Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

14 січня 2019 року до Корольовського районного суду м. Житомира звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб, що зареєстровано між нею та [PERSON] ,оскільки вони мають різні характери, погляди на життя та сімейні відносини. Це призвело до того, що тривалий час як родина вони не проживають, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх стосунків. На думку позивача, сім`я розпалась остаточно і примирення є неможливим. Крім того, позивач просить ухвалити рішення щодо стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання їх неповнолітніх дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, оскільки відповідач не бере участі в утриманні дітей, які проживають разом з нею і потребують постійного догляду та матеріальних витрат тощо. Ухвалою судді від 23 січня 2019 року було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] , відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 03 квітня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] заперечує проти розірвання шлюбу і вказує, що не проти сплачувати аліменти на утримання своїх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця. У судове засідання позивач не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, де свої позовні вимоги вона підтримує повністю і просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 09 листопада 2002 року Виконавчим комітетом Малокозарської сільської ради Джержинського району Житомирської області між [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, актовий запис №3. Згідно копій свідоцтв про народження (а.с.4-5), під час проживання в шлюбі у сторін народились дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечить інтересам подружжя. З викладених у позові пояснень позивача вбачається, що спільне життя у сторін не склалося, подальше існування їхньої сім`ї неможливе, через що позивач відмовляється від примирення. Згідно зі ст.56 СК України, кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Виходячи з викладеного та відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд вважає вимогу щодо розірвання шлюбу обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї суперечило б інтересам позивача, яка бажає їх припинення. Крім того, згідно ст.ст.180, 181 СК України, суд також вирішує питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів для утримання неповнолітніх дітей, оскільки батьки рівною мірою зобов`язані їх утримувати до досягнення ними повноліття. Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.183 СК, суд визначає розмір аліментів на неповнолітню дитину з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дітей; стан здоровся та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Суд керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. Однією із умов задоволення позову є можливість платника надавати матеріальну допомогу та зобов`язання обох батьків утримувати дітей, які проживають з позивачем і потребують матеріальної допомоги, і те, що відповідач не надав суду жодного доказу того, що він за станом здоров`я або за іншими підставами не спроможний її надавати своїм неповнолітнім дітям. Оцінюючи викладені та встановлені обставини, суд дійшов висновку і стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця.

Outcome: partial