Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

14.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Одночасно позивач просила виселити відповідача із зазначеного жилого приміщення без надання іншого житла. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є власником вище зазначеного жилого приміщення. Після придбання жилого приміщення 05.08.2002 року за договором купівлі-продажу вона постійно проживала в ньому і дозволила проживати там же своїй матері [PERSON] та відповідачу, який доводився їй вітчимом. У 2006 році мати та відповідач вигнали її з належного їй жилого приміщення та в подальшому перешкоджали її вселенню. [INFO] року її мати [PERSON] померла. Однак і після цього відповідач не дає їй змоги вселитися до квартири, що супроводжує погрозами. При цьому позивач зазначає, що вона є інвалідом ІІ групи з дитинства і має незадовільний стан здоров'я. Вказуючи на порушення відповідачем її прав як власника жилого приміщення, а також правил співжиття, просить задовольнити її позов. В судовому засіданні позивач і її представник позов підтримали і підтвердили викладені в позовній заяві обставини. Відповідач позов не визнав. В своїх поясненнях суду зазначив, що вважає вимоги позивача безпідставними та надуманими. Відповідач стверджував, що він не перешкоджав позивачу проживати в спірній квартирі, а вона залишила житло за власною волею, оскільки має інше житло. Також позивач вважає, що має право на спірне житло, оскільки для його придбання використовувалися і його кошти. Крім того він брав участь і ніс матеріальні витрати з ремонту квартири. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та, дослідивши письмові докази по справі, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Згідно договору купівлі-продажу укладеного 05.08.2002 року позивач є єдиним власником цілого жилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 7, 8) Зазначене жиле приміщення одночасно є зареєстрованим місцем проживання позивача. (а.с. 11) В цьому жилому приміщенні в якості вітчима позивача з серпня 2002 року також зареєстрований і проживає відповідач. (а.с. 11, 24) З висновку Миколаївського РВ УМВС України в Миколаївській області від 02.07.2015 року, медичних довідок, свідоцтва про смерть, посвідчень та пояснень свідків [PERSON] і [PERSON] вбачається, що позивач є пенсіонером-інвалідом ІІ групи, має незадовільний стан здоров'я. Будучи власником спірної квартири, в якій вона проживала разом з матір'ю [PERSON] і відповідачем, з 2006 року позивач була змушена залишити свою квартиру і проживати в інших жилих приміщеннях. Причиною цього стало те, що [PERSON] і відповідач вигнали позивача із належного останній жилого приміщення. Після смерті 02.06.2015 року матері [PERSON], позивач намагалася вселитися до належної їй квартири, однак відповідач знов зчинив їй перешкоду в цьому. (а.с. 9, 10, 12, 13-16) Одночасно слід зазначити, що між позивачем як власником житла та відповідачем відсутній договір найму жилого приміщення. Проаналізувавши встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини суд виходить з такого. Ст. 41 Конституції України кожному гарантоване право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ст. 383 ч. 1 ЦК України визначає, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, а також інших осіб. Ст. 391 ЦК України власнику майна надане право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні є доведеним той факт, що починаючи з 2006 року відповідач перешкоджав позивачеві реалізовувати своє право власності щодо спірної квартири. Зокрема позивач була позбавлена можливості користуватися житлом для свого проживання. Характер відносини між сторонами дозволяє суду зробити висновок про те, що такі стосунки фактично не є сімейними. В той же час поведінка відповідача носить характер протиправної і суттєво шкодить інтересам позивача, яка є особою із обмеженими фізичними можливостями. При цьому суд бере до уваги, що згідно ст. 9 ч.ч. 4, 5 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Таким чином, з огляду на встановлені факти та норми матеріального права, порушене право позивачки на житло підлягає захисту, шляхом виселення відповідача із належного їй жилого приміщення. Обираючи зазначений спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає його єдиним можливим, найбільш ефективним і таким, що відповідає вимогам ст. 16 ч. 1 п.п. 3, 4 ЦК України. При цьому визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є зайвим, оскільки повністю охоплюється вище наведеним способом захисту порушеного права. Що стосується доводів відповідача про наявність в нього права на житло належне позивачці, то вони не доведені ним в судовому засіданні, що в силу ст. 10 ч. 3 ЦПК України є його обов'язком. У зв'язку із задоволенням основних позовних вимог з відповідача на користь держави також належить стягнути судові витрати по справі.

Outcome: partial