Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

13 липня 2017 року, представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд, звільнити нерухоме майно: житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] з-під арешту, який накладено на майно позивача [PERSON] ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.04.2007 року у справі №2-1161/2007, реєстраційний номер обтяження 4804189, мотивуючи це тим, що він набув право власності на вказаний житловий будинок до укладання шлюбу, та цей будинок є його особистою власністю. В судове засідання позивач та його представниця не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, однак від представниці позивача за довіреністю, на адресу суду надійшла письмова заява, в якій вона, посилаючись на ст. 158 ЦПК України повністю підтримала позов, просила його задовольнити і слухати справу без їх участі, не заперечуючи проти ухвалення судом заочного рішення по справі (а.с. 21). Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою про отримання судової повістки, причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутністю суду не надала (а.с. 20). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідною розпискою, причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 19). Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, або якщо причини неявки відповідача на думку суду є неповажними, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинної на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна - арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Пунктом 7 частини 1 статті 47 Закону передбачено - виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав - арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Судом встановлено, що ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.04.2007 року було накладено арешт на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] (а.с. 12). Також судом встановлено, що згідно договору міни № 3114 від 22.03.2002 року зареєстрованим Овідіопольським районним Бюро технічної інвентаризації 02.04.2002 року [PERSON] набув право власності на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS], а шлюб між позивачем та відповідачкою був зареєстрований 15.11.2003 року, тобто право власності позивача виникло у нього до укладання шлюбу, а отже, [PERSON] не набула права власності на вказаний будинок (а.с. 5,6). 15.11.2003 р. між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) Міським відділом РАЦС Одеського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб (актовий запис № 1627), який було розірвано 19.11.2006 р., що підтверджується витягом з Рішення Овідіопольского районного суду Одеської області від 19.11.2006 року (а.с. 11). 12.02.2007 року та 29.03.2007 року [PERSON] зверталася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та поділ житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS], що підтверджується копіями ухвал Овідіопольського районного суду Одеської області, вказаний позов був повернутий [PERSON] у зв'язку із несплатою держаного мита (а.с. 10). Згідно довідки Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.07.2017 року матеріали цивільної справи № 2-1161/2007 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та поділ житлового будинку знищені по строку давності (а.с. 9). Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини справи, а саме, той факт, що існування арешту перешкоджає позивачу вільно розпоряджатись власним майном, суд вважає необхідним задовольнити позов.

Outcome: approved