Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

12 травня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «Златобанк» в особі відділення «Вінницька регіональна дирекція АТ «Златобанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 липня 2014 року позивач уклала з ПАТ «Златобанк» в особі відділення «Вінницька регіональна дирекція АТ «Златобанк» договір банківського рахунку фізичної особи. У зв'язку з цим відповідач відкрив на ім'я позивачки поточний рахунок № 26207500121749, на якому залишок коштів становив 354\~000 грн. 00 коп. З грудня 2014 року відповідач почав відмовляти позивачу у видачі грошових коштів. У зв'язку з цим позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою про перерахунок частини коштів на інший рахунок, що був відкритий у відділенні відповідача. Проте, і у цьому проханні було відмовлено. У травні 2015 року остання отримала 200\~000 грн. 00 коп. інші 154\~000 грн. 00 коп. не повернуто. Таким чином, відповідач не виконує своїх зобов'язань, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою, в якій вона просила стягнути з ПАТ «Златобанк» на її користь 154 000 грн. 00 коп., які знаходяться на поточному рахунку № 26207500121749, відкритому на [PERSON] згідно з договором банківського рахунку фізичної особи від 16 липня 2014 року та витрати на оплату правової допомоги. В ході судового розгляду представником відповідача було надано заперечення на позовну заяву, у яких зазначив, що на даний час на підставі постанови Правління Національного банку України від 13 лютого 2015 року № 105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 13 лютого 2015 року прийнято рішення № 30 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Златобанк». Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення заборгованості є вимогою кредитора у розумінні ч. 5 ст. 36 вказаного Закону, а тому задоволенню не підлягають. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Представник відповідача до судового засідання не зявився, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся судом у встановленому законом порядку, причину своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, на підставі ст. 224 ЦПК України, суд, розглядає справу у відсутність відповідача, оскільки наявних в справі доказів достатньо для встановлення прав та взаємовідносин сторін. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16 липня 2014 року позивач уклала з ПАТ «Златобанк» особі відділення «Вінницька регіональна дирекція АТ «Златобанк» договір банківського рахунку фізичної особи, відповідно до якого банк відкриває клієнту поточний рахунок № 26207500121749 (а.с. 5-9). Згідно з квитанцією № 263977 від 16 липня 2014 року та квитанцією № 187695 від 10 жовтня 2014 року на поточний рахунок № 26207500121749 [PERSON] було внесено грошові кошти в сумі 354\~000 грн. 00 коп. (а.с. 10). 06 січня 2015 року позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою про перерахунок грошових коштів в розмірі 180\~000 грн. 00 коп. з її рахунку № 26207500121749 на відкритий у відділенні відповідача рахунок № 26209500145778 (а.с. 11) та отримала відмову у перерахунку даних коштів, що підтверджується листом ПАТ «Златобанк» особі відділення «Вінницька регіональна дирекція АТ «Златобанк» (а.с. 12). На підставі постанови Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року № 310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк»» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 13 травня 2015 року прийнято рішення № 99 про початок з 13 травня 2015 року строком на один рік процедури виведення ПАТ «Златобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Златобанк» [PERSON] (а.с. 38). Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з ч. 2 ст. 1066 ЦК України банк гарантує право власника рахунку безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Відповідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України Банку заборонено визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати обмеження права власника рахунку розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. За змістом ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який регулює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, ніяким чином не перешкоджає клієнтові (володільцеві рахунка) звернутись до суду за захистом порушеного права та вимагати стягнення сум, виходячи із наведених норм ЦК України та умов договору банківського рахунка. Таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Частинами 1, 2 статті 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. За змістом ст. 84 ЦПК України склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно правовим актом. Так, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу врегульовано Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у відповідності до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація випчлачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні (стаття 1). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам розяснено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем [PERSON] за надання правової допомоги та представництва інтересів останньої в суді по даній цивільній справі адвокату [PERSON] було сплачено 4 000 грн. 00 коп., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 67). На підтвердження розміру зазначених вище витрат, представником позивача [PERSON] [PERSON] було надано довідку, з якої вбачається, що останньою при наданні правової допомоги по даній цивільній справі було затрачено 6 год. 10 хв. З урахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи), а також кількості витраченого часу представником позивача для надання правової допомоги, розмір зазначених витрат, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 3 004 грн. 40 коп. У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням того, що судом було задоволено вимоги позовної заяви на загальну суму 154 000 грн. 00 коп., розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави становить 1 540 грн. 26 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial