Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

14 листопада 2017 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 20 жовтня 2017 року Красноокнянським районним судом Одеської області було видано судовий наказ, згідно якого з неї на утримання сина - [PERSON], [INFO], на користь відповідача стягуються аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так як вона ніде не працює, не отримує доходів і заробітку, то у неї немає можливості утримувати сина і забезпечувати всім необхідним. За відсутності доходу її матеріальний стан на даний час не дає можливості сплачувати аліменти в такому розмірі, який зазначений в судовому рішенні, проте вона готова сплачувати аліменти в розмірі 300 грн. щомісячно до повноліття дитини. Тому вона просила зменшити розмір аліментів на утримання сина з 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 300 грн. щомісяця до повноліття дитини. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити, надавши аналогічні пояснення та доповнивши, що, крім всього вище зазначеного, у позивача на теперішній час є проблеми зі здоров»ям. Відповідач позов не визнав та пояснив, що, на його думку, підстав для задоволення позову та зменшення розміру аліментів на утримання їх сина [PERSON] немає. Представник служби у справах дітей Окнянської райдержадміністрації Одеської області як органу опіки та піклування в судовому засіданні повідомила про відсутність, на її думку, підстав для задоволення позову, пояснивши, що при зменшенні розміру аліментів будуть порушені права дитини на батьківське матеріальне забезпечення, а дитина [PERSON], крім щоденних потреб, ще й потребує коштів для лікування. Крім того, представник органу опіки та піклування звернула увагу суду на те, що позивач нещодавно на засіданні районної комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 27 листопада 2017 року , запевнила комісію, що працевлаштована і саме через зайнятість на роботі не може особисто виховувати дитину і саме тому залишила дитину з батьком. Вислухавши пояснення сторін, представника служби у справах дітей Окнянської райдержадміністрації Одеської області та перевіривши матеріали справи та надані докази, суд прийшов до наступного. Судовим наказом Красноокнянського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2017 року з позивача [PERSON] стягнуто аліменти на користь відповідача [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 17 жовтня 2017 року /а.с.11/. Орган опіки та піклування - служба у справах дітей Окнянської райдержадміністрації в письмовому повідомленні висловила думку, що при зменшенні розміру аліментів будуть порушені права дитини відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України на батьківське матеріальне забезпечення /а.с.32/. Частинами 2 та 3 статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено , що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того , за змістом статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів, відповідно до ч.2 ст.182 СК України, має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Виходячи із системного аналізу положень ст. 192 СК України, зробленого у постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 року №143цс13, зазначена стаття вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд також враховує положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України, відповідно до яких при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення ст.81 ЦПК України, позивач не надала суду жодних доказів того, що після винесення судового наказу про стягнення аліментів змінилося її матеріальне становище чи будь-які інші обставини, передбачені ст.182 СК України. Посилання ж позивача на те, що вона не має можливості сплачувати аліменти на дитину [PERSON], в розмірі, який встановлено судовим наказом, не можуть бути прийнятими судом до уваги, оскільки судовим наказом розмір аліментів на дитину визначено в мінімальному розмірі, який встановлено законом, а той факт, що вона ніде не працює, не звільняє її від обов'язку утримання дитини, оскільки батьки зобов'язані утримувати своїх дітей і ці обов'язки батьків є рівними. При цьому суд зазначає, що незважаючи на надану позивачем довідку про те, що вона з 27.10.2016 року по теперішній час не працює ( а.с.58) , позивач маніпулює інформацією про власне працевлаштування в залежності від бажаних нею результатів та власних вигод. Так, при зверненні до суду 14 листопада 2017 року у позовній заяві позивач зазначала, що не працює і не має доходу, тоді як 27 листопада 2017 року на засіданні районної комісії з питань захисту прав дитини Окнянської РДА при розгляді питання щодо визначення порядку спілкування з дитиною [PERSON] повідомила про власне працевлаштування. Ця інформація була викладена письмово начальником служби у справах дітей Окнянської РДА ( а.с. 51) та підтверджена у судовому засіданні представником служби у справах дітей і представником позивача спростована не була . У судовому засіданні 28 грудня 2017 року представник позивача знову стверджував про відсутність роботи у позивача, зазначаючи про плинність наявності роботи. Таким чином, суд вважає, що позивач не довела той факт, що починаючи з часу винесення судового наказу від 20 жовтня 2017 року її матеріальне становище суттєво змінилось. Крім того, відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Вочевидь , сума ,яку просить позивач стягувати з неї на утримання дитини у розмірі 300 грн щомісяця , не спроможна забезпечити дитині відповідний рівень життя та створення комфортних умов для інтелектуального, духовного та фізичного розвитку. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача на утримання сина в мінімальному розмірі. Не можуть бути прийняті до уваги і посилання представника позивача про поганий стан здоров»я позивача, так як будь-яких доказів щодо стану здоров»я останньої суду надано не було. Натомість, суд бере до уваги стан здоров»я дитини [PERSON], який перебуває на обліку у Окнянський ЦРЛ, потребував оперативного втручання (а.с.52-55), при цьому зазначає, що позивачем про стан здоров»я дитини представнику позивача повідомлено не було. Інших належних та допустимих доказів у обґрунтування своїх доводів позивач до суду не представила. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Дослідивши всі надані докази, суд не вбачає порушення прав позивача, які б потребували захисту і зважаючи на викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed