Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

14 вересня 2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» зверну лося до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій прохає стягнути із нього заборгованість за кредитним договором № б/н від 04 листопада 2019 року, у сумі 118033 гривні 35 копійок, станом на 15 липня 2020 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 108312 гривень 29 копійок, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 4784 гривні 41 копійка та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 4936 гривень 65 копійок (а. с. 1-5). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 04 листопада 2019 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу відкрито кредитний рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 35000 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 15 липня 2020 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 118033 гривні 35 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 108312 гривень 29 копійок, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 4784 гривні 41 копійка та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 4936 гривень 65 копійок, яку позивач прохає стягнути з відповідача разом із судовими витратами у сумі 2102 гривні (а. с. 1-10). Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а. с. 56). 25 вересня 2020 року позивачем надано суду уточнену позовну заяву з додатками (а. с. 58-111), однак недоліки, зазначені в ухвалі суду від 15 вересня 2020 року, в повному обсязі не усунуто. Ухвалою суду від 28 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху повторно, позивачу надано строк на усунення недоліків (а. с. 112). 13 жовтня 2020 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 28 вересня 2020 року, позивачем усунуто (а. с. 116-170). Ухвалою суду від 27 жовтня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 173), яка надіслана відповідачу 28 жовтня 2020 року за вихідним № 23283/20-вих/2/204/1714/20 (а. с. 174). Відповідач, в силу вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Станом на 17 травня 2021 року відповідачем відзиву не надано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 04 листопада 2019 року відповідач підписав заяву позивача № б/н від 04 листопада 2019 року про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідач погодився з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 15 липня 2020 року, за відповідачем перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 118033 гривні 35 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 108312 гривень 29 копійок, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 4784 гривні 41 копійка та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 4936 гривень 65 копійок (а. с. 6-10). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. На підтвердження того, що між банком і відповідачем було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, що розміщені в рекламному буклеті, становлять договір про надання банківських послуг від 04 листопада 2019 року. Вказана Анкета-заява підписана 04 листопада 2019 року від імені [PERSON] (а. с. 18). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається із Анкети-заяви (а. с. 18), у ній зазначені персональні дані відповідача щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, сімейного стану, розміру щомісячного доходу, а також міститься інформація про те, що позичальник ознайомився з договором про надання банківських послуг та погодився з ними, а екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки його з офіційного сайту www.privatbank.ua. Також зазначено, що позичальник, зобов`язується виконувати Умови та Привила надання банківських послуг та регулярно знайомитися з їх змінами на вказаному сайті банку. Також позичальник висловив свою згоду, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», разом з пам`яткою клієнта становлять договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява підписана 04 листопада 2019 року позичальником та представником банку (а. с. 18 на звороті). Натомість, Анкета-заява не містить жодних даних про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, та розмір наданого кредиту, номеру карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості. Про вид картки не вказано і в самій позовній заяві. Крім того, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачу не видавався. Також позивачем до позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщеного на сайті www.privatbank.ua, виписку про затвердження Умов та правил надання банківських послуг для АТ КБ «Приватбанк» і всіх дочірніх банків та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» з різними пільговими періодами, відсотковими ставками, обов`язковими щомісячними платежами та пенею, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD» (а. с. 23), які не містять відомостей щодо того, яку саме картку видано відповідачу, а також підпису останнього, а з наданої інформації «Про контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача…» (а. с. 19-22) не вбачається, за яким кредитним договором вона надана та яким чином вона стосуються кредитного договору № б/н від 04 листопада 2019 року. Крім того, з наданої інформації «Про контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача…» (а. с. 19-22) вбачається те, що надана вона 04 листопада 2019 року та є актуальною до 19 листопада 2019 року. З наданої позивачем довідки про надання відповідачу за кредитним договором № б/н кредитних карток №№ [NUMBER] від 04 листопада 2019 року, 4149629387474513 від 28 грудня 2019 року, 5363542011063519 від 23 січня 2020 року, 4149629301129870 від 17 лютого 2020 року, не вбачається, за яким кредитним договором вони надані та яким чином вони стосуються кредитного договору № б/н від 04 листопада 2019 року. Крім того, з тих підстав, що надані Умови та правила надання банківських послуг не містять підпис позичальника, їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№ 6-16цс15) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). Приписами ч. ч. 1, 3 ст.\~509\~ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» споживач\~ - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України\~від 22\~листопада 1996\~року «Про\~відповідальність за\~несвоєчасне виконання\~грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42\~Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Так, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк », розміщений на сайті www.privatbank.ua та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідач АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11\~Закону №\~1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які містяться в матеріалах даної справи, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04 листопада 2019 року шляхом підписання заяви-анкети. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2017 року у справі № 342/180/17. Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Приписами п. 336 Переліку типових документів,\~що створюються\~під час\~діяльності державних\~органів та\~органів місцевого\~самоврядування,\~інших установ,\~підприємств та\~організацій,\~із зазначенням\~строків зберігання\~документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що пер\-вин\-ні до\-ку\-мен\-ти і до\-да\-т\-ки до них це документи, що фі\-к\-су\-ють факт ви\-ко\-нан\-ня го\-с\-по\-дар\-сь\-ких опе\-ра\-цій і стали під\-ста\-вою для за\-пи\-сів у регістрах бу\-х\-га\-л\-тер\-сь\-кого обліку та податкових документах. До них відносяться: ка\-со\-ві, бан\-ків\-сь\-кі до\-ку\-мен\-ти, ордери, по\-ві\-до\-м\-лен\-ня бан\-ків і пе\-ре\-ка\-з\-ні ви\-мо\-ги, ви\-пи\-с\-ки бан\-ків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, на\-ря\-ди на ро\-бо\-ту, ак\-ти про при\-йман\-ня, зда\-ван\-ня і спи\-сан\-ня май\-на й ма\-те\-рі\-а\-лів, кви\-та\-н\-ції і на\-кла\-д\-ні з об\-лі\-ку то\-вар\-но-\-ма\-те\-рі\-аль\-них цін\-но\-с\-тей, рахунки-фактури, аван\-со\-ві зві\-ти тощо. Так, позивачем надано суду розрахунок заборгованості відповідача за період з 04 листопада 2019 року по 15 липня 2020 року з якого вбачається, що позивачем у період часу, зокрема з березня по липень 2020 року, здійснювалося нарахування відповідачу штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання. Натомість, Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. При цьому, приписами ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 зазначено, що надання зворотної дії в часі законам та іншим нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тобто, вказаний вище Закон має зворотну дію в часі. Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12 березня 2020 року позичальника звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення тіла кредиту та процентів, а вказані нарахуванні позивачем здійснено незаконно. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги. Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо погодження між сторонами розміру відсотків, якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві щодо стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 4784 гривні 41 копійка та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 4936 гривень 65 копійок, в розумінні ст. ст. 77,\~79,\~80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 04 листопада 2019 року та наявності у останнього заборгованості за ним, зокрема за простроченими відсотками, надано суду виписку по карткових рахунках відповідача. Таким чином, суд вважає не доведеним погодження між сторонами розміру штрафних санкцій, у зв`язку із чим позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками не підлягають задоволенню. Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 108312 гривень 29 копійок суд зазначає наступне. З наданої позивачем виписки по карткових рахунках відповідача вбачається, що 01 листопада 2019 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 0 гривень за карткою № [NUMBER] , який 05 грудня 2019 року було збільшено до 5000 гривень. Натомість, відомості щодо подальшого збільшення кредитного ліміту за карткою № [NUMBER] , зокрема: 17 лютого 2020 року (збільшення до 35000 гривень) стосується картки № [NUMBER] , а встановлення кредитного ліміту у сумі 35000 гривень 4149629301129870. Відомості щодо зменшення 01 липня 2020 року кредитного ліміту до 0 гривень, випискою по картковим рахункам відповідача взагалі (по будь-яким його карткам) не підтверджено. Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи»,\~платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку. Позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі вказаної заяви від 04 листопада 2019 року та кредитного договору б/н від 04 листопада 2019 року на відповідний рахунок відповідача, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу саме як кредитні кошти. Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 04 листопада 2019 року та наявності у останнього заборгованості за ним, надано суду виписку по карткових рахунках відповідача. Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом у справі. Однак надана позивачем виписка по карткових рахунках відповідача, не береться судом до уваги, оскільки вона надана за період часу з 04 листопада 2019 року по 10 липня 2020 року, а стягнути заборгованість позивач прохає станом на 15 липня 2020 року. Тобто вказана виписка не охоплює оскаржений період заборгованості, а відтак у суду відсутня можливість перевірити рух коштів по вказаним у ній рахункам, а також перевірити суми використаних кредитних коштів відповідачем за казаним кредитним договором та суми внесених ним коштів в рахунок погашення заборгованості. Натомість, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 04 листопада 2019 року, укладеного між позивачем та відповідачем, вбачається (а. с. 6-10), що відповідачем, у зазначений період часу з 04 листопада 2019 року по 15 липня 2020 року погашено заборгованість за тілом кредиту 156626 гривень 98 копійок. Сума внесених відповідачем грошових кошів за тілом кредиту значно перевищує заявлену позивачем суму встановленого ліміту кредиту у розмірі 35000 гривень та заявлену позивачем вимогу за тілом кредиту в сумі 108312 гривень 29 копійок. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, а тому, відповідно, перевірити розмір нарахованої суми боргу відповідачу не є можливим, суд вважає доводи позивача щодо розміру нарахованих сум такими, що не підтверджені належними та достатніми доказами, через що вони не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором № б/н від 04 листопада 2019 року, через що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed