Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

14.08.2018 р. позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом, у якому просив:- скасувати накази коменданта [INFO] «По особовому складу» № 211-ОС від 13.07.2018 р. та № 433-Г від 12.07.2018р., - поновити [PERSON] на посаді завідувача гуртожитку 3,4 (місце дислокації Бортничі) групи обслуговування службового житлового фонду відділення житлового-експлуатаційного забезпечення відділу матеріального забезпечення з 05 травня 2018 р.; - стягнути з [INFO] на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.( а.с.1-4). До початку\~розгляду справи\~позивач неодноразово\~уточнював свої\~вимоги та\~остаточно 15.01.2019\~р.\~позивачем було\~подано заяву\~про зміну\~предмета позову,\~відповідно до\~якої просив\~суд:\~-\~скасувати накази\~коменданта [INFO] \~«По особовому\~складу» №\~211-ОС\~від 13.07.2018\~р.\~та №\~433-Г\~від 12.07.2018\~р.\~;\~-\~змінити формулювання\~причини звільнення\~ [PERSON] \~з роботи,-\~із «звільнений\~за прогул\~без поважних\~причин,\~п.\~4\~ст.\~40\~КЗпП України»\~на «звільнений\~за власним\~бажанням,\~ст.\~38\~КЗпП України»,\~та змінити\~дату звільнення\~«з 05.05.2018\~р.»\~на дату\~«05.07.2018\~р.»;\~-стягнути\~з відповідача,\~ [INFO] ,\~ на\~його користь\~середній заробіток\~за період\~з 05.05.2018\~р.\~ до 05.07.2018 р. включно у сумі 16778,16 грн., компенсацію за 4 дні невикористаної відпустки за період з 05.05.2018 р. до 05.07.2018 р. включно у сумі 798,96 грн., а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 06.07.2018 р. по день вирішення справи у суді.( а.с. 128-130). В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. Позивач [PERSON] працював в Окремій комендатурі охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України на посаді завідувача гуртожитку 3,4 (місце дислокації Бортничі) групи обслуговування службового житлового фонду відділення житлово-експлуатаційного забезпечення відділу матеріального забезпечення з 06.12.2017 р. З 5 травня 2018 р. у зв`язку з отриманою травмою знаходився на амбулаторному лікуванні. Вказує, що у період тимчасової непрацездатності 18 червня 2018 р. на адресу відповідача направив заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, та яка була отримана відповідачем 21.06.2018 р. Однак, не зважаючи на те, що позивач з 5 травня був тимчасово непрацездатним, а також на подану ним заяву про звільнення за власним бажанням, наказом відповідача від 13.07.2018 р. № 211-ОС позивач був звільнений з 05.05.2018 р. за прогул без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. Вважає таке формулювання причини звільнення його з роботи неправильним, оскільки він мав право розірвати трудовий договір, укладений з відповідачем, попередивши його за два тижні, і останній, вважає, зобов`язаний був звільнити позивача з роботи за власним бажанням 05.07.2018 р. Крім того, у порушення вимог ст. 116 КЗпП України, у день звільнення, відповідачем не було проведено виплату всіх належних йому сум. 16.10.2018 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву представника [INFO] [PERSON] . Відповідно до даного відзиву представник просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, зважаючи на те, що позивач, написавши 20.04.2018 р. заяву про звільнення за власним бажанням, продовжив працювати та не вимагав розірвання трудового договору. 05.05.2018 року позивач повідомив телефонним зв`язком, що перебуває на лікарняному своєму безпосередньому керівнику капітану [PERSON] . Відповідна комісія щоденно з 05.05.2018 р. по 13.07.2018 р. фіксувала відсутність позивача на робочому місці протягом всього дня та оформлювали це відповідними актами. Зазначають, що позивач жодним чином не намагався підтвердити законність своєї відсутності на робочому місці. Вважаючи, що позивач дійсно перебуває на лікарняному та по прибуттю надасть листок тимчасової не працездатності, командуванням військової частини не вживалося жодних дій. Вказують, що 18.06.2018 р. надійшла повторна заява позивача про звільнення за власним бажанням, без додатків, в якій вимагав звільнити його у зв`язку зі станом здоров`я та надіслати трудову книжку поштовим зв`язком на його адресу. З метою з`ясування підстав відсутності позивача на роботі, командуванням військової частини було здійснено ряд заходів: намагалися зв`язатися телефонним зв`язком, надсилали листи з вимогами надати пояснення та документальне підтвердження законності відсутності на робочому місці, проте жодних документів та пояснень надано не було; 03.07.2018 р. здійснено комісійний виїзд за адресою проживання позивача, який зустрівши членів комісії від розмови відмовився та сказав щоб його трудову книжку надіслали поштою. Враховуючи вище викладене та відсутність документального підтвердження законності відсутності позивача на роботі, відсутність аргументованих пояснень та явним не бажанням позивача виходити на роботу вважають, що дії командування [INFO] і забезпечення щодо звільнення [PERSON] за прогул відповідають вимогам чинного законодавства. Також вказують, що у позовній заяві позивач не зазначає, які саме виплати не були йому виплачені при звільнені та не надав жодного доказу на підтвердження цього. Ухвалою судді від 15 серпня 2018 року задоволено клопотання позивача та витребувано в Окремій комендатурі охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України належним чином завірену копію наказу № 433-Г від 12.07.2018 та довідку про середньомісячну заробітну плату [PERSON] (а.с.22). Ухвалою суду від 28 березня 2019 року (а.с.149-151) заявлене позивачем [PERSON] клопотання про витребування письмових доказів задоволено, та витребувано з [INFO] належним чином оформлену (підписану та зареєстровану) довідку про середню заробітну плату [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за період роботи з грудня 2017 року по дату звільнення 05.05.2018. У судовому засіданні 18.03.2019 року позивач підтримав позовні вимоги зазначені у заяві про зміну предмету позову від 15.01.2019 р., просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що з 05.05.2018 по 21.06.2018 він перебував на лікарняному. Далі у батька стався інсульт, 20.06.2018 відмовила нога, він залишався з ним. З телефонної розмови з працівником відділу кадрів [PERSON] дізнався, що про своє звільнення з 05.05.2018. 31.05.2018 на карточку надійшли гроші, він вважав, що це розрахунок. В липні йому повідомили про звільнення у зв`язку з прогулом, спочатку наказом від 12.07.2018, а потім наступним наказом від 13.07.2018. Накази він отримав по пошті. За трудовою книжкою він не звертався, йому направили трудову книжки по пошті У подальші судові засіданні позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду заяви (а.с.158,159,168), у яких просив суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги згідно заяви про зміну предмету прозову від 15.01.2019 р. підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме в частині: - зміни формулювання причини, підстави та дати звільнення [PERSON] , стягнення з Окремої комендатури охорони забезпечення Державної прикордонної служби України на користь [PERSON] середнього заробітку за період тимчасової непрацездатності з 05.05.2018 по 21.06.2018 включно в сумі 12242 гривні 07 копійок та компенсацію за невикористану відпустку за період з 05.05.2018 по 21.06.2018 включно (4 календарні дні) в сумі 1066 гривень 52 копійки. В іншій частині позов не визнають з наведених у письмових запереченнях на позов обставин та просять відмовити. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши заяви, заперечення, письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що є усі підстави для прийняття часткового визнання позову представником відповідача, та у зв`язку з цим, часткового задоволення позовних вимог, оскільки це не порушує прав та законних інтересів інших осіб та не суперечить чинному законодавству, а також, що в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що з 06.12.2017 року відповідно до наказу № 324-а від 05.12.2017 позивач [PERSON] був прийнятий на роботу до [INFO] на посаду завідувача гуртожитку 3,4 (місце дислокації Бортничі) групи обслуговування службового житлового фонду відділення житлово-експлуатаційного забезпечення відділу матеріального забезпечення, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] виданої на ім`я [PERSON] ( а.с.5,6). Як зазначив позивач, з 5 травня 2018 р. знаходився на амбулаторному лікуванні у зв`язку з отриманою травмою, що підтверджується відповідними довідками та листками тимчасової непрацездатності( а.с.17,18,112,113), з тексту яких вбачається, що він продовжував хворіти до 21.06.2018р., стати до роботи 22.06.2018р. 21.06.2018 року у Окремій комендатурі охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України за вхідним № 6-Б зареєстрована заява [PERSON] про звільнення за власним бажанням із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України(\~а.с.37). Зазначена заява [PERSON] про звільнення за власним бажанням 21.06.2018р. була розглянута керівництвом відповідача, та запропоновано надати докази законної відсутності на роботі в період з 05.05.2018р. по 21.06.2018р., як підставу звільнення за власним бажанням без відпрацювання двотижневого терміну (а.с.110). Як визнано позивачем, такі докази (довідки, листки непрацездатності) позивачем надано лише після звернення з позовом до суду. Встановлено, що 12.07. 2018 року комендантом Окремої комендатури охорони і забезпечення [PERSON] був виданий наказ № 433-А про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] , яким визнано дні відсутності з 05.05.2018 по 13.07.2018 прогулом без поважних причин та за порушення трудової дисципліни застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул (п.4 ст.40 КзПП України) (а.с. 26). 13.07.2018 року комендантом Окремої комендатури охорони і забезпечення [PERSON] був виданий наказ № 211-ОС про припинення трудового договору та звільнення [PERSON] за прогул (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, 05 травня 2018 року (а.с. 11). Згідно довідки (а.с.12) встановлено, що [PERSON] були виплачені 30.05.2018 р.: заробітна плата за 2 робочі дні (03.05.2018р. та 04.05.2018) в сумі 798,96 грн. та грошова компенсація за невикористані щорічну основну та додаткову відпустки за 13 календарних днів у сумі 3439,50 грн. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1\~ст. 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як вбачається з письмових матеріалів справи, комісією у складі з [PERSON] та [PERSON] , щоденно з 05.05.2018 року по 13.07.2018 року фіксували відсутність позивача [PERSON] на робочому місці протягом всього дня, що підтверджується відповідними актами про відсутність працівника (а.с.39-86). Відповідно до вказаних актів встановлено факт відсутності [PERSON] на робочому місці з 05.05.2017 року по 13.07.2018року включно. Зважаючи на дані Акти, комендантом Окремої комендатури охорони і забезпечення [PERSON] ,. було видано наказ № 433-А про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] та наказ № 211-ОС про припинення трудового договору та звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин (а.с.11,26). Також слід звернути увагу, що з метою з`ясування підстав відсутності позивача на роботі в період з 05.05.2018 по 21.06.2018 та наявності документального підтвердження звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку за станом здоров`я, командуванням військової частини було здійснено ряд заходів: були надіслані листи та здійснено комісійний виїзд за адресою проживання позивача, що підтверджується відповідними письмовими доказами (копіями листів, адресованих позивача, копією Акту від 03.07.3018, а.с.91, 95-98). Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, що позивач намагався підтвердити законність своєї відсутності на робочому місці в період з 22.06.2018 по 13.07.2018 включно, станом на день винесення 12.07.2018 та 13.07.2018 р. наказів, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи. Оскільки судом не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, позовні вимоги частині скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказу про звільнення не підлягають задоволенню, а виключно підлягають зміні в частині визнаних відповідачем вимог. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Так, в заяві від 18.06.2018 про звільнення за власним бажанням, поданої 20.06.2018 та зареєстрованою 21.06.2018 (а.с.97) [PERSON] просив його звільнити з займаної посади за власним бажанням та належним чином оформити трудову книжку про його звільнення, навівши ряд причин неможливості продовжувати виконання трудових обов`язків, в тому числі у зв`язку з отриманою травмою та необхідністю тривалого реабілітаційного періоду. Водночас, доказів поважності відсутності на роботі в період з 05.05.2018 по 21.06.2018 позивачем уповноваженому власником органу надано не було, у зв`язку з чим були винесені вищевказані накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення за прогул. У зв`язку\~з частковим\~визнанням відповідачем\~позовних вимог,\~в тому\~числі щодо\~дати та\~причини формулювання\~звільнення,\~суд вважає\~можливим ці\~вимоги задовольнити\~та змінити\~ формулювання\~причини,\~підставу та\~дату звільнення\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~ відповідно до наказу коменданта Окремої комендатури охорони забезпечення Державної прикордонної служби України «По особовому складу» №211-ОС від 13.07.2018, а саме: замість причини звільнення «відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу Законів про працю України», - зазначити: «звільнений за власним бажанням, ст.38 КЗпП України» та змінити дату звільнення з «05.05.2018 року» на дату «22.06.2018 року». Суд зазначає, що підстави для визначення дати звільнення на 05.07.2018 відсутні, оскільки у період з 22.06.2018 по 05.07.2018 позивач був відсутній на робочому місці, трудові обов`язки не виконував без поважних причин, оскільки вважав себе звільненим за власним бажанням на підставі поданої заяви, і відповідач, зважаючи на поважність відсутності позивача на роботі з 05.05.2018 по 21.06.2018 включно, визнано позов в цій частині щодо зміни дати звільнення на 22.06.2018 та зміни формулювання причини звільнення на звільнення за власним бажанням. Так, відповідно до вимог ч. 3\~ст. 235 КЗпП України\~у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 цієї статті. Що стосується сум, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, то слід зазначити наступне. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації здійснюється в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки підприємство, установа, організація, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наданої представником відповідача довідки про розрахунок коштів [PERSON] (а.с.169) вбачається, що сума за можливу компенсацію невикористаної відпустки за період 05.05.2018р.-21.06.2018р.(4 к.д.) становить 1066,52 грн., сума оплати за період тимчасової непрацездатності 05.05.2018 р.- 21.06.2018 р.(48 к.д.) становить 12242,07 грн. Враховуючи зазначене, а також ту обставину, що днем звільнення встановлено судом дату 22.06.2018 року, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та компенсації за невикористану відпустку підлягають частковому задоволенню, а саме підлягають стягненню з відповідача на користь позивача наступні суми: середній заробіток за період тимчасової непрацездатності з 05.05.2018 по 21.06.2018 включно в сумі 12242 гривні 07 копійок та компенсація за невикористану відпустку за період з 05.05.2018 по 21.06.2018 включно (4 календарні дні) в сумі 1066 гривень 52 копійки. Правильність розрахунку судом перевірена та не викликає сумнівів та не суперечить розрахункам позивача. Водночас, підстави для стягнення середнього заробітку за період з 22.06.2018 по 05.07.2018, а також з 06.07.2018 по дату ухвалення судового рішення, відсутні, зважаючи нате, що саме з вини позивача, яким не було надано доказів поважності причин його відсутності, а також відповідних письмових пояснень, було видано накази щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення за прогул. Часткове визнання відповідачем позовних вимог, не змінює висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку, оскільки невиплата визнаних відповідачем сум: заробітку за період тимчасової непрацездатності позивача (з 05.05.2018 по 21.06.2018 включно), а також донарахованої компенсації за невикористану відпустку за цей період (4 дні), - відбулась виключно внаслідок дій позивача, який вчасно не подав відповідачу листки непрацездатності необхідні для здійснення відповідних нарахувань та виплат при звільненні позивача. У відповідності ст.141\~ЦПК\~України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову-на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог\~ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в частині задоволених позовних вимог в сумі 1409 гривень 60 копійок (704,80грн. за вимогою немайнового характеру та 704,80грн. за вимогою майнового характеру), оскільки позивач згідно ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при поданні такого позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial