Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

14 березня 2018 року позивач звернувся до суду із позовом в якому просить визнати договір фінансового лізингу від 31 січня 2018 року №01497 недійсним, стягнути з відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» сплачені кошти у розмірі 49950,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування позову позивач вказував, що ним було прийнято рішення про придбання у товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» автомобіля ВАЗ 2115, 2014 року випуску, вартістю 81000,00 грн. 03 лютого 2018 року на виконання договору фінансового лізингу укладеного між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» він сплатив на користь відповідача аванс в сумі 49950,00 грн. Одразу після підписання договору з'ясувалось, що дата його укладення в тексті договору зазначена 31 січня 2018 року, хоча дата підписання 03 лютого 2018 року, предметом договору є автомобіль «Great Wall», об'єм двигуна 2.0, вартість якого становить 17618,42 долари США, що еквівалентно на фактичну дату укладення договору 499500,00 грн., що визначено у пункті 1.1 статті 1 та пункті 8.2 статті 8 Договору, а платіж в розмірі 49950,00 грн. сплачений ним як аванс, є комісією за організацію договору, тобто фактично оплатою за роботу консультанта, яка поверненню не підлягає. На його зауваження, працівником Товариства було повідомлено, що 31 січня 2018 року останній день акції, а стосовно марки транспортного засобу, що це їх внутрішні справи. На обумовлену договором дату автомобіль переданий не був. Як вказує позивач, йому зателефонував представник відповідача та повідомив про те, що на автомобіль відсутній сертифікат та необхідно почекати три тижні. Вважає, що відповідачем порушені умови укладеного договору, оскільки предмет лізингу так і не був переданий позивачу. Крім цього зазначив, що вказаний договір лізингу є таким, що містить несправедливі умови, посилаючись на те, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, що передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, крім цього повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків, одночасно значно поширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. До того ж, договір лізингу нотаріально не посвідчений, а тому він не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 220 ЦК України і є недійсним. Посилаючись на те, що під час укладення договору фінансового лізингу №01497 від 31 січня 2018 року, відповідач ввів його в оману, угода не відповідає вимогам чинного законодавства України, порушує його права, як споживача послуг, містить несправедливі умови, просив суд визнати вказаний договір недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з відповідача на його користь, сплачені ним кошти по договору, а також моральну шкоду, яка була спричинена йому неправомірними діями. Ухвалою судді від 03 квітня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (з викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з'явився, надіслав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомив, відзив не подав. Ухвалою суду від 22 травня 2018 року постановлено розгляд справи здійснювати в заочному порядку за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини. 31 січня 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг», як лізингодавцем, та позивачем [PERSON], як лізингоодержувачем, було укладено договір фінансового лізингу №01497 (далі - Договір), предметом якого є транспортний засіб «Great Wall», об'єм двигуна 2.0 (а.с. 13-28). Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет Лізингу у власність та передати у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (пункт 1.3 Договору). Пунктом 1.4 Договору визначено, що незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в Договорі та лише за заявою лізингоодержувача, предмет лізингу може бути змінено на інший предмет до моменту купівлі предмета лізингу. Предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію Договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізину, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.4 статті 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.5 статті 9 даного Договору (пункт 1.7 Договору). На виконання умов Договору, 03 лютого 2018 року [PERSON] було сплачено на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» кошти в сумі 49950,00 грн., як авансовий платіж, що підтверджується відповідною квитанцією від 03 лютого 2018 року №15091424 (а.с.22). Зі змісту позовної заяви вбачається, що предмет лізингу позивачу переданий не був та станом на день звернення до суду сплачені кошти 48950,00 грн. [PERSON] відповідачем не повернуті. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Як зазначено в статті 627 ЦК України сторони, відповідно до статті 6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 та 2 статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Предметом лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена законодавством до основних фондів (стаття 807 ЦК України). Відповідно до статті 187 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Так, індивідуальними ознаками транспортного засобу, які дають можливість його ідентифікувати як об'єкт цивільних прав та обов'язків, є: марка, модель, тип, об'єм двигуна, тип пального, колір, дата випуску, вартість тощо. В свою чергу, як встановлено судом, предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками, а саме в договорі не зазначений рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, номер шасі придбаного позивачем автомобіля. Договір лізингу містить елементи як договору оренди (найму) так і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до пункту 3.12 глави 5 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотримання загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 4 статті 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З урахуванням викладеного, договір фінансового лізингу від 31 січня 2018 року предметом якого є транспортний засіб, а стороною договору є фізична та юридична особа, відповідно до положень статті 799 ЦК України мав бути нотаріально посвідчений, а тому, в силу положень частини 1 статті 220 ЦК України є нікчемним. Крім цього, умови договору фінансового лізингу від 31 січня 2018 року №01497 суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно пункту 1.7 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу Предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.4 статті 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.5. статті 9 даного Договору. Пунктом 9.1 Договору визначено, що комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу в розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку №1 до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Згідно пункту 12.1 Договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в пунктах 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чиним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а навпаки отримує вигоду штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору. За змістом частин 1, 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Комісія за організацію договору не є в розумінні статті 16 Закону України «Про захист прав споживачів» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги. Таким чином, положеннями розділу 12 Договору встановлено жорстку односторонню відповідальність одержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 статті 18 вказаного Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Отже, згідно з положеннями статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. На думку суду, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, договір лізингу встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносить шкоду споживачеві, він порушує принцип добросовісності. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевикладені обставини, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено, що договору лізингу від 31 січня 2018 року №01497 не є нотаріально посвідченим, що суперечить вимогам статті 799 ЦК України; в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, що передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, крім цього повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежного виконання обов'язків, одночасно значно поширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, а тому вони єнесправедливими, що є порушенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до того ж в договорі не відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги позивача в частині визнання договору фінансового лізингу від 31 січня 2018 року №01497 недійсним та стягнення коштів в розмірі 49950 грн. такими, що підлягають задоволенню, оскільки умови договору суперечать нормам ЦК, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку. Згідно частини 1статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини 4 та 5 зазначеної статі, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 3 Постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно пункту 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно змісту статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У відповідності до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В обґрунтування зазначених позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок порушення його прав як споживача йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 5000,00 грн. В свою чергу, в позовній заяві [PERSON] не зазначив в чому саме полягає моральна шкода, які моральні та фізичні страждання були спричинення йому діями товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг», не надав розрахунку моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав жодних доказів причино - наслідкового зв'язку між поведінкою відповідача та його моральними стражданнями. Отже, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтував, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди. З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди. Приймаючи до уваги вимоги статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

Outcome: partial