Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

13.10.2017 року до суду надійшла заява [PERSON], від імені та в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діє [PERSON], із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: приватного нотаріуса Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючкової Л. А., - «Про встановлення факту, що має юридичне значення» (вхідний № 2752/17-вх), на обґрунтування якої заявник зазначив, що [INFO] року померла його мати - [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина у виді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими за адресом: [ADDRESS]. Померла [PERSON], [INFO], з 1964 року була зареєстрована та фактично мешкала разом із ним по день своєї смерті за цим адресом, хоча він з 15.07.2008 року був зареєстрований за іншим адресом: [ADDRESS]. Вказав, що заяву нотаріусу про прийняття спадщини у шестимісячний термін він не подавав і про відмову від спадщини не заявляв, так як вважає, що фактично її прийняв. Юридично оформити своє право на спадкове майно поза судовим порядком він зараз не в змозі, тому що слід встановити факт постійного його проживання зі спадкодавцем, так як нотаріусу довідки сільської ради про факт їх з матір'ю сумісного мешкання недостатньо та вона не є підставою для підтвердження вказаного факту. Просив встановити факт постійного проживання його - спадкоємця [PERSON] - разом зі спадкодавцем - [PERSON] - на час відкриття спадщини, тобто на день смерті останньої: [INFO] року (а. с. 2 - 4). Заявник [PERSON] у судове засідання з'явився, свою заяву підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні змісту заяви, та просив встановити факт його постійного проживання із матір'ю [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на день її смерті - [INFO] року. В подальшому у судове засідання не з'явився, скориставшись правом, визначеним частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника за довіреністю - [PERSON] (а. с. 14, 43). Представник заявника [PERSON], що діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності (бланк серії НМЕ № 249760), посвідченої 05.09.2017 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М., у судовому засіданні заяву [PERSON] підтримав повністю, також надав пояснення, аналогічні змісту заяви, та просив її задовольнити. В подальшому у судове засідання теж не з'явився, хоча надав заяву, зареєстровану за вхідним № 2618/18-вх від 25.05.2018 року, з проханням справу розглянути за їх із заявником відсутності, зазначивши, що її вимоги вони підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити (а. с. 14, 43, 50). Заінтересована особа - Приватний нотаріус Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючкова Л. А. - у судове засідання теж не з'явилась, про місце, дату та час розгляду справи сповіщена своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак звернулась до суду з листом, зареєстрованим за вхідним № 3142/17-вх від 03.11.2017 року, в якому просила справу розглянути за її відсутності, зазначивши, що дійсно відмовила заявнику у вчиненні нотаріальної дії (а. с. 24). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно частини 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 зазначеного кодифікованого закону України, особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у всіх учасників справи свідчать лист заінтересованої особи та заява представника заявника, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання заінтересованою особою особистих пояснень не має, а заявник та його представник у судовому засіданні їх вже надали, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за їх відсутності. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об'єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з'ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: заслухавши пояснення заявника, його представника, свідків, дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Оскільки на цей час Валківський окружний суд свою діяльність не розпочав, справа перебуває на розгляді належного суду. Крім того, згідно пункту 9 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання нею чинності. Таким чином, ця цивільна справа підлягає розгляду за правилами, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Так, допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що є сусідкою померлої з 1991 року й дійсно [PERSON] весь цей час до моменту смерті матері [PERSON] постійно проживав разом із нею за адресом: будинок [ADDRESS], - й вони вели з нею сумісне господарство та мали спільний бюджет. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який також є сусідом померлої [PERSON], надав судові аналогічні пояснення, додавши, що заявник неодружений та мешкав з дитинства із матір'ю, постійно надаючи їй фізичну допомогу. З копії паспорта громадянина України (серії [NUMBER]), виданого 17.11.1998 року Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] року у селі Караван Нововодолазького району Харківської області, й з 15.07.2008 року зареєстрований у [ADDRESS] (а. с. 5 - 6). Зі Свідоцтва про народження (серії [NUMBER]), повторно виданого 06.06.1979 року Нововодолазькою сільською радою Нововодолазького району, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] року у селі Караван Нововодолазького району Харківської області, про що в книзі реєстрації актів про народження 31.01.1962 року зроблено запис за № 9, та його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 7). Згідно Свідоцтва про смерть (серії [NUMBER]), виданого Караванською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 04.05.2016 року, [PERSON] померла [INFO] року у віці 78 років в селі Караван Нововодолазького району Харківської області, про що 04.05.2016 року складено відповідний актовий запис № 14 (а. с. 8). Як убачається із заповіту, посвідченого 20.10.2000 року секретарем Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Бирка Н. В. (реєстровий № 79), що не змінено та не скасовано на час смерті заповідача, [PERSON], яка мешкає за адресом: [ADDRESS], на випадок своєї смерті зробила таке заповідне розпорядження: все її майно, де б воно не находилось і з чого воно б не складалось, і все те, що буде належати їй на день смерті і на те, що вона по закону буде мати право, заповіла [PERSON], який проживає за адресом: [ADDRESS] (а. с. 10, 10 зворот). Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Караванської сільської ради народних депутатів 09.11.1992 року на підставі відповідного рішення від 28.01.1992 року, [PERSON] на праві особистої власності належить домоволодіння [ADDRESS], та яке зареєстроване в бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за № 4-412 (а. с. 9). З постанови приватного нотаріуса Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючкової Л. А. від 04.09.2017 року, вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресом: [ADDRESS],- після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, оскільки той заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк нотаріусу не подав, зареєстрований згідно паспорта громадянина України за іншим, ніж померла, адресом, а довідка сільської ради про фактичне їх сумісне проживання за одним адресом без реєстрації на день смерті спадкодавця не є достатньою підставою для підтвердження факту прийняття спадщини (а. с. 11). Згідно довідки, виданої Головою Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області [PERSON] та зареєстрованої за вихідним № 273 від 05.09.2017 року, померла [INFO] року [PERSON] постійно проживала і була зареєстрована з 1964 року та подень смерті в [ADDRESS]. Разом з нею фактично весь цей час проживав її син [PERSON], який зареєстрований з 15.07.2008 року за адресом: [ADDRESS] (а. с. 13). Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов № 47, складеного 05.09.2017 року депутатом Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Бирка Н. В., підпис якої засвідчений сільським головою [PERSON], [PERSON] фактично проживає без реєстрації за адресом: [ADDRESS] що також підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] (а. с. 12). Таким чином, на підставі наведеного, суд переконався у тому, що заявник [PERSON] є рідним сином померлої [INFO] року [PERSON], власниці домоволодіння [ADDRESS] Харківської області,- яка за життя залишила заповіт на його користь, та які з 1964 року по час відкриття спадщини фактично мешкали разом у спадковому будинку, хоча заявник з 15.07.2008 року має реєстрацію за іншим адресом. Під час розгляду заяви [PERSON] суд виходить з того, що з огляду на приписи частини 2 статті 293 та частини 1 статі 315 Цивільного процесуального кодексу України, встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється судом в порядку окремого провадження. У свою чергу положення частини 1 статті 293 вказаного цивільного процесуального кодифікованого закону України передбачають, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачений перелік фактів, які підлягають встановленню в порядку окремого провадження. З огляду на положення частини 2 цієї ж статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як убачається з положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», наведений у нормах Цивільного процесуального кодексу України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Крім того, цим же пунктом Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Також при розгляді заяви [PERSON] суд виходить з положень частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України). Приписами статей 1216 та 1217 вказаного кодифікованого закону України обумовлено, що спадкуванням, яке може здійснюватися за заповітом або за законом, є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з правилами частини 1 та 2 статті 1220 цього ж нормативно-правового акту спадщина відкривається внаслідок смерті, а часом її відкриття вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, що виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. При цьому, як зазначено у частині 1 статті 1222 Цивільного кодексу України, спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а згідно до змісту частини 1 статті 1223 зазначеного останнім нормативно-правового кодифікованого акту України - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Одночасно з цим приписами частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємиць, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, а саме шість місяців з часу відкриття спадщини, не заявив про відмову від неї. При цьому, відповідно до приписів частини 5 цієї ж норми права, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Доказом постійного проживання заявника із померлою матір'ю на час відкриття спадщини, тобто на день її смерті, є відповідна довідка Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, акт обстеження житлово-побутових умов заявника та покази свідків [PERSON] та [PERSON] Однак вимогами підпункту 3.22 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, в редакції, що діяла на час відкриття спадщини, її прийняття та звернення спадкоємця до нотаріуса, визначено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця (в розумінні пункту 3.21 - який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини) відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Отже, оскільки така довідка відповідного органу місцевого самоврядування є, а нотаріус у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовив, то, вочевидь, заявник іншим шляхом, окрім судового, довести цей факт не може, й, оскільки встановлення цього факту породжує згідно із законом юридичні наслідки, тобто від нього напряму залежить виникнення майнових прав заявника у виді прийняття спадщини, цей факт ним доведено відповідними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, що безпосередньо досліджені у судовому засіданні судом, заяву [PERSON] про встановлення факту його постійного проживання із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на день її смерті [INFO] року, слід задовольнити повністю. Приходячи до такого висновку суд ураховує роз'яснення, надані Пленумом Верховного суду України у пункті 23 своєї постанови № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до яких, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Враховуючи наведені вище норми права, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог заявника та можливість задоволення його заяви шляхом встановлення юридичного факту постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] року. У відповідності із приписами частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved