Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

14 грудня 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач 1), [PERSON] (далі відповідач 2, відповідачі) в якій просила стягнути з відповідачів суму позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 червня 2008 року між нею та відповідачами уклала усний договір позики відповідно до якої позивач передала відповідачам грошові кошти в сумі 4000 доларів США, а відповідачі в свою чергу надали розписку про отримання грошей в сумі 4000 доларів США з кінцевим строком повернення 21 червня 2010 року. Проте відповідачі порушили умови договору позики, оскільки у визначений договором строк не повернули грошові кошти. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідачів на її користь кошти у розмірі 4000 доларів США. Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою судді Іванівського районного суду Одеської області від 23 січня 2017 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не зявилася, проте надала до суду заяву в якій просила задовольнити позовні вимоги та розглядати справу без її участі. Відповідач 1 у судове засідання не зявився, направив до суду заяву в якій зазначив, що визнає позовні вимоги та просив розглядати справу у його відсутність. Відповідач 2 у судове засідання не зявилася, направила до суду заяву в якій пояснила, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні застосувавши строк позовної давності. Сторонам в ухвалі про відкриття провадження у справі від 23 січня 2017 року роз'яснено, що вони зобов'язані подати до суду усі наявні, належні та допустимі докази й надано строк для подання до суду доказів (а.с. 24-25). Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами. 21 червня 2008 року сторони уклали договір позики на підставі чого позивач надала відповідачам грошові кошти в сумі 4000 доларів США, а відповідачі прийняли зазначені кошти та взяли на себе зобовязання повернути суму позики у строк до 21 червня 2010 року надавши письмову розписку (а.с.9). Сторони визнали обставини укладення договору позики та фактичного отримання відповідачами грошових коштів. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 251 ЦК України). Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки (ч.1 ст. 257 ЦК України) Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (526 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст.1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (до ч.1, 2 статті 1047 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 статті 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України). Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст. 1051 ЦК України). Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги письмові докази, задовольняючи позов, в частині стягнення боргу з відповідача 1, суд виходить з таких мотивів. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум розяснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, виходячи з наведених матеріальних норм, встановлених обставин слід констатувати про відсутність фактичних даних, що визнання відповідачем 1 позову порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та суперечить закону, тому позов, в частині стягнення з відповідача 1 заборгованості за договором позики підлягає задоволенню. Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги письмові докази, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення боргу з відповідача 2, суд виходить з таких мотивів. Виходячи з системного аналізу наведених в рішенні норм ЦК України, суд констатує, що відповідачем 2 було порушено умови договору позики, що не заперечувалось нею. Так, відповідач 2 зобовязалася повернути грошові кошти згідно з обумовленим в розписці порядком. Невиконання відповідачем 2 договору призвело до виникнення заборгованості у розмірі 4000 долари США. Позивач 14 грудня 2016 року звернулася з позовом до суду про стягнення з відповідача 2 суми боргу. Разом з тим, слід констатувати, що за наявності у позивача права на повернення боргу, позивач звернулася до суду з вимогами до відповідача 2 після спливу позовної давності, що є підставою для відмови в позові до неї. Так, під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором позики. Відповідач 2 повинна була повернути борг не пізніше 21 червня 2010 року, однак своє зобовязання не виконала, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за договором позики позивач звернулася лише 14 грудня 2016 року. За таких обставин, аналізуючи фактичні обставини та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що позивач звернулася до суду після спливу позовної давності до відповідача 2, яка має бути застосована, оскільки про це заявлено відповідачем 2 до ухвалення рішення суду. Вирішуючи справу

Outcome: partial