Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

14.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати за ним, [PERSON], право власності на будинок 22 а, загальною площею 179 кв.м., житловою площею 108 кв.м., який розташований по вулиці Офіцерській в місті Одеса; встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для: проведення рішенням відповідного органу реєстрації нерухомого майна в Одеській області реєстрації права власності на будинок 22 а, загальною площею 179 кв.м., житловою площею 108 кв.м., який розташований по вулиці Офіцерській в місті Одеса, за ним, [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що з 2000 року він сумлінно (добросовісно), відкрито, безперервно володіє, користується, утримує, мешкає та підтримує у належному стані спірний будинок, тобто на протязі більш ніж 10 років він не знав, що володіє чужою річчю, на цей час він і досі продовжує володіти і користуватися спірним майном, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі з урахуванням площ, вказаних в технічному паспорті від 08.12.2016 року, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 23 червня 1960 року нотаріусом 6-ї Одеської Державної Нотаріальної контори було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON], в силу вказаної довіреності, купив для [PERSON] ціле домоволодіння, що знаходиться в місті Одесі, по вул. Офіцерській, ділянка № 37, буд. 22-а. 20 серпня 2000 року помер [PERSON], про що Відділом реєстрації громадянського стану Жовтневої райадміністації виконкому Одеської міської ради в книзі реєстрації актів про смерть було складено актовий запис за № 7758, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть [PERSON] І-ЖД № 222171. Після його смерті відкрилась спадщина на вище вказане нерухоме майно. За життя, а саме 15 травня 1998 року [PERSON] склав заповіт, яким належну йому частину житлового будинку під номером «Двадцять другим -А», що знаходиться в місті Одесі по вулиці Офіцерській заповів [PERSON]. Зазначений правочин посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 995. Однак, з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 46365991 від 04.01.2017 року вбачається, що спадкова справа відносно майна померлого [PERSON] не заводилась. Натомість позивач зазначив, що з 2000 року він добросовісно заволодів будинком дідуся, оскільки його дядько відповідач [PERSON] з моменту смерті дідуся до Одеси жодного разу не приїжджав. 27.06.2005 року надіслав листа з клопотанням про розподіл спадщини між ним та батьком позивача. З вищевказаної заяви, яка була посвідчена нотаріусом Інтінського нотаріального округу Республіки Комі 27.06.2005 року, вбачається, що [PERSON] з 2002 року зареєстрований та проживає в Російській Федерації, [ADDRESS]. Позивач стверджує, що відповідач ніколи з 2000 року не приймав участі у витратах на управління, утримання та збереження будинку, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), до будинку не з'являвся, бажання жити у ньому не виявив. У судовому засіданні представник позивача пояснила, що Позивач відкрито та безперервно володіє будинком протягом більш ніж 10 років, оплачує комунальні послуги та здійснює поточний ремонт. Вказані обставини підтверджується Актом, посвідченим підписом сусідів [PERSON] (буд. № 22) та [PERSON] (буд. № 22/2) Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та запере\-чення сторін, та інші обставини, що мають значення для прави\-льного вирішення справи. Згідно ст. 10 Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, у зв'язку з чим стаття 344 цього Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2001 року. У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р.\~\~за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав набуття права власності, володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.\~ Відповідно до роз'яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивач [PERSON] відкрито, безперервно та добросовісно володіє будинком № 22 а по вул. Офіцерській в м. Одесі. Оскільки, починаючи з 2000 року по теперішній час позивач фактично добросовісно, відкрито, безперервно володів та продовжує володіти, користувався та продовжує користуватися майном, а саме будинком № 22 а по вул. Офіцерській в м. Одесі, утримував та утримує дане жиле приміщення, суд приходить до висновку, що позивач набув право власності на дане спірне майно за набувальною власністю на законних підставах. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Крім того у відповідності до ст.. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved