Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

14.12.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього боргу в сумі 10543,0 грн та судових витрат по справі. На обґрунтування вимог вона посилається на те, що їй на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS]. В листопаді 2013 року вона надала вказану квартиру в тимчасове користування відповідачу [PERSON], при цьому вони домовилися, що він буде сплачувати за усі комунальні послуги. За період з листопада 2013 року по грудень 2016 року борг відповідача за комунальні послуги склав 18943,0 грн., з яких відповідач повернув їй 8400,0 грн., залишився борг у розмірі 10543,0 грн., який підтверджується його розписками. Останньою розпискою від 27.06.2017 року відповідач зобов'язувався погашати заборгованість платежами по півтори тисячі гривень щомісяця, але свої зобов'язання не виконує, тому вона вимушена звернутись із даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він позов не визнав, просив розглянути справу без його участі. У наданому відзиві він зазначив, що дійсно проживав з 2013 року по кінець 2016 року у квартирі, яка належить [PERSON] за адресою: [ADDRESS], за яку сплачував грошові кошти у сумі 700,0 грн. та комунальні послуги за лічильником щомісячно. На виконання письмових розписок він сплачував позивачу грошові кошти, але позивач не здійснювала оплату цих послуг. Позивач є власником квартири, на її ім'я відкриті особові рахунки на сплату комунальних послуг і тому вона зобов'язана самостійно здійснювати плату за комунальні послуги. Також у договорі від 02.12.2016 року не вказано, яким чином він повинен вносити оплату за комунальні послуги, він віддавав їй фіксовану суму, а позивач навмання відмічала у розписках про надходження від нього коштів. Крім того, позивач не сплачувала і раніше за послуги з теплопостачання ще до його проживання в квартирі, мала великий борг. За таких обставин він вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, оцінивши надані докази, суд встановив таке. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно ч.1 ст.811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. У відповідності до ч.1 ст.812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Згідно ч.1, 2 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Судом встановлено і цього не заперечує відповідач [PERSON], що за усною домовленістю між ним та [PERSON] з листопада 2013 року по кінець 2016 року він проживав в квартирі позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.12.2011 року (а.с.4-7). Також вони домовилися щодо обов'язку наймача житла сплачувати позивачу грошові кошти у сумі 700,0 грн та сплачувати комунальні платежі за лічильником щомісячно. Відповідач також зазначає, що сплачував позивачу грошові кошти у сумі 700,00 грн та за комунальні послуги за лічильником щомісячно, але в підтвердження належної сплати позивачу грошових коштів ніяких доказів не надав. Натомість в матеріалах справи наявні докази порушення відповідачем домовленості щодо своєчасної сплати комунальних послуг, що підтверджується договором між ним та [PERSON] від 02.12.2016 року, відповідно до якого вона надає йому в користування свою квартиру, а він зобов'язується сплатити до кінця грудня 2016 року заборгованість за комунальні послуги, а саме: за теплопостачання в розмірі 14042,0 грн., за водопостачання в розмірі 3800,0 грн., за житлово-комунальні послуги в розмірі 3020,0 грн., за електропостачання в розмірі 1383,0 грн., за газопостачання в розмірі 763,0 грн., що підтверджується його розпискою від 02.12.2016 року (а.с.10, 12). Розпискою від 28.12.2016 року [PERSON] зобов'язувався сплатити борг до червня 2017 року. Відповідно до відміток позивача на розписці вона отримала від відповідача борг у сумі 5900,00 грн. (а.с.12). Розпискою від 27.06.2017 року відповідач зобов'язувався повертати борг щомісячними платежами по півтори тисячі на місяць і повернути борг до кінця року. Згідно відмітки позивача на розписці відповідач сплатив 2500,0 грн. (а.с.11). Факт власноручного написання вказаних розписок не оспорюється відповідачем. Таким чином позивач зазначає, що відповідач сплатив їй борг на загальну суму 8400,0 грн. Твердження відповідача, що він повністю сплачував щомісячно позивачу грошові кошти за користування квартирою, а позивач сама не сплачувала борги за комунальні послуги і навмання відмічала у розписках про надходження від нього коштів, суд оцінює критично, так як на підтвердження сплати позивачу грошових коштів в іншому розмірі та сплати ним коштів за комунальні послуги відповідач не надав. За таких обставин суд оцінює розписки відповідача як підтвердження факту визнання ним своєї заборгованості щодо оплати комунальних послуг. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини щодо найму житла, а досліджені судом розписки відповідача вказують, що [PERSON] дійсно проживав у квартирі позивача та зобов'язувався виплатити заборгованість по комунальним послугам в сумі 23008,0 грн. в строк до кінця грудня 2016 року, а потім до червня 2017 року, а потім до кінця 2017 року. Позивач зазначає, що борг за комунальні послуги за період з листопада 2013 року по грудень 2016 року становить 18943,0 грн., а з указаної суми боргу відповідач повернув їй кошти в розмірі 8400,0 грн. і залишок боргу становить 10543,0 грн., який він просить стягнути з відповідача і судові витрати по справі. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до приписів ст.263 ЦПК України суд ухвалює рішення, що обґрунтовується на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ст.815 ЦК України закріплені обов'язки наймача житла, а саме наймач зобов'язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач не має права провадити перевлаштування та реконструкцію житла без згоди наймодавця. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Згідно ч.1-3 ст.820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Проаналізувавши вищезазначені правові норми та встановлені у справі обставини щодо правовідносин, які виникли між сторонами, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки відповідач за домовленістю з позивачем і за законом повинен самостійно оплатити комунальні послуги за договором найму житла, що він не виконував, заборгованість за комунальні послуги підтверджується його розписками, до суду він не з'явився, протилежного не довів, доказів сплати ним заборгованості не надав. Разом з тим, що стосується вимог про стягнення з відповідача судових витрат, то суд вважає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,0 грн., що підтверджений відповідною квитанцією. Стосовно витрат за надання професійної правничої допомоги суд зазначає таке. У відповідності до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Таким чином, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з цим в матеріалах справи відсутній платіжний документ, що підтверджує сплату коштів за надані послуги. Надана позивачем квитанція на суму 3000,0 гривень не є платіжним документом, так як не містить реквізити платіжного документа, а також розмір судових витрат належним чином не обгрунтований, так як відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, понесені позивачем витрати за надану їй професійну правничу допомогу суд вважає не доведеними.

Outcome: approved