Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

14.01.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю прокуратури, на обґрунтування якого вказав, що 25.06.2003 року він, під час повторно формально триваючої процедури виконання вироку обласного суду Івано-Франківської області від 24.11.1997 року про стягнення із засудженого [PERSON] значних грошових сум на користь 13 потерпілих, з одночасним приховуванням апеляційним судом виконавчого листа на конфіскацію його майна на користь держави, звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до Івано-Франківського МУЮ та ВДВС зазначеного управління за предметом позову: визнання незаконним невиконання судових рішень та стягнення відшкодування заподіяної цим шкоди (реєстраційний номер справи 0907/2-а-3/2011, провадження № 2-а/344/543/15). Згідно зі ст. 86 ЗУ «Про виконавче провадження» (чинної на той час редакції) та ст ст. 27-30 ЦПК (ред. 1963р.) такий позов фактично означав оскарження кожної процесуальної дії, акту та постанови державного виконавця та його керівництва, які, водночас, були юридичними доказами, і надавав єдино можливий спосіб захисту - відшкодування майнової та моральної шкоди, спричинених незаконним невиконанням судового рішення. У зв'язку із ігноруванням відповідачами даного позову, та подальшою бездіяльністю відповідачів, застосуванням ними обману щодо фактичних обставин виконання судових рішень при повторному виконавчому провадженні, розпочатому через 9 місяців після надходження позову до суду і відкриття судом провадження у справі, а також промульгацією з 01.01.2004 року нової редакції ЦК України, 11.02.2005 року [PERSON] подав уточнюючу позовну заяву, в якій уточнив та збільшив позовні вимоги, зазначивши відповідачем державу. Майже одночасно з позовом, 20.12.2003 року [PERSON] звернувся до прокурора області із заявою, в якій вимагав встановити, що саме було ними здійснено на виконання вироку суду і при відсутності належних дій - вирішити питання про ступінь відповідальності винних та звернення до суду з позовом на захист прав позивача. Імітуючи розгляд заяви, тогочасний заступник прокурора міста [PERSON] листом № 361с-98 від 20.01.2004 року повідомив, що скарга на бездіяльність при проведенні стягнень з [PERSON] адресована прокурору області, прокуратурою м. Івано-Франківська розглянута. Скоюючи підроблення, [PERSON] у тому ж листі писав, що 12.04.2002 року поштовою кореспонденцією стягувачам на руки повернені виконавчі листи про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Прокуратура області, якій направлено цього листа, вкотре ухилилась від поновлення законності захисту прав позивача та інших потерпілих, і вимоги заяви від 20.12.2003 року залишились невирішеними. Оскарження позивача [PERSON], засвідченого цією відповіддю бездіяльності, знову було направлено до прокуратури міста супровідним листом № 07/3/1-114-03 від 06.02.2004 року за підписом начальника відділу прокуратури області [PERSON], де зазначено, що фактично перевірка скарги [PERSON] не проводилась. Дані, на які посилається прокуратура міста Івано-Франківська щодо повернення стягувачам виконавчих листів матеріалами перевірки не підтверджено. Долучені до матеріалів розгляду скарги [PERSON] ксерокопії реєстрів вихідної кореспонденції не свідчать про наявність законних підстав для повернення виконавчих листів стягувачам в лютому та квітні 2002 року. Імітуючи розгляд цієї скарги, тогочасний заступник прокурора міста [PERSON] листом № 361с-98 від 16.02.2004 року повідомив начальнику відділу прокуратури області окремі обставини так званого «виконання вироку суду», на підставі яких знову вводив в оману і наполягав на тому, що 12.04.2002 року виконавчі листи нібито повернені стягувачеві на руки без виконання. Дане повідомлення є неправдивим, оскільки в дійсності 12.04.2002 року колишнім державним виконавцем [PERSON] складено акт, в якому зазначено, що боржник нібито проживає в м. Калуш. На підставі цього акта, 29.04.2002 року всупереч фактичним обставинам і вимогам ст. 20 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчі листи були безпідставно направлені до ВДВС Калуського МУЮ. Прокуратурі міста це можна було легко встановити. Отже, [PERSON], вислужуючись перед окремими керівниками прокуратури області, прагнучи отримати від них просування по службі, був зацікавлений в приховуванні цієї обставини, а його наполягання на завідомо неправдивих відомостях свідчить про впевненість в захисті цими керівниками в разі, якщо інші, добросовісні працівники цієї ж структури поставлять під сумнів його професійність. Прокуратура області жодних рухів щодо встановлення дійсності та поновлення законності у виконавчому провдженні - зокрема шляхом притягнення винних до кримінальної відповідальності за заявами [PERSON], не вчинила, питання про вступ у виконавче провадження чи пред'явлення позову на захист прав [PERSON] проігнорувала, питання про захист інтересів держави способом вступу в справу навіть не розглядала, підтверджуючи зацікавленість у остаточному незаконному звільненні злочинця від призначеного судом додаткового покарання у вигляді конфіскації майна. [PERSON] вказує, що паралельно відбувались ще й такі процеси: прокуратура області надавала гарантії безкарності винним у незаконному невиконанні вироку суду державним виконавцям та окремим працівникам управлінь юстиції міського та обласного рівня, скеровуючи до прокуратури міста будь-які заяви [PERSON] та скарги з цього приводу; щільно контролювала, щоб прокуратура міста не вчинила будь-яких дій в напрямі виконання судових рішень в праві № 5-12/2004, а пізніше - №2-а-18/2008 (в якій прокуратура області була залучена як співвідповідач), якими прокуратуру міста було зобов'язано знайти кошти, здобуті злочинним шляхом засудженим [PERSON], в особливо великому розмірі та заперечувала безкарність тих працівників прокуратури міста, які виконували їхні вказівки; щільно контролювала, щоб прокуратура міста часом «не знайшла» викрадені нею у 2002 році матеріали виконавчого провадження стосовно судового рішення у справі № 2-6004/2000, яке стосувалось дружини засудженого [PERSON], що могло призвести до поновлення цього виконавчого провадження і доведення багатьох істотних обставин. Отже позивач [PERSON] вважає, що прокуратура області була в чомусь вкрай зацікавлена в придушенні будь-яких судових та позасудових процесів, які стосувались викриття та присічення злочинної діяльності родини [PERSON] та їх невстановлених офіційно співучасників стосовно здобуття шляхом шахрайства коштів громадян в особливо великому розмірі, та легалізації, тобто тих процесів, які могли призвести до пошуку, віднайдення, арешту цих коштів та їх повернення законним власниками з конфіскацією решти в дохід держави. Провадження у справі № 2а-18/2008р. у першій інстанції завершилось 22.12.2008 року покладенням на прокуратуру м. Івано-Франківська повторного зобов'язання виконати судові рішення у справі № 5-12/2004 та відмовою у стягнення моральної шкоди. 28.01.2009 року прокуратура Івано-Франківської області втрутилась у справу за позовом до Івано-Франківського МУЮ, ВДВС та держави (№2а-2а/2009, №0907/2-а-3/2011, провадження №2-а/344/543/15). Прокуратура не збиралась виконувати ніяких судових рішень, ніяких коштів не шукати, фактично сприяючи злочинцям у легалізації коштів, здобутих злочинним шляхом, тому метою втручання було гарантування судом в цій справі такого рішення, яке б відповідало загальному вектору вказаного сприяння. Законності у виконавчому провадженні тим більше не поновлено, і суду не було і не могло бути повідомлено про наслідки виконання судових рішень у справі № 5-12/2004, а провадження у справі №2-а-18/2008 ще тривало. Отже прокуратура області, зневажаючи закон, судові рішення, нічого не виконувала самостійно, і спонукала інших до такої ж зневаги і бездіяльності, гарантуючи безкарність. У листі від 28.01.2009 року про вступ прокуратури у справу № 2а-2а/2009, яке адресувалось голові Івано-Франківського міського суду, а не головуючому, зазначено, що таке діяння прокуратури відбулось внаслідок клопотання, з яким звернулось не ДКУ як особа що бере участь у справі, а ГУ ДКУ в області. Жодної довіреності стосовно цієї справи ціле Головне управління ДКУ в області не отримало і не надало (на відміну від окремих працівників його юридичного відділу вповноважених на персональне представництво). Представництво як прокуратури області, так і ДКС України в усіх інстанціях здійснювалось одними і тими ж особами, які підтримували тісні особисті зв'язки. Сукупність цих обставин свідчить, що прокуратурі області з легкістю вдалось підбурити сторонню особу - ГУ ДКУ в області до звернення з клопотанням про вступ у справу, яке було направлено листом від 19.01.2009 року на ім'я прокурора. Будь-які аргументи та документи для цього діяння в заяві відсутні, та до справи № 2а-2а/2009 не долучені. Основною підставою вступу прокурора згідно клопотання ГУ ДКУ зазначено, що позивачем оспорюється законність діяльності державного органу. Про цьому не було вказано жодних обґрунтувань підстав для вступу у справу та не надано конкретних доказів порушення чи загрози порушення інтересів держави, не вмотивовано, чому можливі інтереси прокурорського нагляду за розглядом справи не можуть бути захищені існуючими учасниками процесу чи самим судом і це потребувало прокурорського нагляду за розглядом справи, неконкретизовано, хто саме вступає у справу прокурор чи прокуратура області, не подано вичерпного об'єктивного та вмотивованого обґрунтування причин висновку про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів потерпілих в кримінальній справі. Не вказано які дії були вжиті першим заступником прокурора області, а якщо за його дорученням, то ким саме при перевірці обґрунтованості та під ставності ГУ ДКУ в області про вступ у справу прокурора, інтереси якого саме державного органу з числа залучених до справи в Івано-Франківському міському суді збігаються повністю чи частково з інтересами держави, і чим це підтверджується, в чому саме полягають інтереси держави за змістом позову у вказаній справі, чим це підтверджується, які конкретно інтереси держави порушуються чи перебувають під загрозою порушення, чим це підтверджується, який реальний ступінь порушення чи загрози порушення інтересів держави і чим це підтверджується, що підтверджує реальність вчиненого порушення, чи існування загрози порушення інтересів держави, чиї конкретно дії реально порушують або створюють реальну загрозу порушення інтересів держави, чим це підтверджується, в чому полягає реальне порушення чи реальна загроза порушення інтересів держави, чим це підтверджується, які саме повноваження, визначені статтями ЗУ «Про прокуратуру» використав перший заступник прокурора області для визначення існування реального порушення інтересів держави чи реальної загрози такого порушення та при встановленні підстав для вступу у справу, якщо не використовував чому саме, які саме повноваження, статтями ЗУ «Про прокуратуру» використав перший заступник прокурора області в позасудовому порядку для запобігання порушенням інтересів держави на виконання обов'язків, встановленої ст. 6 даного Закону, якщо не використовував чому саме, чому на думку прокурора порушення інтересів держави чи загроза такого порушення не могли бути усунені заходами прокурорського реагування в позасудовому порядку, які саме повноваження, визначені статтями ЗУ «Про прокуратуру», повинен використати перший заступник прокурора області на виконання мети свого вступу у справу під час судового розгляду справи для запобігання порушення ним інтересів держави на виконання обов'язків, встановлених ст. 6 вказаного Закону, чому на думку першого заступника прокурора області інтереси держави у справі № 2а-2а/2009 не могли бути повною мірою захищені судом, а також кожним і будь-яким з державних органів відповідачів по вказаній справі і чим це підтверджується. [PERSON] намагався поставити на обговорення вказані запитання щодо втручання прокурора в судовому засіданні по справі № 2а-2а/2009, однак конкретизації надано не було, а з висловлювань представника прокуратури області випливало те, що прокуратура області чітко вбачає, що загрозу інтересам держави становлять не позивачі з їхніми позовними вимогами, не відповідачі зі вчиненими свого часу порушеннями, а суд який розглядає та намагається вирішити справу. Підставою втручання у справу використано спільний наказ ДКС України та Генеральної прокуратури України № 36/132 від 22.06.2007 року, який втратив чинність, однак обов'язкові умови, встановлені цим наказом як передумова для вступу у справу прокуратурою області та її представником не виконані взагалі, що підтверджує умисність втручання. Всіма судовими рішеннями, що послідовно ухвалювались судами всіх інстанцій в цій справі, включно з ВАСУ встановлено, що державними виконавцями ВДВС та їх керівництвом не було зроблено нічого щодо примусового виконання вироку від 24.11.1997 року та наступних рішень щодо стягнення з [PERSON] відшкодування заподіяної ним шкоди. Постанова Івано-Франківського міського суду від 09.11.2011 року була оскаржена прокуратурою області. 07.08.2013 року колегією Львівського апеляційного адміністративного суду встановлено, що судом першої інстанції не виконані вимоги ст. 159 КАС України і порушено норми матеріального і процесуального права. Дану постанову скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ВДВС Івано-Франківського МУЮ щодо невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001 року. Визнано, що Івано-Франківське МУЮ та ГУЮ в Івано-Франківській області допустили бездіяльність в частині невиконання обов'язку по контролю за діяльністю ВДВС Івано-Франківського МУЮ. В решті позовних вимог відмовлено з тих підстав, що КАС України не передбачено можливості на стадії апеляційного провадження змінювати суб'єктний склад (учасників процесу) - що визначило і неможливість виправлення судом помилок, недоліків та зловживань матеріально-правового характеру скоєних судом першої інстанції. Цю постанову було оскаржено позивачами 31.08.2013 року в частині незаконної відмови судів від стягнення на користь позивачів відшкодувань збитків, заподіяних невиконанням вироку суду від 24.11.1997 року. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.09.2015 року скасовані рішення судів попередніх інстанцій а справу скеровано на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач також зазначає, що якщо проігнорувати обов'язки прокуратури належно реагувати на звернення, чи виконувати вимоги, які спільним наказом ДКС та Генеральної прокуратури України № 36/132 від 22.06.2007 року покладались на прокуратуру при намірі вступу в справу, за будь-яких обставин ця прокуратура після проголошення 07.08.2013 року постанови апеляційного суду, що негайно набула законної сили, була зобов'язана усувати всі порушення закону, вчинені державними виконавцями, поновлювати порушені права позивачів (як стягувачів у виконавчому провадженні) та держави (в частині конфіскації майна), та діяти щонайменше у спосіб, ніби порушення були виявлені безпосередньо самими прокурорами, однак щодо цих обов'язків допустила злочинну бездіяльність. Прокуратурою області було послідовно виявлено ознаки злочину, передбаченого ст. 382 КК України, скоєного різними суб'єктами: при розгляді справ № 2а-18/2008 - злісне невиконання судових рішень у справі № 5-12/2004; а при розгляді справи № 2а-1/2012 - про злісне невиконання хоча б вироку суду в справі [PERSON] від 24.11.1997 р. в частині майнових стягнень - як на користь потерпілих, так і держави. Змістом обох вказаних справ були пошук, арешт та повернення потерпілим коштів, здобутих злочинним шляхом та відповідальність осіб, які скоювали легалізацію цих коштів, а також конфіскація майна на користь держави. В обох випадках умисел на невиконання судових рішень встановлений чинними судовими рішеннями і має ознаки єдиного умислу. В обох випадках прокуратурою області не було вжито жодних заходів ані до осіб, винних в незаконному умисному невиконанні рішень, ані щодо усунення негативних наслідків їх злочинної діяльності та поновлення законності. 12.10.2015 року в черговій спробі отримати офіційне підтвердження зацікавленості прокуратури Івано-Франківської області в невиконанні підлеглими судових рішень, [PERSON] направив прокурору області запит для з'ясування того, в який спосіб прокуратурою області виконувались чи виконуються положення наказів (відповідних редакцій) № 6гн, які регламентують реакцію прокуратури на виявлені в процесі судового розгляду порушення ЗУ «Про прокуратуру». На вказаний запит отримано відповідь від 10.11.205 року № 05/2-1041-14, в якій заступник прокурора області [PERSON] переінакшив запит [PERSON] на свій лад, грубо спотворивши його суть, та жодної відповіді на поставлені питання не наданою. Крім того, ухиляючись від відповіді на запит [PERSON] чи виконано прокуратурою області обов'язок спрямовувати до Генеральної прокуратури матеріали, що свідчать про порушення суддею присяги, [PERSON] знову намагається підмінити необхідність пояснити власну бездіяльність безглуздим роз'ясненням прав на самостійне звернення до Вищої ради юстиції. 14.12.2015 року [PERSON] звернувся із запитом до начальника УДВС ГУЮ в Івано-Франківській області, в якому просив підтвердити що ані прокуратура Івано-Франківської області, ані прокуратура м. Івано-Франківська безпосередньо чи через ГУЮ в Івано-Франківській області чи Івано-Франківське МУЮ за період з 01.01.2009 року до цього часу не зверталась до ВДВС Івано-Франківського МУЮ, до органів ДВС обласного рівня з будь-яким зверненням/поданням з будь-яких питань виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року в частині майнових стягнень з [PERSON], з 1997 року проживаючого у м. Івано-Франківську. Листом від 16.12.2015 року № 04/17/5708 за підписом заступника начальника УДВС було надано таке підтвердження, в якому зазначено, що за 2008-2015 роки виконавчі документи, за якими стороною є [PERSON] на виконання до відділів ДВС не надходили, оскільки згідно закону, питання виконання вироку суду може бути вирішене лише шляхом виконавчого провадження. Цей лист засвідчив бездіяльність прокуратури та відділів ДВС, оскільки начальники цих відділів були зобов'язані поновити законність у виконавчому провадженні хоча б після ухвалення постанови Львівським апеляційним адміністративним судом 07.08.2013 року ще й з власної ініціативи, оскільки жодна редакція ЗУ «Про виконавче провадження» не встановлювала часових меж, в яких таке обов'язкове поновлення може і повинно бути здійснене керівниками відповідних органів ДВС. Тобто, отримавши запит [PERSON] від 12.10.2015 року [PERSON] умисно не спромігся встановити чи були хоча б якісь дії виконані керівництвом ДВС у вказаному аспекті і при отриманні негативної відповіді - притягти кожного з них до відповідальності за злочинну бездіяльність, що спричиняє тяжкі наслідки охоронюваним законом правам та інтересам потерпілих по справі [PERSON]. [PERSON] вказує, що базовою підставою даного позову є тривала, впродовж багатьох років (з січня 2004 року), бездіяльність прокуратури Івано-Франківської області, спрямована на анулювання судового захисту, отриманого [PERSON] з постановленням вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року в частині поновлення його майнових прав та надання незаконних переваг працівникам органів юстиції та ДВС не притягненням їх не лише до кримінальної, а й будь-якої відповідальності, та перешкоджання отримання [PERSON] додаткового судового захисту у спосіб застосування передбачених Конституцією України, ЦК України та іншими актами законодавства, наслідків незаконного невиконання цього вироку, що створило незаконні переваги злочинцям фактичним анулюванням вироку в частині майнових стягнень і відтак призвело до кумуляції та збільшення обсягів заподіяної вказаними діяннями матеріальної шкоди. Позивач зазначає, що порушені його особисті немайнові права, що нерозривно пов'язані з майновими, він зазнає зневаги від державного органу, яким злісно не вживаються дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, що є безумовною підставою для застосування санкцій, встановленими актами цивільного законодавства. Додатковими чинниками заподіяння моральної шкоди є вчинення протиправної бездіяльності державним органом з особливим статусом, що знищує довіру до органів прокуратури і додатково дискредитує ці органи, що полягає у посяганні прокуратури області на принцип непорушності отриманого судового захисту як складової конституційного ладу та у вчиненні додаткового приховування будь-яких протиправних діянь своїх підлеглих та ствердженні висновку, що прокуратура неспроможна виконати будь-яке навіть елементарне завдання без додаткової протиправної вигоди матеріального чи службового характеру; також залишення без адекватної та об'єктивної відповіді та проігноровано належно поданий запит, тобто протиправна бездіяльність полягає у тотальному невиконанні вимог Закону України «Про звернення громадян». Працівники прокуратури нарікають, що для їх розуміння «багато написано» і тому з процесу в процес повторюють єдину сентенцію про те, що нібито «позов не може бути задоволений, оскільки незаконність дії прокуратури у встановленому порядку жодним чином встановлена не була». Однак невиконані обов'язки за змістом встановлюючи їх нормативних актів є безумовними і відтак жодний нормативний акт не передбачає обов'язковості будь-якої досудової процедури чи попередніх судових процесів перед зверненням до суду з цивільним позовом з одного і того ж питання. В зобов'язальних правовідносинах діє принцип презумпції вини заподіювача шкоди, а тому саме прокуратурі при запереченні позову належить доводити відсутність вини та законність своїх діянь. Позивач вказує, що оцінив вартість заподіяних йому моральних переживань незначною сумою грошей, враховуючи їх реальну купівельну спроможність - компенсаторну здатність, яка є умовно достатньою для нівелювання, згладжування цих душевних страждань або втрат немайнового характеру, який він зазнав у зв'язку з порушенням його права. Ця сума підтверджена відсутністю доказів, які могли б засвідчити хоча б часткове виконання прокуратурами своїх кореспондентних посадових обов'язків, і тому відповідає засадам справедливості та розумності. Розмір відшкодування, що вимагається, не є і не може бути надмірним та є пропорційним глибині та силі страждань, які [PERSON] зазнав у зв'язку із порушенням його прав, а також відповідає триваючій поведінці завдавала шкоди. Що стосується визначення розміру відшкодування, то воно базоване на загальних принципах, викладених у ст. 440-1 ЦК УРСР (ред. від 06.05.1993р.), згідно яких розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше 5 мінімальних розмірів заробітної плати. Хоча цей кодекс втратив чинність з 01.01.2004 року, однак згідно ст. 22 Конституції України 1996 року, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Крім того, описана бездіяльність причиняє моральну шкоду, яка може бути компенсована у вказаному первинному розмірі (5 мінімальних заробітних плат) виключно за період в один рік. Зрозуміло що не може бути справедливим обмеження розміру відшкодування одним таким мінімумом разом за всі роки моральних страждань позивача, починаючи щонайменше з 01.01.2004 року, чи навіть (з урахуванням обставин втручання в розгляд судової справи № 2а-2а/2009 (№0907/2а-3/2011) - з 01.01.2009 року. зазначив, що його звернення з цим позовом жодним чином не звільняє прокуратуру Івано-Франківської області від обов'язку негайно вчинити позитивні дії для поновлення особистих немайнових прав [PERSON] - складових права на судовий захист, які нею порушено. Вважає, що стягнення відшкодування моральної шкоди сприятиме не лише дисциплінуванню, але й належній соціалізації нинішніх прокурорів, які звикли ставити себе понад суспільством та суспільними нормами поведінки. На підставі наведеного просив суд стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - ДКС України 50000грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю прокуратури Івано-Франківської області, якою порушено право на судовий захист на всіх стадіях судового процесу: фактичним анулюванням судового захисту, отриманого у вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року, яким зобов'язано поновити майнові права [PERSON]; не відновленням законності виконавчого провадження щодо виконання вироку в частині майнових стягнень та наданням незаконних переваг працівникам органів юстиції та ДВС незаконним звільненням їх від відповідальності, та перешкоджанням отриманню [PERSON] додаткового судового захисту способом застосування передбачених чинними актами законодавства наслідків незаконного невиконання цього вироку - що створило незаконні переваги злочинцям фактичним анулюванням вироку в частині майнових стягнень і відтак призвело до кумуляції та збільшення обсягів заподіяної злочином матеріальної шкоди (збитків) - та скоєно порушення особистих немайнових прав [PERSON] у спосіб ігнорування змісту та вимог належно поданого звернення від 12.10.2015 року. Судові витрати покласти на відповідачів. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, додаткових заявах, (а.с.36-40 т.1, 120-121 т.1, 155-156 т. 1), поясненнях по суті позову (а.с.170-182 т.1), додаткових поясненнях (а.с.183-188 т.1), промову в судових дебатах (а.с.74-90 т.2), просив позов задовольнити. Представник відповідача Державної казначейської служби України Шикеринець Л.М. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача прокуратури Івано-Франківської області в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на письмове заперечення (а.с.134-136 т. 1, 64-66 т.2). Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.440-1 ЦК України (в редакції 1963 року) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Згідно з ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. За змістом частин 6, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Загальні підстави відшкодування моральної шкоди встановлені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю фізичної особи внаслідок джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках встановлених законом. Статтею 61 Конституції України встановлено, що юридична відповідальність має індивідуальний характер. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 20.12.2003 року [PERSON] звернувся із заявою до прокурора Івано-Франківської області, в якій вимагав встановити причини бездіяльності ВДВС у виконавчому провадженні з виконання вироку Івано-Франківського обласного суду в частині стягнень з [PERSON] та конфіскації його майна, а також вимагав встановити що саме - крок за кроком - було вчинено для виконання вироку суду як в частині повернення потерпілим їх власності так і в частині конфіскації майна, при встановленні відсутності належних дії - вирішити питання про ступінь відповідальності винних і звернення до суду з позовом на захист прав [PERSON] (а.с.16 т.1). Листом № 08/1/3-58-03 від 25.12.2003 року Прокуратура Івано-Франківської області направила прокурору м. Івано-Франківська скаргу [PERSON] щодо неналежного виконання рішення (вироку) суду посадовими особами ВДВС Івано-Франківського районного (міського) управління юстиції, а також просила провести ретельну перевірку наведених доводів, за наявності підстав вжити відповідних заходів (а.с.17 т. 1). Листом № 361с-98 від 20.01.2004 року Прокуратура міста Івано-Франківська повідомила [PERSON] про те, що вивченням журналів вихідної кореспонденції ВДВС Івано-Франківського МУЮ встановлено, що 14.02.2002 року виконавчі листи про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] поштовою кореспонденцією повернуті стягувачам на руки. 12.04.2002 року поштовою кореспонденцією стягувачам на руки повернуті виконавчі листи про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Підстав для втручання прокуратури м. Івано-Франківська при таких обставинах не вбачається. Крім цього роз'яснено, що для оскарження дії або бездіяльності державних виконавців при виконанні судових рішень [PERSON] необхідно звернутись з відповідними скаргами на ім'я начальника Івано-Франківського МУЮ (а.с.18-19 т.1). Згідно листа № 361с-98 від 16.02.2004 року, прокуратура міста Івано-Франківська на ім'я начальника відділу прокуратури Івано-Франківської області повідомила, що прокуратурою м. Івано-Франківська за дорученням прокуратури Івано-Франківської області проведена додаткова перевірка скарги [PERSON] на дії посадових осіб ВДВС Івано-Франківського МУЮ при виконанні вироку Івано-Франківського обласного суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. Проведеною перевіркою було встановлено, що вироком судової колегії Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року [PERSON] був засуджений за ст.ст. 80 ч. 2, 143 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року) до 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Цим же вироком на користь [PERSON] стягнуто 65625грн. матеріальної та 3000грн. моральної шкоди. Ухвалою судової колегії по кримінальних справах Верховного Суду України від 05.02.1998 року даний вирок залишено без змін, а касаційну скаргу [PERSON] без задоволення. На виконання вироку суду в частині конфіскації майна та стягннння заборгованості на користь потерпілих 03.03.1998 року Івано-Франківським обласним судом виписано 15 виконавчих листів, які 27.03.1998 року направлено по місцю відбування окарання [PERSON] - установу ЕТ-322/112 м. Копичинці Тернопільської області. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001 року задоволено позов [PERSON] і стягнуто на користь останнього з [PERSON] 138345грн. матеріальної і моральної шкоди на відшкодування шкоди, заподіяної злочином, додатково до сум, стягнутих по вироку Івано-Франкіського обласного суду від 24.11.1997 року. Виконавчий лист, виписаний по справі також був направлений по місцю відбування покарання [PERSON] За час відбування покарання на корись [PERSON] було стягнуто 29,2грн. 14.05.2001 року [PERSON] звільнений з установи ЕТ-322/112 і відбув по місцю проживаня - м. Івано-Франківськ, в зв'язку з чим виконавчі листи були повернуті на адресу Івано-Франківського апеляційного суду. Вказані виконавчі листи 02.08.2001 року були направлені у ВДВС Івано-Франківскього МУЮ. На виконання вироку суду від 30.07.2001 року державним виконавцем направлено подання до Івано-Франківського міського суду про розшук боржника і ухвалою суду від 19.10.2001 року оголошено розшук [PERSON] 05.12.2001 року розшук [PERSON] припинено, оскільки встановлено місце його проживання - [ADDRESS]. Відповідно до актів перевірки майнового стану боржника від 06.03.2002 року та 12.04.2002 року встановлено, що майно, на яке можна було би звернути стягнення в рахунок погашення боргу відсутнє. З відповідей ОБТІ № 105, УДАІ № 16/475 та обласної дирекції Ощадбанку № 11-5 слідувало, що транспортні засоби, грошові кошти та об'єкти нерухомості за [PERSON] не зареєстровані. У зв'язку з цим 12.04.2002 року виконавчі листи на підставі ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» були повернуті стягувачеві на руки без виконання. У зв'язку з викладеним підстав для втручання прокуратури міста не вбачається. [PERSON] надіслана відповідь з роз'ясненням про порядок оскарження дій державних виконавців (а.с.20-21 т.1). Відповідно до копії заяв про злочин від 16.02.2004 року (а.с.41 т.1, 198 т. 1) та від 22.03.2004 року (а.с.42 т. 1), [PERSON] звертався до прокурора Івано-Франківської області із заявими про порушення кримінальних справ в порядку ст.ст. 94, 97, 112 КК України відносно старшого державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ [PERSON] та колишнього начальника ВДВС Івано-Франківського МУЮ [PERSON] Супровідним листом № 05/3-5684-96 від 07.09.2004 року Генеральна прокуратура України направила скаргу [PERSON] про неналежний розгляд його заяв щодо притягнення до кримінальної відповідальності керівників апеляційного суду Івано-Франківської області, обласного управління юстиції та з інших питань прокурору Івано-Франківської області (а.с.200 т. 1). Відповідями № 05/1-470-98 від 14.09.2004 року та від 24.11.2004 року, прокурор Івано-Франківської області повідомив заступнику Генерального прокурора України про те, що прокуратурою Івано-Франківської області розглянуто звернення [PERSON] про неналежний розгляд заяв щодо притягнення до кримінальної відповідальності керівників апеляційного суду Івано-Франківської області, обласного управління юстиції та з інших питань. Проведеною перевіркою встановлено, що наведені факти щодо зловживань посадовим становищем працівниками Івано-Франківського МУЮ прокуратурою м. Івано-Франкіська перевірено в порядку ст. 97 КПК України в повному обсязі, за її результатами 29.03.2004 року прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно начальника ВДВС Івано-Франківського МУЮ [PERSON] та 07.04.2004 року відносно державного виконавця ВБДВС управління юстиції [PERSON] на підставі ст. 6 п. 2 КПК України. Підстав для скасування постанов про відмову в порушенні кримінальної справи по наведених фактах прокуратурою області не вбачається. Повідомлено також, що передбачені законом підстави щодо порушення кримінальної справи стосовно заступника прокурора Івано-Франківської обалсті [PERSON] та керівників апеляційного суду Івано-Франківської області, про що вимагає заявник, відсутні (а.с.201,202 т. 1). Постановами помічника прокурора м. Івано-Франківська від 07.04.2004 року та від 08.07.2004 року в порушенні кримінальних справ за заявами [PERSON] відмовлено за відсутністю в їх діях ознак складів злочинів, передбачених ст.ст. 364, 382 КК України (а.с.43,44-46 т.1). 30.01.2005 року [PERSON] звернувся із скаргою до Генерального прокурора України на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 08.07.2004 року (а.с.47 т.1). У відповідь Генеральна прокуратура України листом від 05.03.2005 року № 06/3-5684-96 повідомила, що 21.02.2005 року заступником прокурора м. Івано-Франківська скасовано дану постанову та за викладеними фактами організовано додаткову перевірку. Скаргу щодо неправомірних дій працівників прокуратури для орагнізації перевірки направлено до прокуратури Івано-Франківської області (а.с.48 т. 1). Листом від 14.03.2005 року № 06/3-470-98 заява [PERSON] з приводу притягнення до відповідальності працівників прокуратури, та з інших питань, що надійшла з Генеральної прокуратури України, прокуратурою Івано-Франківської області скеровано до прокуратури міста Івано-Франківська для вирішення (а.с.49 т. 1). 15.03.2005 року старшим помічником прокурора м. Івано-Франківська було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] на дії колишнього начальника ВДВС Івано-Франківського МУЮ [PERSON], та державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ [PERSON] (а.с.51-53 т.1), про що повідомлено [PERSON] (а.с.50 т.1). Згідно з копією постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 19.04.2004 року, державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ [PERSON] виконавчий документ про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 65625грн. та моральної шкоди - 3000грн., виданий 04.03.1998 року повернуто без виконання, оскільки при перевірці майнового стану [PERSON] встановлено, що майно на яке можливо звернути стягнення відсутнє (а.с.54 т. 1). Листом № 14-16/183 від 19.01.2009 року Головне управління ДКС України в Івано-Франківській області повідомило Прокуратуру Івано-Франківської області про необхідність вступу у справу № 2а-2а/2009р. за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ВДВС Івано-Франківського МУЮ, Івано-Франківського МУЮ, ГУЮ в Івано-Франківській області, третя особа - ДКС України, про визнання невиконання судових рішень та стягнення компенсації нанесених цим збитків (а.с.27 т.1). Прокуратура Івано-Франківської області надіслала Голові Івано-Франківського міського суду лист № 05/1-40 вих-09 від 28.01.2009 року, в якому, з метою захисту інтересів держави, враховуючи актуальність справи № 2а-2а/2009р., в якій позивачем оспорюється законність діяльності державного органу,

Outcome: dismissed