Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

14 грудня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що їй та її сину по праву власності належить [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 15 березня 2000 року. Тривалий час вона з сином мешкає м. Лабитнанги Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації. Випадково вони дізнались, що дана квартира відчужена невідомими їм особами та на цей час належить відповідачці [PERSON] У зв'язку з цим позивачка просила витребувати спірну квартири із незаконного володіння позивачки на свою користь (т. 1 а.с. а.с. 2 - 6). В подальшому в справу в якості другого позивача вступив [PERSON], у зв'язку з чим позовні вимоги були уточнені. Згідно уточнено позовної заяви позивачі додатково зазначили, що відчуження спірної квартири відбулось за договором купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], при цьому [PERSON] цей договір не підписував, на час укладання цього договору не перебував на території України і особа [PERSON] йому взагалі не відома (т. 1 а.с. а.с. 107 - 112). Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська в судовому засіданні 05 травня 2017 року прийнято уточнену позовну заяву, залучено до участі у справі позивача [PERSON] (т. 1 а.с. 114). Відповідачка [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання за нею права власності на спірну квартиру як за добросовісним набувачем. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що придбала вказану квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору у [PERSON], якому ця квартира також належала згідно договору купівлі-продажу. Квартира потребувала ремонту, тому ціна її продажу відповідала стану квартири. Жодних відомостей про те, що квартира є предметом спору або відчужена особою, яка не мала не це права, у [PERSON] не було. Тому вона є добросовісним набувачем квартири, квартира не може бути у неї витребувана згідно ст. 388 Цивільного кодексу України, а тому вона набула права власності на цю квартиру і просить визнати це право в судовому порядку (т. 1 а.с. а.с. 118 - 121). Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська в судовому засіданні 01 червня 2017 року прийнято зустрічну позовну заяву та об'єднано в спільне провадження з первісним позовом (т. 1 а.с. 129). В подальшому [PERSON] та [PERSON] до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська було подано позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним та визнання права власності. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що договір купівлі-продажу [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] підписаний не [PERSON], а невстановленою особою, а тому є недійсним. Крім того, оскільки позивачі втратила документи, що підтверджують їх право власності на спірну квартиру, вони просять визнати це право в судовому порядку (т. 3 а.с. а.с. 2 - 12). Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі № 203/3573/17 за вказаною позовною заявою (т. 3 а.с. 34). Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2017 року наведені позовні вимоги об'єднані з вимогами по цивільній справі № 203/5919/16-ц і призначені до розгляду в спільному провадженні (т. 3 а.с. 71). Відповідачка за первісним позовом подала уточнений зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], яким заявлені додаткові позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 15 березня 2000 року та свідоцтва про право власності від 15 березня 2000 року щодо права власності позивачів за первісним позовом на спірну квартиру. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] та [PERSON] мали на момент приватизації та мають на час розгляду справи громадянство Російської Федерації, тому не мали права брати участь в приватизації житла. Крім того, вказані особа на час приватизації постійно не мешкали у спірній квартирі, що унеможливлює приватизацію ними цього житлового приміщення (т. 2 а.с. а.с. 64 - 67). Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська в судовому засіданні 15 січня 2018 року було прийнято уточнений зустрічний позов (т. 2 а.с. 80). В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, пояснила, що разом з чоловіком та сином була зареєстрована та проживала в спірній квартирі, будучи дружиною військовослужбовця виїхала до м. Лабитнанги Ямало- Ненецького автономного округу Російської Федерації. У 2000 році вони з сином приватизували цю квартиру, при цьому документи на квартиру, інші особисті документи, зберігалися у самій квартирі серед іншого майна. У жовтні 2016 року її сестра [PERSON] повідомила те, що власником спірної квартири зареєстрована інша особа, у квартирі замінені дерев'яні вікна на металопластикові, перероблено конструкцію балкону. У зв'язку з цим позивачка прибула з м. Лабитнанги до м. Дніпра звернулась до органів поліції із заявою про викрадення у неї майна та особистих документів, тобто вчинення кримінального правопорушення. В подальшому їй стало відомо про відчуження їх спільної з сином квартири відбулось за підробленими документами, у зв'язку з чим вона просила витребувати квартиру на свою користь та користь свого сина. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з аналогічних підстав. В подальшому в судові засідання не з'являвся, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив про підтримку позовних вимог, заперечення проти зустрічного позову (т. 2 а.с. 193). Представник позивачів за первісним позовом в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Вказував, що майно позивачів вибуло з їх володіння не з їхньої волі, а на підставі правочинів, що порушують публічний порядок, вчинених на підставі підроблених документів. [PERSON] спірний договір купівлі-продажу не підписував, що підтверджується висновком експерта, на час підписання перебував в іншій країні, зазначений в договорі купівлі-продажу ідентифікаційний номер належить не [PERSON], а іншій особі. У зв'язку з цим договір підлягає визнанню недійсним, а спірна квартира - витребуванню у відповідачки на користь позивачів. Крім того, підлягають скасуванню записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо права власності відповідачів на спірну квартиру. У зв'язку з тим, що у позивачів викрадені оригінали документів, які підтверджують право власності на спірну квартиру і можливість їх відновлення в позасудовому порядку відсутня, просив визнати за позивачами право власності на [ADDRESS] (т. 2. а.с. а.с. 194 - 206). В судовому засіданні відповідачка за первісним позовом [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечувала, зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити. В подальшому в судові за сідання не з'являлась, про причини неявки не повідомляла, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином через своїх представників. Представник відповідачки за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] підтримала зустрічний позов, пояснила, що протягом тривалого часу позивачка збирала кошти для придбання квартири, при купівлі спірної квартири про те, що вона є може бути предметом спору не знала і не могла знати, можливість укладення договору та відсутність заборон були перевірені через нотаріуса. Представник відповідачки за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] поти задоволення первісного позову заперечувала. Вказувала, що позивачами не доведено їх право власності на спірну квартиру, вони одночасно заявляють позовні вимоги як про визнання цього права, так і про витребування квартири у відповідачки на підставі права, яке тільки має бути визнане в судовому порядку. Звертала увагу суду, що згідно практики Верховного Суду України неможливе одночасне заявлення вимог про реституцію та віндикацію майна. Зустрічний позов підтримала, пояснила, що позивачі за первісним позовом не мали права брати участь у приватизації спірно квартири, оскільки є громадянами Російської Федерації, а на час приватизації постійно не проживали у цій квартирі. Крім того, заява на приватизацію має бути подана наймачами житла особисто, в той час як [PERSON] цього не зробив. Звертала увагу суду, що паспорт громадянина України [PERSON] був одержаний пізніше дати розпорядження про приватизацію спірної квартири. Також підтримала доводи зустрічної позовної заяви про визнання права власності на спірну квартиру за відповідачкою [PERSON] як за добросовісним набувачем. Представник позивачів за первісним позовом заперечував проти задоволення позовних вимог, вказував, що вимоги про визнання недійсним розпорядження про приватизацію підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, звертав увагу, що минув строк позовної давності за цими вимогами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, повідомлявся про час і місце розгляду справи належним чином. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином. Представник третьої особи Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачів за первісним позовом у зв'язку з недоведеність наявності у них права власності на спірну квартиру, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав. Представник третьої особи без самостійних вимог - Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (т. 2 а.с. 37). Представник третьої особи без самостійних вимог - Управління-служба у справах дітей Центральної районної у місті Дніпро ради в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, повідомлявся про час і місце розгляду справи належним чином. Третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна в судове засідання не з'явилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином. Третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грамс Ольга Валеріївни в судове засідання не з'явилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з довідки № 9461 від 02.12.2016 року КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради [PERSON], її чоловік, [PERSON] та син, [PERSON] були зареєстровані за адресою [ADDRESS] з 1982 по 1987 років. з 1987 року по 1991 рік, з 1991 року по 2016 рік (т. 1 а.с. 9). В судовому засіданні позивачі, а також допитані в суді в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що позивачка [PERSON] як дружина військовослужбовця [PERSON] (помер у [INFO].) разом з її сином позивачем [PERSON] виїхали до м. Лабитнанги Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації. 28 лютого 2000 року позивачка за первісним позовом [PERSON], діючи від свого імені, а також за довіреністю від імені [PERSON], подала до органу приватизації заяви з метою безоплатного одержання у власність спірну квартиру (т. 2 а.с. 5). Згідно розпорядження органу приватизації від 15 березня 2000 року № 5/102-2000 [ADDRESS] було передано у приватну власність згідно заявки [PERSON] (т. 2 а.с. 2). На підставі вказаного розпорядження 15 березня 2000 року виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів було видано свідоцтво про право власності, яке було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» згідно реєстраційної книги 54п за реєстром № 77-156, що підтверджується довідкою КП «ДМБТИ» № 17125 від 09.12.2016 року, довідкою департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 3/4-4171 від 05.12.2016 року, матеріалами інвентарної справи на квартиру (т. 1 а.с. а.с. 39, 40, 155 - 174). Суд не приймає до уваги посилання представника позивачів за первісним позовом (відповідачів за зустрічним позовом) про те, що вимоги про визнання недійсними розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 15 березня 2000 року та свідоцтва про право власності від 15 березня 2000 року підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки підставами заявлених позовних вимог є відсутність, на думку позивачки за зустрічним позовом, у відповідачів (позивачів за первісним позовом) суб'єктивного права на придбання житла у власність, а не реалізація уповноваженим суб'єктом власних управлінських повноважень. З цих самих міркувань, суд не погоджується з тим, що [PERSON] та [PERSON] є неналежними відповідачами за відповідними вимогами. Оцінюючи наведені вимоги по суті, суд відзначає, що факт наявності у позивачів за первісним позовом громадянства України підтверджується їх паспортами. При цьому одержання громадянином України громадянства іншої держави не призводить до автоматичної втрати українського громадянства, а може бути підставою для припинення такого громадянства у встановленому законом порядку. Згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст. 2 вказаного Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ч.ч. 1 - 5 ст. 8 наведеного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства) Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Таким чином, позивачі за первісним позовом реалізували своє право на приватизацію належного їм житла. Доводи зустрічного позову про те, що позивачі за первісним позовом постійно не проживали у спірній квартирі на час приватизації, не можуть бути взяті до уваги, оскільки у встановленому порядку ці особи не визнавались такими, що втратили право користування житлом. Крім того, слід зауважити, що згідно ч.1 ст.1 Першого протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, тобто була чинною на момент укладання спірних договорів, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином суд приходить до висновку, що оцінка правомірності приватизації позивачами за первісним позовом житла, за умови що їх право власності у встановленому порядку було зареєстровано в органі державної реєстрації - на той час бюро технічної інвентаризації, може бути здійснена лише за наявності для цього відповідних підстав. Слід відзначити, що позивачка за зустрічним позовом (відповідачка за первісним позовом) не була учасником спірних правовідносин щодо користування цим житлом та його приватизації і обґрунтовує належність їй цього майна на підставі договору лише з 2016 року. Згідно ст. 4 Цивільного кодексу 1963 року (чинного на час приватизації спірної квартири) цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що незалежно від обставин приватизації спірною квартири, позивачкою за зустрічним позовом не доведено, що ця приватизація порушує її права чи законні інтереси. Позивачкою за зустрічним позовом також не надано доказів на підтвердження прав чи взагалі будь-яких майнових інтересів щодо вказаної квартири у 2000 році (на час приватизації). Суд також виходить з того, що намагання позивачки за зустрічним позовом визнати недійсними документів про приватизацію житла з метою позбавлення позивачів за первісним позовом матеріально-правової підстави для звернення до суду з позовом про витребування квартири з чужого володіння за подіями, що мали місце в 2016 році, не може розглядатись як законний інтерес такого оспорювання. При таких обставинах, позовні вимоги зустрічного позову про визнання недійсними розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 15 березня 2000 року та свідоцтва про право власності від 15 березня 2000 року задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що 26 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Грамс О.В. за реєстровим № 1748 посвідчено договір купівлі-продажу [ADDRESS], між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем). У договорі вказано, що продаж здійснено за 87 005 грн. (т. 2 а.с. а.с. 179 - 180). У вказаному договорі (п. 1.2.) зазначено, що спірна квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 11.03.1997 року на підставі розпорядження № 5/102-1997 від 11.03.1997 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі за № 54п-77-156 (т. 2 а.с. 179). При цьому у матеріалах нотаріальної справи з посвідчення вказаного договору, які були вилучені слідчим в ході проведення досудового розслідування, та копії яких були надані до суду відповідно до ухвали від 29 травня 2018 року, маються копія свідоцтва про право власності на житло від 11 березня 1997 року та копія листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 19 травня 2016 року № 6557, згідно яких право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] (т.2 а.с.160 - 161, 181 -182). Оцінюючи вказані докази, суд виходить з наступного. Як було судом встановлено раніше, право власності на [ADDRESS] належить на підставі свідоцтва про право власності від 15.03.2000 року, виданого виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 15.03.2000 № 5/102-2000 та зареєстроване у КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» згідно реєстраційної книги 54п за реєстром № 77-156. При цьому згідно копії інвентарної справи № 48765ю на спірну кватиру в матеріалах справи відсутні як свідоцтво про право власності на житло від 11 березня 1997 року, так і лист від 19 травня 2016 року № 6557 (т. 1 а.с. а.с. 155 - 174). Крім того, саме свідоцтво про право власності на житло від 11 березня 1997 року одночасно містить взаємовиключні відомості про те, що спірна квартира належить по праву спільної сумісної власності, і в той же час, що її власником є одна фізична особа - [PERSON] (т. 2 а.с. 181). Будь-яких доказів того, що виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів приймалось розпорядження № 5/102-1997 щодо приватизації житла [PERSON] та на підставі нього видавалось свідоцтво про право власності на житло від 11 березня 1997 року у суду немає. Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що реєстрація прав власності на підставі цього свідоцтва у КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (повноважного на той час здійснювати таку реєстрацію) не здійснювалась, суд приходить до висновку, що вказане свідоцтво не є документом уповноваженого органу влади, не породжує правових наслідків, і є юридично нікчемним без необхідності визнання його недійсним у судовому порядку. Що ж до договору купівлі-продажу спірної квартири від 26 травня 2016 року, то слід відзначити наступне. Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Як було встановлено раніше, договір купівлі-продажу від 26 травня 2016 року в якості продавця укладено від імені [PERSON] як одноосібного власника, в той час, як спірна квартира належить позивачам [PERSON] та [PERSON] по праву спільної власності. Крім того, згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як пояснили в судовому зсіданні [PERSON] та [PERSON], вони не мали наміру жодним чином відчужувати належну їм спірну квартиру, жодних документів з цього приводу не підписували. Згідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 14 лютого 2018 року № 28/1.1/76 за результатами судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 12016040670001843, підпис від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу від 26 травня 2016 року, за реєстром № 1746, виконаний не [PERSON],а іншою особою (т. 2 а.с. а.с. 140 - 144). Крім того, в договорі купівлі-продажу від 26 травня 2016 року зазначений номер облікової картки платника податків «[NUMBER]» як належний [PERSON], а в матеріалах нотаріальної справи з посвідчення цього договору є копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера з такими ж даними (т. 2 .а.с. а.с. 179, 189). В той же час, згідно відповіді Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 23 серпня 2017 року, вказаний ідентифікаційний номер належить іншій особі [INFO] (т. 1 а.с. а.с. 152 - 153). Також, згідно документів з місця роботи, на день укладання вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] перебував на роботі в Російській Федерації (т. 1 а.с. а.с. 180 - 182). Приймаючи до уваги все викладене вище, суд приходить до висновку, що [PERSON] не здійснював волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу від 26 травня 2016 року за реєстром № 1746, а цей договір від його імені підписаний іншою не встановленою особою. Разом з тим, оскільки саме [PERSON] зазначений стороною вказаного договору, він має прав заявляти вимоги при визнання договору недійсним. Таке право має позивачка [PERSON], оскільки за цим договором неправомірно здійснено відчуження належного їй майна. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, то за покупцем [PERSON] безпідставно зареєстровано право власності на спірну квартиру. Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу від 26 травня 2016 року за реєстром № 1746 та про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на спірну квартиру на підставі цього договору підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 24 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим № 1421 посвідчено договір купівлі-продажу квартири № 27 у [ADDRESS], між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем). Продаж квартири здійснено за 99 942 грн. (т. 2 а.с. а.с. 169 -170). Право власності на квартиру за вказаним договором зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. 24.06.2016 року, номер запису про право власності [NUMBER]; реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна [NUMBER] (т. 1 а.с. 14). При вирішенні вимог щодо витребування майна та зобов'язання скасувати запис про реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] суд виходить з наступного. Згідно п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки майно вибуло з володіння позивачів за первісним позовом поза їх волею: у зв'язку з вчиненням недійсного договору купівлі-продаж, суд приходить до висновку, що спірна квартира має бути витребувана у її нинішнього власника на корить [PERSON] та [PERSON] При цьому, згідно п. 24, абз. абз. 1, 3 - 4 п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що [PERSON] хоча й придбала спірну квартиру за відплатним договором у [PERSON], який мав на неї відповідні документи та за яким було зареєстровано право власності на цю квартиру, проте зважаючи, що ціна придбання квартири є неспівставною взагалі з ціною на житло в місті Дніпрі, суд приходить до висновку, що [PERSON] не підлягає визнанню добросовісним набувачем, а тому квартира може бути у неї витребувана. Таким чином, зустрічний позов [PERSON] про визнання права власності на спірну квартиру задоволенню не підлягає, а позовні вимоги за первісним позовом про витребування у відповідачки за первісним позовом [PERSON] спірної квартири та скасування запису про реєстрацію за неї права власності на квартиру є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, у тому разі, коли в нього відсутні правовстановлюючі документи. Враховуючи, що свідоцтво про право власності на [ADDRESS] втрачено, а отримання дубліката свідоцтва про право власності стало неможливим, право власності позивачів за первісним позовом підлягає визнанню судовому порядку. Вимоги позивачів за первісним позовом до [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки вона не була стороною спірного договору і є неналежним відповідачем. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів за первісним позовом на корить позивачів витрати по сплаті судового збору, а на корить [PERSON] також і витрати по сплаті судового збору за забезпечення доказів та позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved