Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

13.04.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів, який неодноразово уточнювала, та, відповідно до уточненої позовної заяви редакції від 26.04.2017 року, просить стягнути з Держаного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України на її користь у відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн. та судовий збір. При цьому, позивачка посилається на те, що вона є потерпілою у кримінальному провадженню Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, яке відкрито 26.12.2013 року. Позивачка зазначає, що вилучене у ході кримінального провадження майно тривалий час не повернуто у повному обсязі, вона неодноразово зверталася до суду із скаргами, тому змушена звернутися до суду із позовом. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13.12.2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 01.08.2018 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13.12.2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2018 року, головуючим у справі обрано суддю Пучкову І.М. Ухвалою судді від 22.10.2018 року справу прийнято до провадження. Представник відповідача Ліквідаційної комісії Головного управління Національної поліції в Одеській області до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, матеріли справи містять письмові заперечення на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 26.12.2013 року слідчим СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області за заявою [PERSON] внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013170490008049 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 187 КК України. Фабула - в період з 15.00 год. до 15.05 год. 26.12.2016 року невстановлена особа, знаходячись у приміщенні ломбарду «Советский», що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 6, застосувавши насилля, яке є небезпечним для життя та здоров'я, з погрозою пістолетом невстановленої марки відкрито заволоділа грошовими коштами, ювелірними виробами та документами. 26.12.2013 року слідчим СВ Суворовського ВП ГУНП в Одеській області було проведено огляд місця події та складено відповідний протокол, де зазначено, що в ході огляду було вилучено: окуляри, два фрагменти слідів пальців рук, касова книга, ноутбук, печатка, касовий апарат. За постановою слідчого СВ Суворовського ВИ, ГУНП в Одеській області від 26.09.2016 року, [PERSON] є потерпілою у кримінальному провадженні № 12013170490008049 від 26.12.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 187 КК України. Відповідно до ст. 55 КПК України, потерпілим в провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної та майнової шкоди. Права і обов'язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого, у зв'язку із чим у [PERSON] наявний статус потерпілої у зазначеному провадженні. 02.06.2015 року [PERSON] зверталася до СВ Суворовського ВП ГУНП в Одеській області зі скаргою про повернення майна, вилученого 26.12.2013 року працівниками правоохоронних органів, так як позивач є матеріально відповідальною особою за майно ломбарду «Советский». Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 23.06.2015 року частково задоволено скаргу [PERSON] та визнано протиправною бездіяльність посадових осіб СВ Суворовського ВП ГУНП в Одеській області; зобов'язано посадових осіб СВ Суворовського ВП ГУНП в Одеській області розглянути, відповідно до вимог ст. 220 КПК України, клопотання [PERSON], від 02.06.2015 року. Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 18.09.2015 року задоволено скаргу [PERSON], зобов'язано СВ Суворовського ВП ГУНП в Одеській області повернути ломбарду «Советский» в особі [PERSON] вилучене під час огляду місця події від 26.12.2013 року майно: касову книгу, ноутбук, печатку, касовий апарат. Судом встановлено, що вилучене під час огляду місця події від 26.12.2013 року майно тривалий час не повертається позивачці, у зв'язку із чим вона зверталася до суду із скаргою. Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 16.10.2015 року зобов'язано СВ Суворовського ВП ГУНП в Одеській області виконати ухвалу суду від 18.09.2015 року та повернути [PERSON] вилучене майно. 10.11.2015 року, згідно з особистою розпискою, [PERSON] отримала від слідчого майна, що належить ломбарду «Советский»: касову книгу, ноутбук, печатку, касовий апарат. Таким чином, судом встановлено, що після вчинення кримінального правопорушення 26.12.2013 року та вилучення того ж дня майна ломбарда «Советский», [PERSON] неодноразово звертаючись із заявами, клопотаннями та скаргами до правоохоронних органів лише 10.11.2015 року отримала вилучене майно. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки судом встановлено, що ухвалами слідчих суддів Суворовського районного суду м. Одеси неодноразово визнавалася незаконною бездіяльність слідчих органів щодо кримінального провадження № 12013170490008049, суд дійшов висновку, що відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Положеннями п. 10-1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розяснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції, судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути, як відповідача, відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Проаналізувавши встановлені обставини у цій справі, що стосуються наявності порушених нормальних життєвих зв'язків позивача, та враховуючи ті зусилля, які позивач доклала для повернення майна, вилученого 26.12.2013 року, приймаючи до уваги невиконання працівниками правоохоронних органів вимог законодавства щодо вчасного повернення вилученого майна, тяганину працівників правоохоронних органів щодо розгляду звернень [PERSON], суд вважає доведеними обставини наявності душевних страждань, яких позивачка зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою працівників правоохоронних органів щодо неї та майна належного їй ломбарда, Суд погоджується з доводами позивачки стосовно завдання їй моральної шкоди, однак вважає, що розмір моральної шкоди, визначений в позовній заяві є завищеним, в зв'язку з чим, в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд вважає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 10000,00 грн. Щодо вимог про стягнення коштів з Державного бюджету України, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 130 ЦПК України в редакції 2004 року, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Згідно із частиною першою статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Відповідно до статті 43 БК України, при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює Держаний бюджет України або державу. Статтею 23 БК України визначено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про державний бюджет України. Відповідно до пункту 23-1 статті 2 БК України, єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Державній казначейській службі України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов'язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які, відповідно до законодавства, знаходяться на казначейському обслуговуванні. Таким чином, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області не уособлює Державний бюджет України чи Державну казначейську службу України, а є окремою юридичною особою, яка не може нести відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів. Крім того, [PERSON], звертаючись до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, не заявляла жодної вимоги. Таким чином, при встановлені дійсного спричинення шкоди [PERSON], стягнення повинно проводитись не з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України, а з рахунків винних органів, як розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України (тобто, безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджетних установ). Отже, окремі юридичні особи, в тому числі, Головне управління Національної поліції в Одеській області, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня. Шкода, у разі дійсного її заподіяння, повинна відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто, за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, а останні зобов'язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань. Проаналізувавши встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені.

Outcome: partial