Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

12 лютого 2014 року до суду звернулась позивач [PERSON] з позовом до відповідача Державного підприємства «Дзержинськвантажтранс», в якому ставить питання про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. На доведеність позову позивач вказала, що відповідно до наказу №22/к від 28.02.2005 року з 01.03.2005 року була прийнята на роботу електромонтером 3 розряду СЦБ і зв'язку на Відокремлений підрозділ «Дзержинське вантажно-транспортне управління ДП «Донецька вугільно-коксівна компанія». Згідно до наказу Міністерства палива та енергетики України №372 від 08.08.2005р. ДП «Донецька вугільно-коксівна компанія» реорганізована шляхом ліквідації і на його базі утворено ДП «Дзержинськвугілля». Згідно до наказу ДП «Дзержинськвугілля» №1 від 01.11.2005 року Відокремлений підрозділ «Дзержинське вантажно-транспортне управління ДП «Донецька вугільно - коксівна компанія» перейменована в Відокремлений підрозділ «Вантажно-транспортне управління ДП «Дзержинськвугілля». Згідно до наказу Міністерства палива та енергетики України №478 від 25.09.2006 року Відокремлений підрозділ «Вантажно-транспортне управління ДП «Дзержинськвугілля» відділено зі складу ДП «Дзержинськвугілля» і перейменовано в ДП «Дзержинськвантажтранс». Відповідно до Рішення Господарського суду Донецької області від 16.07.2010 року за справою №45/179б стосовно відповідача порушено справу про банкрутство. У зв'язку з цим усім працівникам відповідачем було запропоновано написати заяву про переведення на нове місце роботи - Товариство з додатковою відповідальністю «Дзержинськвантажтранс». Позивач, як і усі робітники відповідача, 29.01.2014 року написала відповідну заяву про переведення на зазначене товариство. Окрім того, 28.01.2014 року позивач письмово повідомила адміністрацію відповідача про свою вагітність. Але, 31.01.2014 року була ознайомлена з наказом №11/к від 31.01.2014 року, в якому зазначено, що її звільнено у зв'язку з ліквідацією відповідача на підставі ч.1.п.1. ст.40 Кодексу законів про працю України. Таким чином, 31.01.2014 року позивача було звільнено, на інше підприємство не переведено, тобто відповідач порушив ч.3 ст.184 КЗпП України. Внаслідок незаконного звільнення погіршився стан здоров'я позивача, був порушений звичний стан життя, що потребує додаткових зусиль по організації життя. У зв'язку з зазначеними порушеннями, просить суд поновити на роботі на посаді електромонтера ДП «Дзержинськвантажтранс», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, яку оцінює у 5000 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та наполягав на їх задоволенні. Зазначив, що у відповідності до заяви від 28.01.2014 року позивач [PERSON] повідомила про вагітність відповідача, що у відповідності до ст.184 КЗпП України не допускає звільнення. Крім того, внаслідок незаконного звільнення позивачу завдано моральних страждань. Представник відповідача Родіонова К.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. 26.02.2013 року відповідача було визнано банкрутом, про що за два місяці до цього було повідомлено робітників. 29.01.2013 року було звільнено всіх робітників. Зазначила, що посилання на ст.184 КЗпП України є недоцільним, оскільки відомості про вагітність були надані вже новоствореному підприємству. Крім того, за клопотанням директора новоствореного підприємства було переведено 280 робітників з 320 робітників, питання про переведення яких вирішувалося на зборах трудового колективу. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки 01 березня 2005 року [PERSON] була прийнята на посаду електромонтера 3 розряду СЦБ і зв'язку на Відокремлений підрозділ «Дзержинське вантажно-транспортне управління ДП «Донецька вугільно-коксівна компанія», наказ №22-к від 28.02.2005 року, 31.01.2014 року була звільнена у зв'язку з ліквідацією підприємства у відповідності до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України згідно до наказу 11/к від 31.01.2014 року. (а.с. 5-6). Відповідно до ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації. Відповідно до Постанови Вищого господарського суду України від 15.10.2013 року у справі у №45/179б Постанову Господарського суду Донецької області від 26.02.2013 року за справою №45/179б, якою відповідача визнано банкрутом внаслідок його фінансової неспроможності та відкрито ліквідаційну процедуру, залишено в силі (а.с. 31-32, 36-41). Після відкриття ліквідаційної процедури відповідач наказом від 29.10.2013 року №98/К повідомив позивача про за планове звільнення у зв'язку із ліквідацією відповідача (а.с. 42-50). Згідно висновку ВКК №23 [PERSON] є вагітною (а.с. 4). У свою чергу, позивач повідомив відповідача про свою вагітність, про що свідчить надана заява (а.с. 10,12). У відповідності до ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Тобто, обов'язковою умовою звільнення позивача законодавець визначає обов'язкове працевлаштування. Проте, відповідач не працевлаштував вагітну [PERSON], наслідком чого є порушення відповідачем ч.3 ст.184 КЗпП України. Тому суд доходить висновку про необхідність поновлення на роботі позивача, оскільки у відповідності до ч.3 ст.184 КЗпП України держава гарантує обов'язкове працевлаштування вагітним жінкам при звільненні у зв'язку з ліквідацією підприємства. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач [PERSON] звільнена 31.01.2014 року, рішення суду прийнято 02.07.2014 року, кількість днів вимушеного прогулу складає: - січень 2014 року - 1 день; - лютий 2014 року - 20 днів; - березень 2014 року - 20 днів; - квітень 2014 року - 21 день; - травень 2014 року - 19 днів; - червень 2014 року - 20 днів; - липень 2014 року - 2 дні; всього 103 дні середньоденний заробіток складає 77,28грн. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 7959,84 грн. з розрахунку 103 дні помножити на 77,28грн. середньоденний заробіток (а.с. 69-70), який слід стягнути з відповідача на користь позивача. Також в суді встановлено, що порушені права позивача на заробітну плату та на працю, що причинило моральну шкоду, а тому слід з відповідача стягнути на користь позивача відповідно до ст.237-1 КЗпП України моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Тому позов [PERSON] до Державного підприємства «Дзержинськвантажтранс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди слід задовольнити повністю. Необхідно поновити [PERSON] на посаді електромонтера Державного підприємства «Дзержинськвантажтранс» та стягнути з Державного підприємства «Дзержинськвантажтранс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7959,84 гривні і у відшкодування моральної шкоди 5000 гривень. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved