Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

12 липня 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою, в якій просить скасувати наказ № 317-к від 25 червня 2021 року Державного агентства лісових ресурсів України «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] » у формі оголошення догани за неналежне виконання зобов`язань, передбачених п. 10 контракту, а саме: не забезпечення виконання всіх затверджених та доведених до підприємства пріоритетів діяльності галузі. Судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з`явився, однак, подав суду заяву, в якій просить проводити слухання справи у його відсутності, позов підтримує. Представник позивача адвокат Барабаш В.Г. в судове засідання не з`явився, однак, подав суду заяву, в якій просить проводити слухання справи у його відсутності, позов підтримує. В судове засідання представник відповідача Державного агентства лісових ресурсів України не з'явився повторно, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку. 10 серпня 2021 року представником Держлісагенства Діжевською В.О. суду подано відзив на позовну заяву, в якому просить прийняти рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державного агентства лісових ресурсів України про скасування наказу Держлісагентства від 25 червня 2021 року № 317-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] » відмовити. Враховуючи вищенаведене на підставі ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд розглянув справу у відсутності позивача, представника позивача та відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги надані суду докази та дослідивши їх в сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які мстять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до положень ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частинами 1, 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] наказом № 601-К від 16 вересня 2020 року призначений на посаду директора ДП «Бродівське лісове господарство» згідно укладеного з ним контаркту (а.с. 7-18). Відповідно наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 25 червня 2021 року № 317-к до [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення - оголошено догану за «неналежне виконання зобов`язань, передбачених п. 10 контракту, а саме: не забезпечення виконання всіх затверджених та доведених до підприємства пріоритетів діяльності галузі» (а.с. 37). Пункт 10 контракту дійсно містить серед обов`язків керівника «забезпечення виконання всіх затверджених та доведених до підприємства пріоритетів діяльності галузі». З пояснень позивача, наведених у позові, вбачається, що підставою оскаржуваного наказу був лист Львівського обласного управління лісового та мисливського господарства № 1072/05 від 22 червня 2021 року та пункт 1 частини першої статті 147 Кодексу законів про працю України. Він вважає, що вказаний пункт контракту зовсім не стосується виконання цього листа, оскільки інформація, зазначена у ньому, ніким не затверджена та не є пріоритетом діяльності цілої галузі. А Державне агентство лісових ресурсів України не вірно зрозуміло або розтлумачило лист Львівського обласного управління лісового та мисливського господарства, адже 14 червня 2021 року за вихідним № 12-13/4526-21 відповідач Державне агентство лісових ресурсів України направило Начальникам Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, обласних управлінь лісового та мисливського господарства, лист щодо надання пропозицій щодо кандидатур голів та членів комісій з питань реорганізації державних підприємств шляхом приєднання, згідно результатів попередніх нарад та консультацій. 16 червня 2021 року за вих. № 1031/05 Львівське обласне управління лісового та мисливського господарства направило помилково Директорам Львівського ОУЛМГ лист на виконання попереднього листа щодо пропозицій кандидатур членів комісії. Позивач у позові стверджує, що він як директор підприємства не має законних повноважень щодо надання пропозицій на створення комісії з питань реорганізації ДП «Бродівське лісове господарство», оскільки згідно Статуту Державного підприємства «Бродівське лісове господарство», затвердженого Наказом Держкомітету лісового господарства України 26 листопада 2007 року № 739 (з наступними змінами, затв. Наказом Держкомітету лісового господарства України від 20 жовтня 2010 року № 319 та Затверджене Наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 453 від 05 липня 2011р.): ДЕРЖАВНЕ ПІДПРИЄМСТВО «БРОДІВСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО» (надалі Підприємство) засноване на державній власності, створене відповідно до наказу Міністерства лісового господарства України від 31 жовтня 1991 року №133 «Про організаційну структуру управління лісовим господарством», зареєстровано розпорядженням голови Бродівської районної державної від 05 травня 1998 року № 209, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України і входить до сфери управління Львівського обласного управління лісового та мисливського господарства. Згідно статті 9 Статуту вбачається таке: 9.1. Ліквідація та реорганізація (злиття, приєднання, поділ, перетворення) Підприємства здійснюється за рішенням Органу управління майном. 9.2. Ліквідація Підприємства здійснюється ліквідаційною комісією, яка утворюється Органом управління майном. До складу ліквідаційної комісії входять представники Органу управління майном та Підприємства. Ліквідацію Підприємства може бути також покладено на орган управління Підприємства, що ліквідується, відповідно до рішення Органу управління майном. Порядок і строки проведення ліквідації, а також порядок і строки заяви кредиторами претензій встановлюються Органом управління майном. Жодного рішення Органом управління майном відносно реорганізації ДП «Бродівське лісове господарство» станом на 14 червня 2021 року не було доведено до відома підприємства, «результати попередніх нарад та консультацій» між відповідачем та Львівським ОУЛМГ не є підставою для пропозицій з боку підприємства щодо кандидатур членів комісії з питань реорганізації підприємства. 25 червня 2021 року за вих. номером 218 позивач подав про вказане письмове пояснення, як можливість довести правомірність своїх дій. Враховуючи встановлені і наведені вище обставини справи, відповідач не дотримався вказаного вище порядку застосування дисциплінарного стягнення за фактом виявлення, оскільки не врахував пояснень позивача, які є обгрунтованими, про неможливість надання жодних пропозицій щодо створення комісії з реорганізації, без рішення органу управління майном про реорганізацію підприємства, а також не врахував ступінь тяжкості та повної відсутності будь-якої шкоди, та не врахував попередню роботу позивача, тому дисциплінарне стягнення у виді догани застосовано незаконно. Він, як директор підприємства, не порушив жодного нормативного акту чи акту у сфері праці, колективного і (та,чи, або) трудового договору, контракту, розпорядження чи наказу. Навіть, якщо допустити порушення ним пропозицій листа, то порушення пропозицій листа не є підставною для притягнення до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани. Судом враховано, що у своєму відзиві відповідач покликається на те, що Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України разом ж Державним агентством лісових ресурсів України було презентовано концепцію реформування та розвитку лісового господарства. Проте, жодних відомостей про офіційність такого документа не наведено, а саме: номер, дата. Також суду не надано копії такої концепції. За таких обставин суд не вважає концепцію належним та допустимим доказом. Окрім того, відповідач у відзиві просить врахувати, що вимогу Львівського обласного управління лісового та мисливського господарства виконали усі підприємства, окрім Державного підприємства «Бродівське лісове господарство». Проте, на думку суду, це не може свідчити про невиконання директором державного підприємства «Бродівське лісове господарство» безпосередніх обов`язків, невиконання законних та обгрунтованих вимог Органу управління майном. Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно ч. 1 ст. 140 КЗпП трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням: а) необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи. б) свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни, до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Згідно з вимогами ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. При цьому, згідно з частиною першою статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (ч. 2 ст. 149 КЗпП). При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати: (ч. 3 ст.149 КЗпП) ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника. Згідно статті 152 КЗпП власник або уповноважений ним орган має право замість накладання дисциплінарного стягнення передати питання про порушення трудової дисципліни на розгляд трудового колективу або його органу. За загальним правилом частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Тобто підставою для застосування дисциплінарного стягнення є дисциплінарний проступок, під яким розуміється протиправне, винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх обов`язків, що випливають із нормативно-правових та інших актів у сфері праці, колективного і трудового договорів. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved