Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

12 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з березня 2017 р. по травень 2017 р. у розмірі 39447,64грн., пославшись на таке: З 02 листопада 2015 року по 25 травня 2017 року він працював у державному підприємстві «Донецька залізниця» «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління», яке було в 2016 році перепідпорядковане ПАТ «Українська залізниця», до якого згідно зі Статутом ПАТ «Українська залізниця» перейшли усі права та обовязки, зокрема, і щодо виплати заробітної плати та всіх компенсаційних виплат при звільненні працівників. 25 травня 2017 року за наказом №876/ДН-ОС від 25.05.2017 року він був звільнений з роботи у звязку з виходом на пенсію згідно зі ст.38 КЗпП України. На день його звільнення з роботи йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період роботи з березня 2017 року по травень 2017 року у розмірі 39447,64 грн. Після звільнення ним особисто в регіональну філію ПАТ «Українська залізниця» у м. Лиман Донецької області 14 липня 2017 року було надано пакет документів (реєстраційний номер справи 160), відповідно до Порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» для повного остаточного розрахунку з ним, але відповідач жодних розрахунків з ним не провів. Не сплачуючи йому заробітну плату за період з березня 2017 року по день його звільнення з роботи, відповідач грубо порушує вимоги чинного трудового законодавства. Ухвалою суду від 12.11.2018 р. відкрито спрощене провадження у справі за дійсним позовом з повідомленням сторін. Відповідач відзив у строк, встановлений ст.178 ЦПК України, не подав. Відповідно до ухвали судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 листопада 2018 року за клопотанням позивача у відповідача витребувані відомості про розмір нарахованої, але не виплаченої [PERSON] заробітної плати за період з березня 2017 року по травень 2017 року. На виконання ухвали відповідачем надані письмові пояснення, в яких зазначено про таке: Відділ кадрів, бухгалтерія та місце роботи позивача знаходилося на території проведення антитерористичної операції та на непідконтрольній українській владі території, і в відповідно до цього відповідач не має ніяких відомостей щодо фактичного виконання позивачем своїх трудових обовязків. Відповідач не може виконати вимоги ст.116 КЗпП України в частині нарахування заробітної плати, надання відомостей про розмір нарахованої заробітної плати, сплатити всю суму, що належить позивачу від підприємства, установи, організації в день звільнення та провести остаточний розрахунок з ним, оскільки це не виявилося можливим по незалежним від позивача причинам. Указом Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей. Відповідно до ст.1 Закону України від 02 вересня 2014\~року №\~1669-VIІ «Про тимчасові заходи на період\~проведення антитерористичної операції» (далі - Закон №1669) період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України «Про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України». Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014 р. Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогоднішній день не видавався. Пунктом 5 ст.11 Закону № 1669-VII передбачено обов'язок Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 р. №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України», від 13.04.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 р. до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції. Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 р. прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. За наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 р. №33/б/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07.04.2014 р. також визначено районами проведення антитерористичної операції. Втрата доступу та контролю ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей іншого майна регіональної філії «Донецька залізниця», у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особистих справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, компютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин працівниками у звязку з їх знаходженням на непідконтрольній українській владі (керівництва позивача) території є підставою для невизнання позовних вимог позивача. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 13.03.1997 р. перебував у трудових правовідносинах з «Вагонне депо Дебальцеве-сорт «Донецької залізниці»; з 01.06.2005 р. Дебальцевська дистанція цивільних споруд перейменована у Дебальцевське будівельно-монтажне експлуатаційне управління Донецької залізниці; з 05.03.2012 р. Дебальцевське будівельно-монтажне експлуатаційне управління Донецької залізниці перейменовано у Дебальцевське будівельно-монтажне експлуатаційне управління Державного підприємства «Донецька залізниця»; з 19.07.2013 р. Дебальцевське будівельно-монтажне експлуатаційне управління Державного підприємства «Донецька залізниця» перепідпорядковане до Попаснянського будівельно-монтажного експлуатаційного управління Державного підприємства «Донецька залізниця»; з 02.11.2015 р. апарат управління перепідпорядкований до Ясинуватського будівельно-монтажного експлуатаційного управління Державного підприємства «Донецька залізниця». Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у Регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Укразілзниця». Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»; з 01.09.2016 р. продовжено дію трудового договору на посаді інженера 2 категорії; 25.05.2017 р. звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію за віком. Наведене підтверджено відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с.3-9), і стороною відповідача не спростовано. Відповідно до ст.43\~Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94\~КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст.97\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві та не проведення повного розрахунку при звільненні, суд виходив з такого: Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~ст.80\~ЦПК України,\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування (ч.1). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2). Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом (ч.1). Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи\~(ч.5). Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях (ч.6). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7). Суд вважає встановленим той факт, що при звільненні [PERSON] йому належала до сплати заробітна плата, заборгованість по якій на час розгляду справи складає: - за березень 2017 року з урахуванням оплати почасовиків 2188,42 грн., винагороди за вислугу 656,53 грн., часу простою 1479,57 грн., матеріальної допомоги 80,58 грн., та без утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів 4405,10 грн., сума до виплати 2911,70 грн.; -за квітень 2017 року з урахуванням часу простою 3596,18 грн., матеріальної допомоги 67,01 грн., та без утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів 3663,19 грн., сума до виплати 2912,91 грн.; -за травень 2017 року з урахуванням компенсації за невикористану відпустку 950,80 грн., часу простою - 2171,28 грн., матеріальної допомоги 668,56 грн., вихідної допомоги 32757,00 грн., та без утриманням з цих сум обов'язкових податків та зборів 36547,64 грн., сума до виплати 29389,63 грн. Зазначене підтверджено наданими позивачем копіями табуляграм розрахунку заробітної плати у відповідні місяці (а.с.14-16). Тож, заборгованість відповідача із заробітної плати за період з березня 2017 року по травень 2017 року після утримання обовязкових податків та зборів становить 35214,24 грн. (2911,70 грн. + 2912,91 грн. + 29389,63 грн.), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Сума в 39447,64 грн., яку позивач заявив до стягнення, ним не обґрунтована. Тож позов підлягає частковому задоволенню. Дістаючи такого висновку, суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Відповідачем як роботодавцем позивача підтверджена та обставина, що у спірний період часу [PERSON] перебував з ним у трудових правовідносинах, за що йому мала бути нарахована та сплачена заробітна плата. Проте, свого обовязку з оплати праці позивача відповідач не виконав, що ним підтверджено, обставина невиплати позивачу заробітної плати у встановленому судом розмірі відповідачем не спростована. Тож конституційне право позивача на одержання винагороди за працю має бути захищено. У звязку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь Державного бюджету України в розмірі 1762,00 грн.

Outcome: partial