Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

13.10.2010 року, позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від його заробітку, але не менш 30 % прожиткового мінімуму. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.10.2010 року було відкрито провадження по справі. 08.11.2010 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, була затверджена судом мирова угода, по даній цивільній справі. 14.08.2018 року постановою апеляційного суду Одеської області, за наслідками розгляду апеляційної скарги [PERSON] була скасована ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 08.10.2010 року, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. Також, позивачкою були збільшені позовні вимоги, та остаточна вона просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5984 гривень щомісячно,починаючи з дня подання позову, і додосягнення [PERSON] повноліття, допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у розмірі 610 396,50 гривень, та стягнути судові витрати у розмірі 710 гривень. У судовому засіданні позивачка просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений у встановленому порядку, поважних причин неявки суду не представив, чим позбавив суд можливості вислухати його пояснення та думку по суті. Заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надано. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 14 червня 2003 року [PERSON] та до [PERSON] одружились, що підтверджується свідоцтвом про одруження. До реєстрації шлюбу у сторін народився [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження, в якому батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . Сторони припинили відносини та мешкають окремо. 22.12.2017 року [PERSON] змінив прізвище з « [INFO] » на « [INFO] ». З пояснень позивачки та позову вбачається, що дитина проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні, відповідач участі в матеріальному забезпеченні дитини не приймає та не допомагає. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За заявою того з батьків, з яким проживає дитина, суд виносить рішення про стягнення аліментів з другого з них. Після того, як таке рішення набирає законної сили, у платника виникає зобов`язання перед одержувачем по сплаті сум на утримання дитини в розмірі, встановленому рішенням суду. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, виходячи з матеріалів справи, з огляду на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері, суд вважає обґрунтованим позов та можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5984 гривень щомісячно,починаючи з дня подання позову, тобто з 13 жовтня 2010 і додосягнення [PERSON] повноліття. Позивачка також просила допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у розмірі 610 396,50 гривень. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; Таким чином, суд вважає вимоги про негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у розмірі 610 396,50 гривень недоведені та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. На підставі викладеного,

Outcome: partial