Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

14.02.2020 року позивач [PERSON] , яка вказує, що є з 01.11.2019 року власником житлового будинку [ADDRESS] , звернулася в суд з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування цим житловим будинком через не проживання у ньому з 2000 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори, є власником вказаного житлового будинку, попереднім власником був її чоловік [PERSON] , відповідачі як члени сім`ї колишнього власника нерухомого майна (дружина, дочка дружини), зареєстрували місце проживання у 1999 році. Посилаючись на вимоги щодо усунення перешкод у користуванні, утриманні та розпорядженням житлом, позивач просила позов задовольнити. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, пояснивши, що відповідачі тривалий час проживають в Російській Федерації і наявність реєстрації відповідачів у будинку є перешкодою для здійснення її права користуватися власністю. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, судом належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом виданого 01.11.2019 року державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори, попереднім власником був чоловік позивачки [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] як члени сім`ї колишнього власника нерухомого майна (колишня дружина, дочка дружини) зареєстрували місце проживання за вказаною адресою у 1999 році. В даному випадку позивач бажає вирішити наслідки дій відповідачів по реєстрації їх місця проживання, що мали місце до набуття нею права власності на житловий будинок. Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Підставою позовних вимог стосовно відповідачів позивач вказала загальні положення цивільного законодавства про те, що припинення права власності на житловий будинок колишнього власника має наслідком припинення права користування ним і осіб, яким таке право було надано цією особою шляхом реєстрації їх місце проживання. В зазначеному спорі належний позивачу житловий будинок слід оцінювати як об`єкт права власності, захист якого провадиться у відповідності з Главою 29 ЦК України. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58-59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно зі статтею 60 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови в його задоволенні. Позивач належними та допустимими доказами: актом квартального комітету «Південний» від 27.12.2019 року довів порушення свого права власності в частині наявності перешкод користування житловим будинком через дії відповідачів, які не проживають у належному їй житловому будинку, відмовляються добровільно знятися з реєстрації. Також вказану обставину підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] . \~ \~ \~ \~Розглядаючи позов в межах заявлених вимог за наявності доказів на підтвердження обставин, які є підставою позовних вимог, суд вважає позов обґрунтованим.

Outcome: approved