивача, про що свідчить заява позивач, суд Ухвалою від 06 серпня 2020 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданих клопотань, пояснення, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно довідки № 129, виданої КП «ЖЕО №1» від 07.02.2019 року, [PERSON] постійно мешкає у кв. [ADDRESS] . Дана квартира належить місцевій раді. Особистий рахунок відкритий на [PERSON] . За вказаною адресою зареєстровано 6 осіб: [PERSON] , 1951 року народження - наймач, [PERSON] , 1982 року народження - син, [PERSON] , 1973 року народження - донька, [PERSON] , 1994 року народження - онук, [PERSON] , 2002 року народження - онука, [PERSON] , 2005 року народження - онука. Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до акту від 13.11.2018 року, складеного КП «ЖЕО №1», в квартирі місцевої ради № 3 по [ADDRESS] зареєстровані: наймач - [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] , донька - [PERSON] , онуки наймача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зі слів сусідів за вищевказаною адресою не мешкають з 2006 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Факт не проживання [PERSON] з трьома дітьми по [ADDRESS] підтверджують сусіди: [PERSON] та [PERSON] .. Позивач у своїй письмовій заяві від 09.04.2020 року вказує, що реєстрація місця проживання відповідачів призводить до надмірного тягаря сплати комунальних послуг, адже їй доводиться сплачувати за кожну зареєстровано в квартирі особу, а відповідачі їй у цьому не допомагають. До заяви додано письмову заяву свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтверджують, що [PERSON] проживає по [ADDRESS] дійсно вже біля 15 років одна. Іноді в гості до неї приїздить її старша донька. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовий режим який регулює ці правовідносини системно входить до Глави 2 ЖК України і регулює порядок визнання наймача, або членів його сім`ї такими, що втратили право на користування жилим приміщенням внаслідок їх відсутності понад встановлені строки. За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги щодо відсутності відповідачів у належному їй житловому приміщенні підтверджує актом, складеним КП «ЖЕО-1» від 13.11.2018 року та заявою свідків. Проте, вказаний акт датований 13.11.2018 року, в той же час позивач звернулась з позовом до суду 14.01.2020 року, тобто більше ніж через рік, доказів того, чи не переривався з поважних причин строк відсутності відповідачів за місцем реєстрації, тобто чи не повертались вони для тимчасового проживання до квартирі наймача, членами сім`ї якої вони є, суду не надала, тому доказів дійсної відсутності відповідачів за адресою місця реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки, матеріали справи не містять. Більш того, у акті, складеному «зі слів сусідів» вказано, що інформацію, викладену у ньому підтверджують сусіди [PERSON] та [PERSON] , проте за яких обставин та з яких джерел їм відома дана інформація не зазначено, так саме, як той факт, чи дійсно вказані особи є сусідами позивача. Більш того, з вказаного акту неможливо встановити дійсність відсутності поважних причин не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні. Заяву, складену знов ж таки [PERSON] та [PERSON] , та [PERSON] , загалом взяти до уваги не можливо, оскільки у ній відсутня дата її складання та підписання, до того ж у ній вказано про періодичність приїзду старшої доньки позивача, тобто [PERSON] до матері - позивача у кв. [ADDRESS] . Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування Таким чином, суд ставиться критично до вказаного акту, складеного КП «ЖЕО-1» від 13.11.2018 року та заяви [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , не сприймає їх як доказ, що дійсно підтверджує відсутність відповідачів у спірному житловому приміщенні понад встановлені строки за поважних причин. Відповідно до ст. 107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Враховуючи неповнолітній вік відповідача [PERSON] , 2005 народження, її місце реєстрації є місце проживання /реєстрації адреси проживання/ її матері. У постанові Верховного Суду по справі № 711/4431/17, провадження № 61-11933св18п від 04.07.2018 року зазначається, що неповнолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Окрім того вказано, що доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій того, що малолітній ОСОБА 3 ніколи не був, і не є членом сім`ї позивача, не пов`язаний з ним спільним побутом, взаємними правами і обов`язками, не заслуговують на увагу, оскільки право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому наведені заявником умови проживання та ведення з ним спільного господарства на дитину не поширюються. Верховний Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). У Постанові Верховного суду України від 10 липня 2019 року, справа № 465/7083/13-ц, суд дійшов наступного висновку: «Задовольняючи позов ОСОБА 1 до ОСОБА 4 , ОСОБА 5 , ОСОБА 6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не надав належної оцінки тому, що неповнолітні ОСОБА 5, ІНФОРМАЦІЯ 1 та ОСОБА 6, ІНФОРМАЦІЯ 3 не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не можуть бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні ОСОБА 5, ОСОБА 6 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року є його процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини». Також ВСУ вказав, що «Вирішуючи справу, суд першої інстанції не встановив обставин за яких ОСОБА 4 , ОСОБА 5 , ОСОБА 6 набули право користування спірною квартирою, не встановив чи є у них інше житло». Досліджуючи фактичні обставини справи, достовірно неможливо встановити підстави, за яких відповідачі набули права користування квартирою [ADDRESS] , більш того позивачем не надано жодного доказу наявності у неповнолітнього відповідача [PERSON] іншого житла. Таким чином, з врахуванням Постанов ВСУ, наведених вище, суд погоджується з доводом Білгород-Дністровської міської ради, щодо не порушення прав неповнолітньої особи, в даному випадку відповідача [PERSON] , 2005 року народження. Таким чином, оскільки позовні вимоги щодо відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позивачем недоведені з підстав відсутності належних та об`єктивних доказів дійсної відсутності відповідачів за місцем реєстрації понад встановлені законодавством строки, а щодо відповідача [PERSON] ще й заявлені необґрунтовано, оскільки вона є неповнолітньою, а позивачем не надано доказів наявності у неї іншого житла, тому суд доходить висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи Білгород - Дністровський РВ ДМС України в Одеській області, виконавчий комітет Білгород - Дністровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є таким, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed