Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

14.02.2020 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла вище зазначена позовна заява, в якій [PERSON] просить : -встановити наступний порядок користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] : виділити у користування йому: прихожу площею 20,3 кв.м., коридор площею 4,4 кв.м., житлову кімнату площею 14,3 кв.м., загальною площею 39,0 кв.м., що розташовані на 2-ому поверсі (мансарда) та житлову кімнату площею 11,3 кв.м., що розташована на першому поверсі житлового будинку [ADDRESS] , всього загальною площею 50, 3 кв.м; виділити у користування [PERSON] : вітальню площею 26,1 кв.м., кухню площею 19,7 кв.м., всього загальною площею 45,8 кв.м., що розташовані на першому поверсі житлового будинку [ADDRESS] ; залишити у спільному користуванні приміщення: веранду площею 10,5 кв.м., східці площею 5,4 кв.м., котельню площею 7,7 кв.м., санвузол площею 7,0 кв.м., що розташовані на першому поверсі житлового будинку [ADDRESS] (а.с.1-5). Свої вимоги обґрунтовує тим, що за рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 15.10. 2013, ухваленого у справі № 1005/4360/2012, задоволено його позов та визнано право власності позивача на майно: Ѕ частину будинку, що розташований в [ADDRESS] , Ѕ частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,249 га, яка розташована в с. Любарці, кадастровий номер 3220884801:01:005:0013, та Ѕ частини земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,25 га, яка розташована в с. Любарці, кадастровий номер 3220884801:01:005:0014. Проте користуватись вказаним майном він не може, оскільки з дозволу [PERSON] в будинку проживають невідомі йому особи. При зверненні до поліції, було встановлено, що в даному проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. За рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 12.08.2019 у справі №359/1338/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 03.12.2019 року, вказані особи були виселені із будинку. Позивач також зазначає, що порядок користування житловим будинком та земельними ділянками не визначено, тому він має побоювання що його права знову будуть порушені відповідачем. При цьому зазначає, що виділення йому у користування однієї з житлових кімнат, що розташовані на першому поверсі житлового будинку зумовлене тим, що разом із ним проживає його матір - [PERSON] , [INFO] , яка є ветераном війни, та через похилий вік і наявні захворювання фактично не зможе підійматись по сходах на другий поверх житлового будинку. Зазначає, що зазначена в технічному плані кухня не є кухнею, а використовується як окрема житлова кімната, у той же час, газова плита встановлена у котельні, та саме котельня використовується як кухня. А також вказує, що відповідач у житловому будинку тривалий час не проживала й здавала його в оренду без його згоди та відома, чим створюються перешкоди у користуванні належною йому частиною житлового будинку. 19.05.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позову (а.с.56-61), при цьому зазначено, що спірний житловий будинок був побудований під час шлюбу, який рішенням Печерського районного суду в м. Києві 18.11.2011 було розірваною. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 15.01.2013, яке рішенням Апеляційного суду Київської області від 24.02.2014 залишено без змін, було поділено житловий будинок, та визнано право власності по Ѕ частини. Крім того відповідач зазначає, що будинок ними було придбано у шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, який в подальшому ними було перебудовано. При цьому позивач просить виділити в натурі площу, яка не узаконена та рахується як самочинне будівництво, і тому поділу підлягає житловий будинок площа якого зазначена у договорі купівлі-продажу. Також вказує, що позивач вже звертався з подібним позовом, який рішенням Бориспільського районного суду від 14.10.2014 було відмовлено в задоволенні, який ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.11.2014 залишено без змін. Також даним рішенням було встановлено, що реконструкцію та перебудову було здійснено самовільно. На даний час самочинне будівництво позивачем не легалізовано і тому не може бути встановлений порядок користування житловим будинком з урахуванням самочинно збудованих приміщень. 26.05.2020 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів існування самовільного будівництва, оскільки рішенням від 15.10.2013 вказаний будинок будо поділено між ними по Ѕ частини. Крім того відповідач весь час чинила йому перешкоди в користуванні житловим будинком, а потім просто задала його в оренду, а сама переїхала жити в іншу країну. Також зазначає, що у відповідача буде більша площа, яку він просить виділити в натурі (а. с. 76-79). Ухвалою від 02 квітня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження ( а. с. 37-38). Ухвалою від 24 вересня 2020 року закрито підготовче провадження (а. с. 122). У судове засідання сторони не з`явились, позивач подав заяву з проханням слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача також подала заяву з проханням слухати справу без її участі, позовні вимоги не визнала та просила відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, зокрема у ст.82 цього Кодексу. Суд також звертає увагу, що відповідно до вимог ч.2 та 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а також, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2013, ухваленим у справі № 1005/4369/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за позовною заявою третіх осіб [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно, в тому числі визнано право власності та виділено [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині будинку, який розташований за адресою : [ADDRESS] , по Ѕ частині земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,249 га та по Ѕ частину земельної ділянки для будівництва т обслуговування жилого будинку, загальною площею 0,25 га, які розташовані за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Любарці (а. с. 8-11). Дане рішення в цій частині рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2014 року залишено без змін (а.с. 8-11). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.09.2016 індексний номер витягу 43743601, на підставі вищевказаного рішення Бориспільського міськрайонного суду від 15.10.2013 (справа 1005/4369/2012) за позивачем [PERSON] зареєстровано право власності на Ѕ частину житлового будинку в [ADDRESS] , загальною площею 126,7 кв.м., житловою площею 51,7 кв.м., та з наступним описом нерухомого майна : «А-1» - житловий будинок з мансандрою ( 1970) (прибудова 2007), «Г» «Д» «Е» - сарай, «Л» - навіс» «М» - літня кухня, «К» - веранда, «Н» - погріб з шийкою №1 - 1 вимощення, № 2 № 7 - огорожа, О - колодязь питний, П - колонка питна, Р С - яма вигрібна, який розташований на земельній ділянці кадастровий номер 3220884801:01:005:0014 цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га (а.с. 14). З технічного паспорта на садибний житловий будинок по [ADDRESS] виготовлений станом на 06.08.2020 (а с. 87-92) вбачається, що жилий будинок 1970 року забудови загальною площею 126,7 кв.м., складається з : веранда - 10,5 кв.м., сходинкова - 5,4 кв.м., кухня - 19,7 кв.м., житлова - 11,3 кв.м., вітальня - 26, 1 кв.м., котельня - 7,7 кв.м., санвузол - 7,0 кв.м., передпокій - 20,3 кв.м., коридор - 4,4 кв.м., житлова - 14,3 кв.м.. В цьому зв`язку посилання представника відповідача на ту обставину, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року у справі №359/5419/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування житловим будинком та виділ в натурі часток земельних ділянок (а.с.114-118), яким у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено у зв`язку з тим, що до складу приміщень, порядок користування якими просить встановити позивач віднесено веранду «а-2», котельню «а-3», прибудову «А-1» та мансарду «А»-1», які є самочинним будівництвом, суд вважає необґрунтованими, оскільки з моменту ухвалення вказаного судового рішення позивачем здійснено дії щодо реєстрації права власності на спірний житловий будинок з урахуванням вказаних приміщень та прибудов. Крім того, у сторін виник спір щодо порядку користування спільним нерухомим майном, що підтверджується постановою Київського апеляційного суду від 03.12.2019 у справі №359/1338/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про виселення з житлового будинку, якою суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу [PERSON] , залишив без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2019 року у вказаній справі. Так, зі змісту вказаної постанови Київського апеляційного суду встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду київської області від 12 серпня 2019 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про виселення з житлового будинку було задоволено. Виселено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про виселення з житлового будинку по [ADDRESS] . Також зазначено, що факт проживання відповідача у спірному будинку підтверджується висновком старшого дільничного офіцера поліції Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області від 15 транвя 2018 року та письмовими пояснення, наданими 14 березня 2019 року відповідачем слідчому Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області Уманець А.О., та що у вказаних вище поясненнях від 14 березня 2019 року відповідачем зазначено, що він працює у ТОВ «Промпластир» та проживає у спірному будинку на підставі угоди з [PERSON] , яка є колишньою дружиною позивача. Самого тексту угоди відповідач не має, зв`язок підтримує з дітьми [PERSON] (а.с.19-22). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За положенням ч 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно 1 ст.357ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах про захист права власності», судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Будь-яких належних і допустимих доказів укладення сторонами письмового договору щодо порядку користування житловим будинком, суду надано не було. Встановлені у справі обставини, а також позиція представника відповідача, викладена у відзиві, свідчать про те, що сторони не можуть дійти згоди щодо встановлення порядку користування спірним нерухомим майном, яке належить їм на праві спільної часткової власності, внаслідок чого позивачу були створені перешкоди у користуванні належним йому на праві власності майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також відповідно до змісту ч. 2 вказаної статті, обрати способи захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі припинення правовідношення та припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення . С уд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Слід зазначити, що спірні правовідносини не стосуються розподілу майна та припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, та що суд відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що позовні вимоги щодо встановлення порядку користування житловим будинком , що розташований по [ADDRESS] , є обґрунтованими, а запропонований порядок користування будинком можливим і доцільним, оскільки враховує інтереси обох сторін, максимально відповідає рівним правам сторін у праві користування належною їм часткою у праві власності на будинок при розподілі житлових приміщень та встановленні режиму спільного користування службовими приміщеннями загального користування, при цьому враховує ту обставину, що позивач має мати похилого віку 1926 року народження, яка має захворювання суглобів (а.с.30-32), а тому потребує виділення у користування житлового приміщення на першому поверсі будинку. З урахуванням викладеного, суд вважає можливим і необхідним виділити у користування позивачу [PERSON] : прихожу площею 20,3 кв.м., коридор площею 4,4 кв.м., житлову кімнату площею 14,3 кв.м., загальною площею 39,0 кв.м., що розташовані на 2-ому поверсі (мансарда) та житлову кімнату площею 11,3 кв.м., що розташована на першому поверсі житлового будинку [ADDRESS] , всього загальною площею 50, 3 кв.м, а відповідачу [PERSON] : вітальню площею 26,1 кв.м., кухню площею 19,7 кв.м., всього загальною площею 45,8 кв.м., що розташовані на першому поверсі житлового будинку [ADDRESS] , та залишити у спільному користуванні: веранду площею 10,5 кв.м., східці площею 5,4 кв.м., котельню площею 7,7 кв.м., санвузол площею 7,0 кв.м., що розташовані на першому поверсі житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок (а. с. 6), підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved