Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

13.11.2018 р. представник позивача звернувся в суд з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідачки 52 744,84 грн. кредитної заборгованості. В обґрунтування позову зазначив, що 23.11.2016 року відповідачка уклала з ПАТ «Кредобанк» кредитний договір №RF2-29230, у відповідності до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 37 400, 00 грн., в безготівковій формі, шляхом перерахування на поточний рахунок. Умов укладеного договору відповідачка належним чином не виконала, у зв`язку з цим утворилася заборгованість за кредитом Ухвалою від 30.01.2019 р. судом відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судовий розгляд на 27.05.2019 р. на 12:30 год. в залі судового засідання Червоноградського міського суду Львівської області, з викликом сторін. В подальшому розгляд справи було відкладено на 19.08.2019 року, у зв`язку із відсутністю в матеріалах справи відомостей про вручення відповідачу повідомлення про дату, час і місце судового розгляду. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, на заочному розгляді справи не заперечує. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, у судові засідання 27.05.2019 р. та 19.08.2019 р. не з`явилася, заяв чи клопотань про розгляд справи за її відсутності не подавала, про причини неявки не повідомляла, виклик останньої також було здійснений в порядку, передбаченому ч.10 ст.187 ЦПК України. При цьому, відповідачкою не було подано відзиву. На підставі норм ст.ст.280-281 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до наступного висновку. 23.11.2016 р. сторони уклали кредитний договір №RF2-29230, згідно з яким банк надав відповідачці кредит у розмірі 37 400,00 грн. в безготівковій формі, шляхом перерахування на поточний рахунок останньої. Банк належно виконав умови договору, надав відповідачці грошові кошти в обсязі та у строк, визначених умовами договору, що підтверджується копіями меморіальних ордерів №№ 58587750, 58587896 від 23.11.2016 р.. Крім цього, 16.11.2017 року та 24.09.2018 р. банком було скеровано відповідачу повідомлення-вимогу про погашення заборгованості за договором. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача складається із: 34 412, 77 грн. - неповернутої суми кредиту; 996, 14 грн. - прострочених відсотків; 12 566, 40 грн. - простроченої суми комісії за адміністрування кредиту; 4 769, 53 грн. - пені. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України, у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів. Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Відповідно до статтей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Вимога позивача про стягнення з боржника заборгованості простроченої суми комісії за адміністрування кредитом ґрунтується на нікчемній умові укладеного з кредитодавцем. Викладені висновки й міркування відповідають позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, що викладена у постанові від 31.10.2018 р. у справі № 404/1339/15-ц (провадження № 61-5130св18). З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення - 12 566,40 грн. як суми заборгованості простроченої комісії за адміністрування кредитом. Що стосується іншої частини позовних вимог, то факт порушення відповідачкою взятих на себе зобов`язань щодо несвоєчасної сплати кредитного боргу у строк, передбачений кредитним договором № RF2-29230 від 23.11.2016 р., у судовому засіданні знайшов своє підтвердження. Розрахунок заборгованості відповідачкою не спростований. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачки у користь позивача заборгованість за кредитним договором № RF2-29230 від 23.11.2016 р. в розмірі 40 178,44 грн., з яких: 34 412, 77 грн. - неповернутої суми кредиту; 996, 14 грн. - прострочених відсотків; 4 769, 53 грн. - пені. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача у користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (76,18 %) у сумі 1 342,29 грн.

Outcome: partial