Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

14 травня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь 411 224 грн. 05 коп. боргу та 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.12.2012 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від позивача 5 000 дол. США, які зобов'язувався повернути до 01.05.2013 року. Згідно вказаної розписки відповідач взяв на себе зобов'язання повертати гроші з відсотками у розмірі 5% щомісячно від позиченої суми до 23 числа кожного місяця. За кожен день прострочення виплати відсотків нараховуватиметься пеня з розрахунку 5% на місяць. У разі не повернення грошей з відсотками до 01.05.2013 року за кожен день прострочення [PERSON] зобов'язувався сплачувати пеню з розрахунку 15% на місяць прострочення, які будуть нараховуватись як на суму основного боргу, так і на вже нараховані відсотки. Також 04.01.2013 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 5 000 дол. США, які зобов'язувався повернути до 04.04.2013 року. Згідно вказаної розписки [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути гроші з відсотками у розмірі 5% щомісячно від позиченої суми до 04 числа кожного місяця. За кожен день прострочення виплати відсотків нараховуватиметься пеня з розрахунку 5% на місяць. У разі не повернення грошей з відсотками до 04.04.2013 року за кожен день прострочення [PERSON] зобов'язувався сплатити пеню з розрахунку 15% на місяць прострочення. Вказаний відсоток нараховувався як на суму основного боргу, так і на вже нараховані відсотки. На даний момент [PERSON] зобов'язання виконав частково, добровільно повернути залишок боргу відмовляється. Крім матеріальної позивач зазнав значної моральної шкоди, оскільки сума позики є значною та можливість втратити грошові кошти викликала часті серцеві напади, виникло безсоння, часті головні болі, позивач втратив спокій, внаслідок чого значно погіршились стосунки в сім'ї. 23 червня 2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати недійсними договори від 23.12.2012 року та від 04.01.2013 року, що оформлені розписками, внаслідок застосування до нього з боку позивача фізичного та психічного тиску під час їх написання. Свої вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] надав йому в борг грошові кошти, про що були написані дві розписки 22.03.2012 року та 04.07.2012 року, на загальну суму 10 000 доларів США. У відведені терміни кошти повернуті не були, внаслідок чого [PERSON], здійснюючи психічне насильство над ним, примусив останнього написати інші дві розписки від 23.12.2012 року замість 22.03.2012 року на суму 5 000 доларів США та від 04.01.2013 року замість 04.07.2012 року на суму 5 000 доларів США і на суму недоплачених процентів по двох попередніх договорах. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 серпня 2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 411 224 грн. 05 коп. боргу та 1 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову [PERSON] відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання правочинів недійсними відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 3654 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 серпня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом та задовольнити зустрічний позов, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. На думку апелянта позивачем при визначенні суми заборгованості двічі включено одну й ту ж суму в розрахунок заборгованості, а саме 5 308,33 доларів США яка є частиною суми 27 776,37 доларів США, що є нарахованими відсотками за договором і разом із інфляційним нарахуванням доплюсовується до загальної суми боргу. В позовній заяві позивач зазначає, що 180% річних це пеня за порушення умов договору, при цьому у розрахунку заборгованості [PERSON] проводить нарахування відсотків на пеню, що є порушенням ч. 2 ст. 550 ЦК України, в якій зазначено, що відсотки на неустойку не нараховуються. Крім того, в розписках про надання та повернення боргу не визначено виду зобов'язання за яким має нараховуватись 180% річних і не вказано, що це є пеня за порушення умов договору. На думку апелянта, [PERSON] не надав жодних доказів, окрім словесних, на підтвердження того, що розписки від 23.12.2012 року та 04.01.2013 року були написані в погашення заборгованостей попередніх двох правочинів з добровільної згоди іншої сторони, натомість стороною відповідача навпаки було доведено, що розписки були написані саме під тиском, факт психічного насильства був повністю підтверджений показаннями свідків. Крім того, апелянт зазначає, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність психічного насильства з метою спонукання до укладення правочинів лише на підставі відсутності письмового звернення апелянта до правоохоронних органів та відсутності графологічної експертизи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Задовольняючи частково первісний позов [PERSON], суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин статті 625,1046, 1048,1050 ЦК України й виходив із того, що на підтвердження укладення договору позики та його умов були надані суду розписки позичальника, які посвідчують укладення між сторонами договорів позики, які відповідач виконував частково. В зв»язку з невиконанням договірних зобов»язань суд стягнув з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] борг з урахуванням індексу інфляції та відсотків в сумі 411224 гривни 05 копійок. Суд також прийшов до висновку, що справедливим буде стягнення моральної шкоди на користь позивача з відповідача, яку оцінивши в сукупності, визначив у розмірі 1000 гривень. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] не доведено того, що дві розписки ним складено внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку [PERSON] З рішенням суду першої інстанції частково не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. По справі встановлено, що 23.12.2012 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 5 000 дол. США, які зобов'язувався повернути до 01.05.2013 року. Факт укладання договору підтверджується розпискою, написаною [PERSON] власноруч. Згідно вказаної розписки останній взяв на себе зобов'язання повернути гроші з відсотками у розмірі 5% щомісячно від запозиченої суми до 23 числа кожного місяця. За кожен день прострочення виплати відсотків нараховується пеня з розрахунку 5% на місяць. У разі не повернення грошей з відсотками до 01.05.2013 року за кожен день прострочення [PERSON] зобов'язується сплатити пеню з розрахунку 15% на місяць прострочення (а.с.24). 04.01.2013 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 5 000 дол. США, які зобов'язувався повернути до 04.04.2013 року. Факт укладання договору підтверджується розпискою, написаної [PERSON] власноруч. Згідно вказаної розписки останній взяв на себе зобов'язання повернути гроші з відсотками у розмірі 5% щомісячно від запозиченої суми до 04 числа кожного місяця. За кожен день прострочення виплати відсотків нараховується пеня з розрахунку 5% на місяць. У разі не повернення грошей з відсотками до 04.04.2013 року за кожен день прострочення [PERSON] зобов'язується сплатити пеню з розрахунку 15% на місяць прострочення (а.с.25). Зі змісту розписок вбачається, що вказані відсотки нараховуються як на суму основного боргу, так и на вже нараховані відсотки. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.ст. 1048, 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Після повернення позики в повній сумі кредитор повинен повернути боржнику розписку. У разі неможливості повернення розписки кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Наявність у [PERSON] оригіналу розписок від 23.12.2012 року та від 04.01.2013 року про отримання [PERSON] суми боргу свідчить про невиконання останнім умов договору та неповернення ним суми боргу. Що не заперечувалось у судовому засіданні апеляційного суду [PERSON], який підтвердив існування боргу, але в меншому розмірі. За правилами ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, також сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до правил ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Оскільки положення ст.625 ЦК України передбачають відповідальність боржника щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за грошовими зобов'язаннями у національній валюті, якою є гривня, законні підстави для застосування цього положення у спорі, де [PERSON] надав позику [PERSON] у доларах США, відсутні. Отже, рішення місцевого суду в частині задоволення вимог позову щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційних втрат не може вважатись законним та обґрунтованим, останнє в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову в задоволенні зазначеної вимоги. Згідно з наведеним підлягає зміні і загальна сума боргу за договором позики, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] і має складати 29764,42 дою. США , що є еквівалентом у національній валюті на день звернення до суду в сумі 327 тис. 408 грн. (триста двадцяти семи тисяч чотирьохсот восьми). Тому доводи апеляційної скарги про те, що судом незаконно стягнуті інфляційні витрати підлягають врахуванню. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Що стосується доводів апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції норм ст. 61 Конституції України та ст. 549 ЦК України у зв'язку з одночасним стягненням пені і штрафів, то необхідно виходити з такого. Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення позики і процентів за користування ним. У той самий час, згідно з договору сторонами передбачена сплата пені як виду цивільно-правової відповідальності За таких обставин доводи апелянта в частині неправильного застосування судом вимог ст. 61 Конституції України і ст. 549 ЦК України та покладення на нього подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов'язання не знайшли свого підтвердження. Відповідно до вимог ст. 203 ч.3ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»яковою підставою для скасування рішення. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Правові наслідки порушення зобов'язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов'язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України. Оськільки в договорах позики не передбачено відповідальності за невиконання договірних відносин у вигляді відшкодування моральної шкоди, то в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити, вийшовши за межі апеляційної скарги. Доводи апеляційної скарги про те, що вказані в розписках кошти він не отримував, а розписки була написані ним під тиском з боку [PERSON], не заслуговують на увагу, оскільки будь-яких доказів на підтвердження даних обставин [PERSON] ні суду першої, ні апеляційної інстанцій не надав. Тому в іншій частині оскаржуване рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційної скарги в цій частині відсутні.

Outcome: partial