Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

13.07.2020 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради про визнання права користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] вказує, що вона більше 10 років постійно проживала без реєстрації в квартирі [ADDRESS] , що була надана в користування її сім`ї. Разом з нею за вказаною адресою проживав та був зареєстрований її рідний брат [PERSON] , з яким вона проживала у вказаній квартирі з початку 2009 року, вони приймали солідарну участь у сплаті за комунальні послуги, здійснювали ремонтні роботи, утримували квартиру у належному для нормального проживання стані, оскільки [PERSON] тяжко хворів, позивач постійно доглядала його, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно займались вирішенням різних побутових питань. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті позивач займалась організацією його поховання та залишилась проживати в квартирі [ADDRESS] . На підставі викладеного, [PERSON] просить суд визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] . Представник позивача адвокат Сагайдак Д.С. в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив розгляд справи здійснювати за його відсутності. Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] (а.с.11-15), який є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] (а.с.18, 19). [INFO] [PERSON] помер (а.с.16). Згідно акту від 02.07.2020, засвідченого майстром ТОВ «УЮТ-2011» [PERSON] з 2009 по момент смерті [PERSON] проживала з ним однією сім`єю в квартирі [ADDRESS] , вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, здійснювали ремонт, сплачували за комунальні послуги, приймали участь у соціальному житті будинку (а.с.9). За змістом ч.ч.1, 2 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - ЖЕО (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ч.1 ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч.1 ст.65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. За положеннями ч.1 ст.106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у Постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача,набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами,наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним,не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки, відповідно до вимог закону, вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи позивачем, відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що квартира[ADDRESS] була постійним місцем проживання позивача з наймачем [PERSON] , померлим [INFO] , ведення спільного господарства з ним, тривалості часу їх проживання та факту набуття права користування спірним жилим приміщенням позивача з наймачем. При цьому, суд не бере до уваги товарний чек №РН-080620 від 08 червня 2020 року про витрати на поховання [PERSON] та акт ТОВ «УЮТ-2011» від 02.07.2020, у зв`язку з тим, що вони не підтверджують факту постійного проживання позивача у спірній квартирі, як члена сім`ї наймача, а майстер своєю печаткою і підписом лише «затвердив» підписи осіб зазначених в акті. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed