Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

14.11.2016 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в ході судового розгляду справи уточнив та просить стягнути з відповідача на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 352 350 грн. за період з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р. через ухилення відповідача від укладання трудового договору з позивачем, запрошеним погодженням між начальниками на роботу в порядку переведення із Територіальної державної інспекції з питань праці (далі за текстом ТДІзПП) у м. Києві на роботу в ТДІзПП у Харківській області після його звільнення з роботи в ТДІзПП у м. Києві у зв'язку із переведенням із ТДІзПП у м. Києві на роботу в ТДІзПП у Харківській області за п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України. В обґрунтування позовних вимог позивача [PERSON] зазначає, що він працював на посаді головного державного інспектора праці в ТДІзПП у м. Києві. 23.08.2013 р. начальник ТДІзПП у Харківській області звернувся до начальника ТДІзПП у м. Києві з проханням звільнити позивача з роботи у зв'язку з переведенням із ТДІзПП у м. Києві в ТДІзПП у Харківській області за п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України. Наказом ТДІзПП у м. Києві №93 від 04.10.2013 р. [PERSON] був звільнений з роботи у зв'язку з переведенням із ТДІзПП у м. Києві на роботу в ТДІзПП у Харківській області за п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України. 07.10.2013 р. позивач подав відповідачу заяву про призначення на посаду головного державного інспектора праці від 07.10.2013 р., трудову книжку та інші необхідні документи. Проте, відповідач заяву [PERSON] не розглянув, наказу не видав та на роботу не прийняв. 30.09.2015 р. наказом ТДІзПП у Харківській області №40-к від 30.09.2015 р. позивач був призначений на посаду головного державного інспектора праці відділу контролю за додержанням трудового законодавства у зв'язку із переведенням із ТДІзПП м. Києва на роботу в ТДІзПП у Харківській області згідно п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України. [PERSON] вказує, що відповідачем, який ухилявся від укладання трудового договору та утримував трудову книжку позивача, були порушені права позивача на працю, на оплату праці, створені непереборні перешкоди для працевлаштування та прийняття на будь яку роботу. В наслідок протиправних дій відповідача позивач втратив нормальні життєві зв'язки, які призвели до негативних змін, що відбуваються у свідомості позивача внаслідок порушення його трудових прав. Ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків, моральних страждань і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації життя. Шукаючи роботу, позивач був змушений приймати участь у конкурсах на заміщення вакантної посади в інших установах. Проте, в зв'язку з неправомірними діями відповідача, у керівництва цих установ склалося негативне судження з висновками про якість професійності позивача та зроблено висновок про недовіру, уникнення від спілкування, припинення взаємодії та співпраці, в наслідок чого відмовлено в прийнятті на роботу. Протиправні дії відповідача, порушення права [PERSON] на працю призвело до душевних страждань (судові процеси по відновленню права на працю, страх не знайти роботу та залишитися без засобів існування, сором, приниження, обурення, невротичні реакції), фізичних страждань внаслідок виниклої хвороби (головний біль, суттєве погіршення здоров'я), втрати немайнового характеру (неможливість продовжувати активне суспільне життя, втрата кар'єрного росту державної служби, неможливість працевлаштуватись в державному органі, порушення звичайного способу життя) та на думку позивача знаходяться в причинно-наслідковому зв'язку із завданою позивачу моральною шкодою. В зв'язку з безробіттям позивач, перебуваючи у стані психологічного кризу в зв'язку із пошуком роботи, був вимушений позичати гроші, бо опинився без роботи. В зв'язку з перешкоджанням з боку відповідача трудовій діяльності позивача, [PERSON] відчував обурення несправедливим ставленням до себе, почуття приниження гідності, зниження репутації відповідального працівника високого професійного рівня. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримали, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись в письмових запереченнях на те, що позивачем не зазначено, яка моральна шкода йому була завдана, не доведено факту спричинення моральної шкоди. Позивачем не надавались відповідачу документи, що підтверджують його статус ліквідатора наслідків на ЧАЕС, що унеможливлювало встановлення додаткової соціальної пільги. Твердження позивача про те, що у його трудова книжка на протязі двох років знаходилась у відповідача не відповідає дійсності, а доводи позивача про протиправність діяння відповідача не доведена. Вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на неналежних та недопустимих доказах, які не підтверджують наявність моральної шкоди, тому в задоволенні позову просив відмовити. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] обіймав посаду головного державного інспектора праці відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у Територіальній державній інспекції з питань праці (далі за текстом ТДІзПП) у м. Києві. 23 серпня 2013 року своїм листом ТДІзПП у Харківській області від 23.08.2013 № 01-19/5784 звернулася до ТДІзПП у м. Києві з проханням звільнити [PERSON], головного державного інспектора праці відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів в порядку переведення до ТДІзПП у Харківській області (а.с.15). Наказом №93 ТДІзПП у м. Києві від 04 жовтня 2013 року відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України [PERSON] звільнений з посади головного державного інспектора праці в порядку переведення до ТДІзПП у Харківській області (а.с.15 обр.). 07.10.2013 р. до ТДІзПП у Харківській області позивачем були надані заява про призначення на посаду головного державного інспектора праці від 07.10.2013 р., заповнена особова картка (форма П-2ДС (додаток) з відповідними додатками, копії документів про освіту, декларація про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, передбаченою Законом України «Про запобігання корупції», копія паспорту, копія військового квитка, дві фотографії, трудова книжка та інші. Згідно ст.24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Проте відповідачем не було розглянуто заяву позивача від 07.10.2013 року та не видано ані наказу, ані розпорядження щодо прийняття на роботу, тобто не було укладено трудовий договір. За захистом своїх трудових прав позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області, в якому просив зобов'язати відповідача внести запис у трудову книжку позивача про призначення [PERSON] на посаду головного державного інспектора праці Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області із збереженням 9 рангу державного службовця в порядку переведення із Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві з 07 жовтня 2013 року. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2015 р. по справі №820/10521/15 частково задоволено позов [PERSON] та зобов'язано територіальну державну інспекцію з питань праці у Харківській області винести наказ про призначення на посаду державного інспектора праці [PERSON] відповідно до його заяви від 07.10.2013 року. Під час розгляду справи за адміністративним позовом [PERSON] Харківським окружним адміністративним судом у справі №820/10521/15 встановлено неправомірність дій Головного управління Державної служби України з питань праці у Харківській області (яка є правонаступником Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області), котрі полягають в ухиленні від укладання трудового договору з позивачем [PERSON], запрошеним за погодженням між начальниками на роботу в порядку переведення із ТДІзПП у м. Києві на роботу в ТДІзПП у Харківській області, після його звільнення з роботи в ТДІзПП у м. Києві з 07.07.2013 р. по 29.09.2015 р. Зі змісту постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2015 р. по справі №820/10521/15 вбачається факт наявності вини Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області в ухиленні від укладення трудового договору з позивачем, в зв'язку час вимушеного прогулу становить проміжок часу з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р. Як вбачається з постанови Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2015 р. по справі №820/3761/16, судом встановлено, що Головне управління Держпраці у Харківській області утворено шляхом реорганізації Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області та Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області і відповідно до абзацу другого пункту 2 Постанови №100 є правонаступниками їх прав та обов'язків. Враховуючи, що відповідач є правонаступником прав та обов'язків Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про порушення відповідачем його трудових прав в зв'язку з ухиленням від укладання трудового договору. Щодо завданої відповідачем моральної шкоди позивачу в зв'язку з порушенням його трудових прав, суд зазначає наступне. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених ст.23 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст.237-1 КЗпП України); порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у ст.23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята). Подальше регулювання інституту моральної шкоди визначено в окремих законах. Так, право на відшкодування моральної шкоди закріплено, зокрема, в законах України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», «Про інформацію», «Про авторське право і суміжні права», «Про захист прав споживачів», «Про телебачення і радіомовлення», «Про протидію торгівлі людьми», «Про телекомунікації», «Про жертви нацистських переслідувань». Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування працівнику моральної шкоди, завданої в зв'язку з ухиленням відповідача від укладання трудового договору, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Визначені Цивільним кодексом України і КЗпП України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 КЗпП України, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права, що відповідає правовій позиції, викладеній в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. по справі № 4-рп/2012. Для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому ухиленням укладання трудового договору з вини власника або уповноваженого ним органу встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого не укладався трудовий договір, фактично видав наказ про прийняття працівника на роботу. Наказом №40-к від 30.09.2015 р. першого заступника начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області позивача [PERSON] призначено з 30.09.2015 р. на посаду головного державного інспектора праці відділу контролю за додержанням трудового законодавства у м. Харкові та центральних районах області з посадовим окладом згідно штатного розпису, за переведенням з Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві (а.с.16). Порушення відповідачем трудових прав [PERSON] призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи, що він на протязі періоду часу з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р. не був працевлаштований в зв'язку з незаконними діями відповідача. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Про порушення трудових прав позивачу було відомо з моменту ухилення відповідача від укладання трудового договору до призначення [PERSON] на посаду державного інспектора праці наказом №40-к від 30.09.2015 р. Проте, з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, як він сам зазначає в позові за період з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р. через ухилення від укладання трудового договору, позивач [PERSON] звернувся до суду тільки 14.11.2016 р., тобто більше ніж через рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч.3 ст.7 ЦК України застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст.233 КЗпП України, п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав (п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Доказів поважності пропуску строку звернення до суду за вирішенням спору про відшкодування моральної шкоди в зв'язку з порушення трудових прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач не надав, підстав для поновлення строку звернення до суду не вбачається. Враховуючи викладене, суд відмовляє [PERSON] в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 352 350 грн. за період з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р. через ухилення відповідача від укладання трудового договору.

Outcome: dismissed