Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

14 серпня 2018 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з нього заборгованість у сумі 21140 грн. 06 коп. за кредитним договором № б/н від 17 листопада 2014 року, що складається із анкети - заяви позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем було укладено договір про надання кредиту, умови якого відповідачем не виконуються, в результаті чого виникла заборгованість, яку представник позивача просить стягнути. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. (а.с. 34) Відповідач та його представник [PERSON] на розгляд справи не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Вказане підтверджується розпискою представника відповідача. (а.с. 80) Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки якщо вони були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. При таких обставинах суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч. 1ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У позовній заяві зазначено, що 17 листопада 2014 року між АТ КБ Приватбанк та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту № б/н, що складається з анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 400 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач стверджує, що оскільки відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, у якій вказано, що він ознайомлений з Умовами і Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, то дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. В той же час, позивачем АТ КБ «Приватбанк» не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, що в сукупності із Заявою, свідчило б про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. За вимог ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, то суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. Крім того, незважаючи на те, що анкета - заява підписана відповідачем, у ній не заповнені графи про те, яка банківська картка має бути оформлена, який бажаний кредитний ліміт, строк дії картки тощо. Викладене свідчить про відсутність волевиявлення відповідача на отримання банківської послуги у вигляді кредиту взагалі. Також, позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником, а доданий до матеріалів Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить відомостей про тип картки, яка була надана відповідачу, відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, ознайомлення останнього з обраним Тарифом кредитування, враховуючи, що вказаний витяг містить чотири типи карток «Універсальна» з різним видом кредитування. Суд, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов висновків про те, що ці докази не підтверджують надання відповідачу кредитних коштів та не вказують умови, на яких укладено кредитний договір. Будь - яких доказів на підтвердження видачі банком відповідачу кредитної картки «Універсальна» чи будь - якої іншої картки, зарахування на цю картку суми кредиту у розмірі 400 грн., зняття таких коштів відповідачем, відкриття рахунків на ім`я відповідача (виписки з особового рахунку, копії квитанції, меморіального ордеру тощо) позивачем не надано. Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. Як вказувалося вище, будь - яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оскільки будь - яких доказів передання грошових коштів відповідачу позивач не надав, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У позовній заяві не вказано, що позивач не має змоги надати відповідні докази разом з позовною заявою. Надалі будь - яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити позивач із зазначенням об`єктивних причин неможливості їх надання останній не подавав. До того ж позивач ставить вимогу про стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 1604,13 грн. та в той же час вказує, що відповідачу було надано кредит лише у розмірі 400 грн. Тоді як анкета - заява позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить інформації про розмір кредитного ліміту. У складеному позивачем розрахунку вказано на те, що відсоткова ставка була збільшена. Будь - яких доказів про те, що відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов банк проінформував відповідача про зміну ставки, надав відповідачу виписки про стан картрахунків (п.1.1.3.1.9 Умов), направляв вимогу про погашення заборгованості (п. 2.1.1.5.6 Умов) позивач також не надав. Оскільки позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо самого виду договору, а також щодо інших умов, викладених в Умовах та правилах надання банківських послуг, не доведено факту надання кредиту на підставі анкети - заяви позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 17 листопада 2014 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Судові витрати у справі розподіляються у відповідності з положеннями ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed