Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

13 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач являється одноосібною власницею вищевказаного будинку, в якому крім неї зареєстровані її донька [PERSON] , онуки [PERSON] , [PERSON] , її сестра [PERSON] та чоловік сестри [PERSON] .. 17.09.2021 року сестра позивача , які після продажу квартири виїхали з неї та звільнили її від своїх речей. На прохання позивача [PERSON] померла. Відповідач [PERSON] був зареєстрований в будинку позивача виключно тому, що там була зареєстрована покійна сестра позивача і лише на її прохання позивач не вдавалася до зняття відповідача з реєстрації місця проживання, хоча відповідач постійно вчиняв сварки як з рідними позивача так і з сусідами, які були наслідком вживання алкогольних напоїв. 28.08.2021 року внаслідок вчиненої відповідачем сварки, останній наніс удар ножем зятю позивача, чим спричинив йому колото-різану рану задньої поверхні грудної клітки. Проживання відповідача, який є по суті чужою людиною, у будинку позивача становить реальну загрозу життю та здоров`ю як позивача та і членів його сім`ї. крім того, реєстрація відповідачів в будинку перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки позивачу доводиться нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, які розраховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб та створює незручності в здійсненні права на отримання субсидії. Відповідно до ч.2-6\~ст. 19 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3\~ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.10.2021 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідачу було надіслано 23.10.2021 року. Відповідача було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб сайті судової влади від 24.11.2021 року. Однак, у наданий судом строк та станом на 20.12.2021 року, відповідач своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позов не подавав, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, будь-яких клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст.\~178\~та ч. 5 ст.\~279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.\~ Згідно інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості», номер витягу 5002783949535 від 22.07.2021 року, власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] , являється [PERSON] (а.с.3-4). Вказане також підтверджується довідкою ТОВ «мукачівське РБТІ та ЕО» № 406/1 від 24.11.2011 року (а.с.7). Реєстрація відповідача у будинку [ADDRESS] підтверджується довідками виконавчого комітету Кольчинської селищної ради № 3157 та № 3158 від 07.09.2021 року та відповіддю Кольчинської селищної ради № 02-9-6/927 від 20.10.2021 (а.с.5, 18). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради 18.09.2021 року, сестра позивача та дружина відповідача [PERSON] померла [INFO] (а.с.10). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі \~ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого\~2006\~р. №\~3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня\~1997\~р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950\~року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом. Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем. Як встановлено по справі, позивач є власницею спірного будинку у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб. \~Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).\~\~ Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача\~ права власності на будинок, чи наявності у відповідача\~ права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в будинку зареєстрована відповідач. Право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім цього, відповідачем не доведено, що між ним та позивачем існує домовленість, чи укладено договір про порядок користування спірним будинком, оскільки суду не надано жодного доказу на підтвердження цього, як і не доведено, що позивач чинить йому перешкоди в користуванні будинком. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму\~ВСУ\~№\~14\~від\~18.12.2009\~року\~«Про\~судове рішення\~у\~цивільній\~справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суду не надано доказів того, що позивач чинить відповідачу перешкоди в користуванні будинком. Також, суд враховує і норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~стаття 321 ЦК України). Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз положень\~глави 32 ЦК України\~свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач проживав у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї власника і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої\~статті 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач [PERSON] спільним побутом із позивачем не пов`язаний, був зареєстрований в будинку і проживав виключно через проживання там покійної сестри позивача, чоловіком якої він являвся, користування відповідачем спірним житловим будинком створює реальну загрозу життю та здоров`ю позивача і членів її сім`ї. крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що він здійснює користування та утримання житла, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої\~статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] 28.10.2004 року за договором купівлі-продажу набула у власність будинок [ADDRESS] . За даною адресою залишається зареєстрованим відповідач [PERSON] , чоловік покійної сестри позивача, враховуючи вище встановлені судом обставини та беручи до уваги те, що протилежного належними в розумінні\~ЦПК України\~доказами відповідачем не доведено, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до частини 1ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved