Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

12 липня 2016 року, представник ПАТ «Ощадбанк», звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що відповідно до договору про іпотечний кредит № 815 від 15.12.2006 р., банк надав, а [PERSON] отримав кредит у розмірі 35000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % на рік з кінцевим строком повернення кредиту не пізніше 15.12.2026 р. Відповідно до п. 1.5 кредитного договору, позичальник зобовязався сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно, до 28-го числа звітного місяця, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 145,83 дол. США та сплачувати проценти нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки в касу банку, починаючи з січня 2007 р. на відповідні рахунки позичальника, відкриті у банку та першу сплату відсотків був зобовязаний здійснити до 28.12.2006 р. При чому, останній платіж в рахунок погашення кредиту в сумі 146,63 дол. США та сплатити нараховані банком проценти був повинен здійснити не пізніше 15.12.2026 р. В порушення умов договору, [PERSON], свої кредитні зобовязання належним чином не виконував, у звязку з чим, станом на 01.07.2016 р. у нього перед банком утворилась заборгованість у розмірі 13291,04 дол. США та 33978,18 грн., яка складається зі строкового основного боргу по кредиту 8436,16 дол. США, простроченого основного боргу по кредиту 2531,78 дол. США, прострочених процентів за користування кредитом за період з 01.01.2007 р. по 30.06.2016 р. 2323,10 дол. США, пені за прострочення сплати основного боргу по кредиту за період з 01.07.2015 р. по 01.07.2016 р. 695,33 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 17263,94 грн., пені за прострочені проценти за користування кредитом з 01.07.2015 р. по 01.07.2016 р. 628,24 дол. США (еквівалент 15598,20 грн.), 3% річних від простроченої суми за вказаний період 44,95 дол. США (еквівалент 1116,04 грн.), які представник банку у позові, просив суд стягнути з [PERSON] та суму судового збору у розмірі 5459,60 грн. на користь банку. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, особисто під підпис, причини неявки суду не повідомив, але надіслав до суду заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 63,78,81). Відповідач [PERSON] помер 27.02.2016 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 448310 від 01.03.2016 р., у звязку з чим, ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 30.09.2016 р. до участі у справі у якості відповідачки (правонаступниці, спадкоємиці) померлого [PERSON] була залучена його дружина (єдина спадкоємиця за законом) [PERSON], яка в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові з матеріалів спадкової справи № 23/2016 адресою її місця проживання, а також поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «за закінченням терміну зберігання», причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 32,48,58,59,65,71,72,117,118). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 21 жовтня 2015 року 6-2003цс15) цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до п.п. 27,28,32 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема - ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може. При вирішенні спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Статтями 1281,1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобовязання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У відповідності до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). У відповідності до п.п. 11,21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Суд з`ясував, що відповідно до договору про іпотечний кредит № 815 від 15.12.2006 р., банк надав, а [PERSON] отримав кредит у розмірі 35000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % на рік з кінцевим строком повернення кредиту не пізніше 15.12.2026 р. (а.с. 5-7). Відповідно до п. 1.5 кредитного договору, позичальник зобовязався сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно, до 28-го числа звітного місяця, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 145,83 дол. США та сплачувати проценти нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки в касу банку, починаючи з січня 2007 р. на відповідні рахунки позичальника, відкриті у банку та першу сплату відсотків був зобовязаний здійснити до 28.12.2006 р. При чому, останній платіж в рахунок погашення кредиту в сумі 146,63 дол. США та сплатити нараховані банком проценти був повинен здійснити не пізніше 15.12.2026 р. В порушення умов договору, [PERSON], свої кредитні зобовязання належним чином не виконував, у звязку з чим, станом на 01.07.2016 р. у нього перед банком утворилась заборгованість у розмірі 13291,04 дол. США та 33978,18 грн. (363973,60 грн.), яка складається зі строкового основного боргу по кредиту 8436,16 дол. США, простроченого основного боргу по кредиту 2531,78 дол. США, прострочених процентів за користування кредитом за період з 01.01.2007 р. по 30.06.2016 р. 2323,10 дол. США, пені за прострочення сплати основного боргу по кредиту за період з 01.07.2015 р. по 01.07.2016 р. 695,33 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 17263,94 грн., пені за прострочені проценти за користування кредитом з 01.07.2015 р. по 01.07.2016 р. 628,24 дол. США (еквівалент 15598,20 грн.), 3% річних від простроченої суми за вказаний період 44,95 дол. США (еквівалент 1116,04 грн.), розрахунок яких був зроблений позивачами у відповідності до чинного законодавства і перевірений судом (а.с. 8-16). Суд зясував, що відповідач (позичальник) [PERSON] помер 27.02.2016 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 448310 від 01.03.2016 р., у звязку з чим, ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 30.09.2016 р. до участі у справі у якості відповідачки (правонаступниці, спадкоємиці) померлого [PERSON] була залучена його дружина [PERSON], як єдина спадкоємиця за законом на все майно померлого, яка прийняла спадщину у встановлений ст. 1270 ЦК України строк та 26.08.2016 р. від неї на адресу нотаріуса надійшла письмова заява № 64 про прийняття спадщини за законом в порядку ст. 1261 ЦК України (а.с. 65-70). При чому, згідно заяви [PERSON] № 64 від 16.08.2016 р. вона прийняла спадщину, яка складається з квартири [ADDRESS] (а.с. 65). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за спадкодавцем [PERSON] була зареєстрована на праві власності квартира [ADDRESS], вартість якої становить 10674 грн., і згідно нотаріально посвідченого іпотечного договору від 15.12.2006 р. (реєстр. № 9718) є іпотечним забезпеченням вищевказаного кредиту, яку передав позивачам в іпотеку спадкодавець [PERSON], і п. 1.4 якого, сторонами була визначена приблизна вартість іпотечної квартири на момент передачі її в іпотеку банку у сумі 252500 грн. (а.с. 73,74,83-86). Однак, згідно висновку про незалежну оцінку вартості вказаної іпотечної квартири № 02470 від 15.05.2017 р., проведеної субєктом оціночної діяльності ТОВ «Компанія «Парус» її ринкова вартість становить 19866 у.о., що з врахуванням курсу долара США до гривні (26,42 грн. за 1 дол. США) становить 525037 грн. без НДС, і яка відповідно входить до спадкової маси і межах вартості якої в порядку ст. 1282 ЦК України спадкоємця [PERSON] зобовязана задовольнити вимоги кредитора у розмірі, який відповідає її частці як спадкоємці у спадщині (а.с. 87-115). Будь-якого іншого рухомого чи нерухомого майна, яке входить до спадкової маси судом не встановлено, що підтверджується копією спадкової справи № 23/2016 до майна померлого [PERSON], в якій мається претензія та заява кредитора ПАТ «Ощадбанк» в порядку ст. 1281 ЦК України щодо боржника [PERSON], померлого 27.02.2016 р. (а.с. 65-70). Таким чином, враховуючи приписи ст. 1282 ЦК України, сума позову становить 363973,60 грн., а вартість спадкового майна становить 525037 грн., тобто в межах вартості спадкового майна, з відповідачки [PERSON] слід стягнути вказану суму кредитного боргу по кредитним зобовязанням [PERSON] Крім суми заборгованості за невиконання умов кредитного договору, з відповідачки на користь банку, підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в порядку ст. 88 ЦПК України у сумі 5459,60 грн., яку були підтверджені позивачами документально і не виходять за межі вартості спадкового майна (а.с. 2).

Outcome: approved