Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

13.07.2015 року відкрито провадження у даній справі. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 22.06.2015 року він звернувся до ТОВ «Євролізинг Україна» з метою придбання сільськогосподарської техніки, де обрав для купівлі повнопривідний міні-трактор «DongFeng DF-404» (з кабіною). Представники товариства запевнили, що обраний ним товар буде доставлений по місцю його мешкання наступного дня після внесення повної оплати 128000 грн., але при цьому він повинен спочатку внести передоплату в сумі 26000 грн., а при укладенні договору сплатити решту - 102000 грн. Цього ж дня позивач сплатив зазначену передоплату в розмірі 26000 грн., після чого сторони уклали договір фінансового лізингу № 002497 та позивач здійснив доплату за товар в сумі 102000 грн. Проте, 23.06.2015 року товар не був доставлений. 24.06.2016 року по телефону представник відповідача повідомив, що в процесі доставки трактор зламався, після чого представники відповідача припинили спілкування. До цього часу трактор позивачу не доставлений. Після звернення за правовою допомогою йому було роз'яснено, що придбаний ним трактор після внесення оплати йому на праві власності не належить, що внесена ним сума в розмірі 26000 грн. є не передоплатою, а адміністративним платежем за надання інформаційно-консультативних, консультативно-роз'яснювальних та довідкових послуг з питань виконання умов за договором фінансового лізингу, що представниками ТОВ «Євролізинг Україна» не було роз'яснено. Вважає це нечесною підприємницькою практикою шляхом введення споживача в оману ненаданням чіткої і в повному обсязі та наданням у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення споживачем вибору, що стосується основних характеристик предмету лізингу, способу розрахунку, ціни, статусу відповідача на наявності у нього ліцензії на здійснення фінансового лізингу, в тому числі наданням фінансових адміністративних послуг у зв'язку з залученням грошових коштів фізичних осіб. Також зазначає, що договір фінансового лізингу містить умови, які є несправедливими, оскільки вони суперечать принципу добросовісності, а їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тому просить визнати недійсним з моменту укладення, вчинення та підпису договір фінансового лізину № 002497 від 22.06.2015 року з додатками до нього внаслідок порушення прав споживача; вчинення правочину юридичною особою без доведення до споживача чітких та достовірних положень договірних правовідносин; істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; введення в оману споживача внаслідок нечесної підприємницької діяльності ТОВ «Євролізинг Україна»; недосягнення істотних договірних умов, в тому числі по питанням ціни товару; не доведення до споживача додатку № 3 щодо графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів; укладення договору фінансового лізингу без відповідного дозволу (ліцензії) на надання адміністративних фінансових послуг та введення споживача в оману щодо свого права з боку ТОВ «Євролізинг Україна» на вчинення такого роду правочину та здійснення такого виду діяльності, також просить стягнути з відповідача на його користь сплачені 128000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. В судових засіданнях позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позові, та просили задовольнити, а також просили стягнути витрати на правову допомогу. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіслав письмові заперечення, у яких просив в задоволенні позову відмовити, вважаючи, що позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом і ґрунтується виключно на припущеннях позивача, без належного ознайомлення з нормами закону, що безпосередньо регулюють діяльність відповідача. На думку представника відповідача, обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, або свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає умови цивільно-правового договору, на підставі якого виникли цивільно-правові відносини між ним та відповідачем, а також посилається на норми закону, які взагалі не стосуються виниклих між сторонами правовідносин. Зазначає, що товариство на законних підставах надає послуги з фінансового лізингу, при укладенні договору фінансового лізингу було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, позивач отримав повну, необхідну, доступну та достовірну інформацію про положення договору, що підтверджується його підписами на кожній сторінці договору. Були погоджені розміри лізингових платежів, передбачений договором додаток № 3 сторони погодили укласти на стадії купівлі/передачі предмету лізингу, виходячи з нової ціни товару, якщо така зміна відбудеться. Вказує, що права позивача не були порушені, на даний час договір фінансового лізингу розірваний з ініціативи позивача. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в червні 2015 року вирішили з батьком купити трактор. В Інтернет-магазині знайшли трактор, домовились про зустріч. Поїхали до м. Полтава, зустрілися з менеджером, вибрали зі списку трактор. Їм повідомили, що можна розрахуватися готівкою, спочатку потрібно сплатити передоплату, а при отриманні товару - решту. Після оплати передоплати в розмірі 10-15 % від вартості, менеджер оформила документи та пояснила, що на підставі них віддадуть трактор. Потім сказала, що товар вже завантажили і їм необхідно їхати додому, щоб його отримати. Дорогою додому їм зателефонувала менеджер і повідомила, що решту грошей необхідно сплатити до отримання товару. Він з батьком поїхали до м. Охтирка де сплатили решту, та повідомили за телефоном менеджеру номер квитанції. Проте, трактор не доставили і того дня слухавку представники відповідача вже не брали. Зазначив, що батько хотів купити трактор, про лізинг мови не було. Суд проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідка, врахувавши позицію відповідача, дійшов наступного висновку. Встановлено, що 22.06.2015 року ТОВ «Євролізинг Україна» та [PERSON] уклали договір фінансового лізингу № 002497 з додатками, за умовами якого товариство як лізингодавець зобов'язалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу (транспортний засіб марки «Dongfeng», модель 404 каб), а позивач як лізингоодержувач - прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору. Зазначений договір також передбачав право викупу предмету лізингу. Того ж дня позивач здійснив платіж у розмірі 26000 грн. на рахунок відповідача, призначення якого зазначено «адміністративний платіж згідно ДФЛ № 002497», та платіж у розмірі 102000 грн., призначення якого зазначено «платіж згідно договору фінансового лізингу № 002497», проте предмет лізингу йому передано не було. Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Так, відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Поняття фінансового лізингу надається у ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», який являє собою вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг є фінансовою послугою. З преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пункт 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Зі змісту ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Так, згідно п. 1.4 договору фінансового лізингу, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Відповідно до визначення, яке міститься в зазначеному договорі, продавець - це юридична або фізична особа-суб'єкт підприємницької діяльності, яка є постачальником транспортних засобів лізингодавцю, з якими лізингодавець уклав договори доручення або агентські угоди. Таким чином, придбання транспортного засобу буде здійснюватись у постачальника, якого обрав лізингодавець. Згідно ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інших умов суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими. Згідно п. 12.1. договору фінансового лізингу, лізінгоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією за адресою лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізінгодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Отже, п. 12.1 договору встановлює односторонню відповідальність за порушення умов договору лише лізингоодержувача, усуває відповідальність лізингодавця, не надає право лізингоодержувачу вимагати дострокового розірвання договору із одержанням відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, передбачає покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору і надає лізингодавцю право не повертати суму авансового внеску за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем, чим порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Дисбаланс прав і несправедливі умови також вбачаються і в умовах договору щодо встановлення жорстких умов відповідальності лізингоодержувача, за відсутністю передбаченої відповідальності для лізингодавця. Так, п. 12.4 договору встановлено, що за несвоєчасне внесення лізингових платежів, лізингоодержувач зобовязаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня від суми заборгованості за кожний день прострочення. Поряд з цим, за те ж саме порушення п. 3.2.3 договору передбачено, що в разі наявності несплаченого лізингоодержувачем лізингового платежу в строки та у порядку передбаченими даним договором, лізингоождержувач має право залишати предмет лізингу в своєму салоні до одного місяця. При цьому, у разі непогашення заборгованості протягом встановленого терміну даний договір вважається таким, що втратив силу та є розірваним односторонньо лізингодавцем за порушення лізингоодержувачем умов даного договору. Хоча несвоєчасність сплати з боку позивача допускається умовами договору, що вбачається з п. 10.10 договору, відповідно до якого кошти, які сплачуються лізингоодержувачем, зараховуються в наступному порядку: у разі наявності, сплата нарахованих штрафних санкцій за порушення обов'язків; прострочені відсоткові ставки за користування обсягом фінансування, розмір яких не доведений до лізингоодержувача, оскільки не укладався додаток № 3, який повинен містити зазначену інформацію; сплата комісій за супроводження договору, про які також не доведено до відома позивача, і лише після цього відбувається зарахування сплаченої суми грошових коштів в рахунок поточного платежу. Отже, такі умови договору є несправедливими, адже ставлять сторони у нерівні положення і обтяжують фінансовий стан лізингоодержувача. Пунктом 3.2.4 договору визначено, що у випадку, якщо лізингоодержувач прострочив виконання зобов'язань по сплаті лізингових платежів більше як на один місяць, лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача. Тобто за будь-яких мінімально допустимих порушень, лізингодержувач зазнає суворих покарань у вигляді позбавлення його предмета лізингу, що є неспіврозмірним із допущеними порушеннями та несправедливим. Обмежені також права лізингоодержувача на дострокове припинення договору лізингу, оскільки відповідно до п.п. 12.7, 12.8, 12.10 договору фінансового лізингу, при достроковому припиненні договору фінансового лізингу за ініціативою лізингодавця, лізингоодержувач зобов'язаний протягом 10 днів з моменту повідомлення лізингодавця про розірвання договору сплатити всі неоплачені по договору платежі, включаючи штрафні санкції, пеню, покрити всі витрати лізингодавця та додатково сплатити у випадку затримки повернення предмета лізингу 10 % штрафу від вартості предмета лізингу. Відповідно до п. 11.5 зазначеного договору, якщо в результаті порушення лізингоодержувачем умов даного договору або чинного законодавства України, лізингоодержувач має прострочену заборгованість за лізинговими платежами, не сплатив штрафні санкції або не відшкодував збитки (якщо вони нараховані лізингодавцем) або предмет лізингу вилучено у лізингоодержувача (чи триває процедура вилучення предмета лізингу або вирішується в судовому порядку будь-який спір між лізингодавцем до лізингоодержувача з приводу даного договору), лізингоодержувач втрачає право придбати у власність (викупити) предмет лізингу на умовах, передбачених цим договором, а права лізингоодержувача, вказані у договорі, припиняються. З огляду на такі обставини існують обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача, а встановлені жорсткі умови виконання з боку споживача умов договору, можуть встати на заваді лізингоодержувачу в реальному отриманні транспортного засобу. Відповідно до п. 10.14 договору навіть за дострокову сплату лізингових платежів до 12 місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10 % від суми дострокового погашення. Разом з тим, відповідальність лізингодавця за невиконання ним обов'язку щодо передачі предмета лізингу, який може бути несвоєчасно придбаний, несвоєчасно переданий чи невиконання або неналежне виконання будь-яких інших договірних зобов'язань з боку лізингодавця, в положеннях договору не передбачена. Крім того, в ст. 7 договору фінансового лізингу викладені умови страхування предмета лізингу, які ущемляють право лізингоодержувача на вибір страхової компанії, надають можливість страховій компанії, яку обирає лізингодавець, уникнути обов'язку виплатити страхове відшкодування у разі неможливості лізингоодержувача негайно зателефонувати до страхової компанії щоб повідомити про страховий випадок. В такому випадку цивільна майнова відповідальність повністю лягає на лізингоодержувача. Відповідно до статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Вказані права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору. Крім того, несправедливими є умови по наданню продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, коли споживачеві таке право не надається. Так, відповідно до п. 3.2.5 договору фінансового лізингу лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного договору. При цьому лізингодавець не зобов'язаний повідомляти лізингоодержувача про розірвання договору. Проте, договір лізингу не містить положень, що стосується наділенням аналогічними правами лізингодавця. Також, п. 3.2.7 договору передбачає умови, коли лізингодавець наділяється правом розірвати даний договір в односторонньому порядку у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, при цьому ані лізингодавець, ані продавець не несе жодної відповідальності. Лізингоодержувач за таких умов позбавлений можливості вчинити будь-які дії щодо розірвання договору, повернення коштів, а лише має можливість обрати інший предмет лізингу. У випадку не обрання нового предмета лізингу, йому повертається лише частина сплачених коштів (60 %) відповідно до порядку, встановленому п. 12.1 договору. Тобто, за невиконання лізингодавцем та продавцем умов договору лізингу, відповідальність знову ж таки несе лізингоодержувач. Таким чином, умовами договору фінансового лізингу відповідальність покладається лише на лізингоодержувача при невиконанні ним встановлених договором зобов'язань. Крім того, статтею 17 договору фінансового лізингу визначено, що додатками до даного договору є: додаток № 1 - Графік сплати Авансового внеску; додаток № 2 - Специфікація, додаток № 3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. Однак додаток № 3, який є невід'ємною частиною договору та містить істотні умови договору фінансового лізингу, в момент укладення договору сторонами не підписувався та не був наданий для ознайомлення позивачу, що сторонами не заперечується. Таким чином, через зазначену невизначеність загального обсягу фінансування були порушені права позивача як споживача на отримання повної та достовірної інформації про фінансові послуги. Отже, наведені умови оспорюваного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а тому є несправедливими. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 779 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування усіма судами України. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 22.06.2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Холдінг», нотаріально посвідчено не було. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога про визнання договору фінансового лізингу недійсним підлягає задоволенню. Разом з тим, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що ТОВ «Євролізинг Україна» мало право здійснювати послуги з фінансового лізингу лише за умови набуття статусу фінансової установи та отримання відповідної ліцензії виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Згідно повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 21.08.2015 року № 5176/11-9, ТОВ «Євролізинг Україна» внесено до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг від 23.09.2014 року № 2756. Також зазначене товариство отримало довідку про взяття на облік юридичної особи серії ФЛ № 541 від 23.09.2014 року з правом надання фінансової послуги - фінансового лізингу, яка відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не підлягає обов'язковому ліцензуванню. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 128000 грн., сплачених останнім на виконання договору, підлягає задоволенню. Враховуючи наявність підстав для задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем наданий договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги та квитанція про оплату 3000 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, необхідний і фактично наданий обсяг правової допомоги, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд дійшов висновку про стягнення 3000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. Також, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви до суду), ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved