Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

13.03.2020 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон» звернулось з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.07.2019 року сталась дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля MERSEDES-BENZ S 500, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] (відповідача) та автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, д.н.з. [NUMBER] (потерпілого). Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.08.2019 року по справі № 161/12790/19 винною особою у скоєнні ДТП за ст..124 КУпАП визнано відповідача. Цивільно-правова відповідальність за збиток заподіяний при експлуатації забезпеченого автомобіля MERSEDES-BENZ S 500, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована на підставі страхового полісу № АМ-4787744 від 02.08.2018 року. Позивач на підставі наданих документів визнав страховим випадком вказану ДТП та виплатив потерпілій особі страхове відшкодування в розмірі 54 169, 12 грн. Посилаючись на приписи підпункту «ґ» 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просить суд стягнути з відповідача в порядку регресу виплачене страхове відшкодування, оскільки він не повідомив страховика про настання ДТП. Представник позивача надав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у відзиві та особисто в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Оскільки ПрАТ «СК «Еталон» на підставі наданих документів та згідно з умовами Полісу № АМ-4787744 добровільно визнала зазначене ДТП страховим випадком та виплатила потерпілому страхове відшкодування в загальному розмірі 54 169, 12 грн., вважає, що позивач такими діями виконав свої договірні зобов`язання, визначені укладеним між ними та чинним на час настання страхового випадку договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і сплатив страхові платежі, суперечить меті страхування цивільно-правової відповідальності. Крім того, просить стягнути з позивача в його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 900,00 грн. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27.07.2019 року о 13 год. 31 хв. по просп.. Відродження в м. Луцьку сталась дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля MERSEDES-BENZ S 500, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] (відповідача) та автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, д.н.з. [NUMBER] (потерпілого). Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.08.2019 року по справі № 161/12790/19 [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП та накладено адміністративне стягнення (а.с.9). На момент ДТП цивільно-правова відповідальність за збиток, заподіяний при експлуатації забезпеченого автомобіля MERSEDES-BENZ S 500, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ПАТ Страхова компанія «Еталон» на підставі страхового полісу № АМ-4787744 від 02.08.2018 року (а.с.8). Позивач ПАТ Страхова компанія «Еталон» на підставі наданих потерпілою стороною документів відповідно до умов Полісу визнав страховим випадком вказану ДТП та виплатив потерпілій особі страхове відшкодування в розмірі 54 169, 12 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2021 від 01.10.2019 року (а.с.16). У підпункті «ґ» 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Такий обов`язок встановлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Проте в разі, якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування шкоди у недоговірних зобов`язаннях. Це узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15 та від 22 березня 2017 року у справі № 6-2011цс16, постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 208/7291/13-ц. Враховуючи те, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сама страхова компанія відповідача його визнала, узгодила із потерпілим розмір страхового відшкодування та сплатила його, то неповідомлення страховика про настання страхового випадку не є підставою для пред`явлення регресного позову. Крім того, ПАТ Страхова компанія «Еталон» не доведено, що відсутність письмового повідомлення про ДТП призвело до необґрунтованих виплат. Щодо відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постанові від 15.05.2019 року у справі №308/15007/15-ц вказав, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). В підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідач долучає до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 02.05.2020 року, прайс на послуги з надання правової допомоги адвоката Сахарук О.Я. від 02.05.2020 року, акт прийняття - передачі наданих послуг від 11.05.2020 року та від 07.05.2020 року, довідку про оплату послуг за договором про надання правової допомоги від 02.05.2020 року. Суд зауважує про невідповідність вказаних даних в довідці про оплату послуг за договором про надання правової допомоги від 02.05.2020 року (посилання на акт прийняття - передачі наданих послуг від 11.06.2020 року) та фактичної дати акту прийняття - передачі наданих послуг від 11.05.2020 року. Представник позивача в відповіді на відзив, також звертає увагу на непропорційність та завищений розмір заявленої до відшкодування суми. Суд погоджується з доводами представника позивача про неспіврозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів відповідача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору та обсяг виконаної роботи. Разом з тим, долучена відповідачем довідка про оплату послуг за договором про надання правової допомоги від 02.05.2020 року не може братись до уваги як належний доказ понесених витрат, оскілки не є первинним документом у розумінні вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відмову у відшкодуванні відповідачу витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: dismissed