Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

12 жовтня 2018 року до Корольовського районного суду м. Житомира звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить, відповідно до законодавства України, збільшити встановлену рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/510/15-ц 2/296/92/15від 18 лютого 2015 року граничну мінімальну межу розміру аліментів, що щомісяця стягуються з [PERSON] на її користь на утримання їх неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , з 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 100 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування позову позивач зазначає, що на підставі вказаного рішення щомісяця стягуються з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі 1\\3 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.01.2015 до досягнення донькою повноліття, але з часу прийняття судом рішення у законодавстві відбулися зміни і збільшено граничної мінімальної межі розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Ухвалою суду від 14 січня 2019 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження, відповідно до ст.ст.274-279 ЦПК України та роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов. На адресу суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/510/15-ц 2/296/92/15від 18 лютого 2015 року, що вступило в законну силу, вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти для утримання їх неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.01.2015 до досягнення донькою повноліття (а.с.5-6). Як вказано у заяві та підтверджено в судовому засіданні, витрати на утримання дитини зросли так, як зросли вікові потреби. Значні кошти витрачаються на одяг, взуття, навчання. Розмір аліментів, який сплачує відповідач недостатній для належного утримання дитини. Звертаючись до суду, в обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що погіршилося її матеріальне становище, оскільки відповідач аліменти на утримання доньки сплачує не регулярно, окрім того донька потребує більших матеріальних витрат ні ж ті, що передбачалися раніше, окрім того, мінімальний розмір аліментів на одну дитину збільшився, тому дана обставина є підставою для зміни стягнення аліментів. Згідно ч.2 ст.51 Конституції України, ст.180СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до чч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до Протоколу №7 до Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом №11 (ст.5), кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, наявністю непрацездатних батьків; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частина 1 ст.192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне її утримання. Суд вважає, що виходячи із вимог ч.1 ст.192 СК України, у системному зв`язку положенням ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів, які стягуються із відповідача підлягає збільшенню, оскільки утримання неповнолітньої дитини у її віці потребує від батьків додаткових зусиль та матеріальних витрат, а з урахуванням зростання цін на споживчі товари і послуги, інфляції тощо, визначений у 2015 році розмір аліментів не є достатнім розміром для задоволення розумних потреб дитини, зокрема, для належного забезпечення повноцінного харчування, одягу, навчання та розвитку. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить із того, що аліменти- кошти на утримання дитини, мають відповідати певному рівню, достатньому для утримання та забезпечення нормальної життєдіяльності особи. Мінімальний розмір такого рівня, який мають забезпечити обоє батьків, визначений законодавчо прожитковий мінімум і встановлюється законом про бюджет кожного року. Згідно ч.2 ст.182СК України, в редакції згідно закону №2037-У11 від 17.05.2017 - розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, імперативну норму про можливість зміни саме способу стягнення аліментів, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, і визначення правильного способу та розміру стягнення аліментів призведе до рівності прав дитини на утримання від батька відповідно до положень Закону. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним збільшити мінімальний гарантований розмір аліментів стягуваних з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial