Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

14 лютого 2018 року позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-5). На підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року (а.с.71) справу передано до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого народилась дитина - [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає разом із позивачем та перебуває на його утриманні. Батько дитини нею не цікавиться, не займається її розвитком та утриманням, матеріальної допомоги не надає. На підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28.07.2016 року із [PERSON] стягнуто на користь позивача аліменти на утримання дитини. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на обґрунтування позову позивач просить суд, позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], у відношенні його сина - [PERSON], [INFO]. Позивач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Представник позивача діючий за довіреністю адвокат [PERSON], до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.84). Відповідач у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. Крім того, до суду повернувся конверт з відправленням, що направлявся відповідачу із поштовою відміткою «за відмовою адресата від одержання». Третя особа - орган опіки та піклування Чечелівської районної у м. Дніпрі ради в особі свого представника за довіреністю - Волошенюк Г.С., в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду представник надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову підтримує (а.с.81). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З урахуванням вимог ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», ст.1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» дитина, яка залишилася без піклування батьків у зв'язку з позбавленням їх батьківських прав отримує визначене відповідно до законодавства становище дитини, позбавленої батьківського піклування, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг. Підставою звернення позивача до суду із позовом на захист прав та інтересів неповнолітнього є припинення особистих немайнових та майнових прав і обов'язків відповідачки у відношенні до сина, що спрямовано на набуття правового статусу дитини, позбавленої батьківського піклування та отримання нею, у зв'язку із цим, особливого захисту і допомоги з боку держави. З'ясувавши обставини по справі, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, про що зроблено відповідний актовий запис №1021 (а.с.9), який на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року розірвано (а.с.12-13). Від шлюбних відноси у сторін [INFO] народилась дитина - [PERSON] (а.с.10). На підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2016 року із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення дитиною повноліття (а.с.11). Згідно довідки Новокодацького ВДВС м. Дніпра від 23.10.2017 року, станом на 23.10.2017 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становить 24 555,76 грн. (а.с.19). Дитина проживає разом із матір'ю - [PERSON], за адресою: [ADDRESS] та перебуває на її утриманні. Батько дитини - [PERSON], [INFO], із дитиною не проживає, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться її розвитком та навчанням, не піклується про стан здоров'я. Згідно висновку органу опіки та піклування Чечелівської районної у м. Дніпрі ради № 529 від 11.05.2018 року (а.с.83), комісія з питань захисту прав дитини при органі опіки та піклування Чечелівської районної у м. Дніпропетровську ради, вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських праві відносно його дитини - [PERSON]. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний та духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За ч. 2, 5 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст.ст. 3, 155 Сімейного кодексу України, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли з ними не проживає. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Між тим, згідно вимог пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Суд, оцінивши здобуті по справі докази за внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що батько малолітньої дитини - [PERSON], не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує неповнолітнього необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується із ним, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, тим самим дійсно ухиляється від виховання та утримання своєї дитини. Тому, доводи позивача з приводу свідомого нехтування відповідачем свого батьківського обов'язку суд вважає обґрунтованими, у зв'язку із чим, позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до статті 166 Сімейного Кодексу України, особа позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає право на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved