Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

13.08.2020 року позивач звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом та посилається на наступні обставини. 21.09.2018 року близько 14 год. відповідач [PERSON] керуючи автомобілем «Волга» по вул. Г. Чорнобиля у м. Нікополі, скоїв зіткнення з автомобілем «Опель Молано» д/н [NUMBER] під його керуванням. В результаті цього зіткнення автомобіль «Опель Молано» д/н [NUMBER] , що належить йому на праві власності, отримав пошкодження. На час вказаного зіткнення автомобіль [PERSON] застрахований не був. Зазначає, що відповідач [PERSON] визнав, що зіткнення було скоєно з його вини та зобов`язався відшкодувати завдану йому шкоду на протязі одного місяця з моменту вчинення дорожньо-транспорної пригоди, про що склав відповідну розписку від 21.09.2018 року. при цьому відповідачем було передано йому суму коштів у розмірі 400 доларів США, що еквівалентно 10 000 грн. станом на момент передачі коштів, про що також склав відповідну розписку від 29.09.2018 року. Загальна вартість відновлюваного ремонту його автомобіля склала суму 72 932 грн. 50 коп., яка підтверджується відповідними документами, та враховуючи грошові кошти, передані йому відповідачем [PERSON] у вказаному вище розмірі, вважає, що останній має відшкодувати йому решту суми - 62 932,50 грн. у примусовому порядку. Добровільно вирішити даний спір неможливо, так як відповідач відмовляється повертати йому решту суми, тому просить суд стягнути з відповідача на його користь суму матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 62 932,50 грн., стягнути судові витрати по справі у розмірі 840, 80 грн. Ухвалою про відкриття провадження від 09.09.2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 62 932,50 грн., вирішено питання про стягнення судових витрат. Ухвалою суду від 05.03.2021 року скасовано заочне рішення по вказаній справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, стороні відповідача був наданий строк 15 днів з дня отримання такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 19.04.2021 року представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позов [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди (а.с. 63-66), згідно якого просила у задоволенні позову відмовити, мотивуючи наступним. Так, позивачем не надано суду доказів того, що він є власником або іншим законним володільцем автомобіля «Опель-Мовано», реєстраційний номер [NUMBER] і відповідно має право пред`являти позовні вимоги; не надано доказів щодо того, що позивач був на час скоєння ДТП власником пошкодженого автомобіля чи володів ним на законних правових підставах. Крім того, зазначає, що позивач не вказує які саме механічні пошкодження отримав його автомобіль, при цьому відсутній звіт про незалежну оцінку майна або висновок товарознавчої експертизи, яка визначає вартість матеріального збитку в результаті пошкодження автомобіля. Матеріали справи також не містять жодних доказів виклику відповідача для огляду його автомобіля. Відповідач не оспорює той факт, що 21.09.2018 року мало місце дорожньо- транспортна пригода за його участю та участю [PERSON] . Однак питання про відшкодування шкоди позивач і відповідач вирішили мирним шляхом в той же день, що підтверджується наданим самим позивачем листом Нікопольського ВП ГУНП України і Дніпропетровській області від 10.08.2020 року, а також складеними відповідачем розписками 21.09.2018 року та 29.09.2018 року. Крім того вказує, що сам позивач не оспорює факту відшкодування йому відповідачем 400,00 доларів США, що становить 11 224 грн. 72 коп. Згідно даних Міністерства фінансів, станом на 21.09.2018 року курс долара становив 28, 06185 грн. Таким чином, відповідачем було сплачено позивачу 11 224 грн. 72 коп., а не 10 000,00 грн., як зазначає позивач. Незважаючи на відшкодування позивачу майнової шкоди у вказаному вище розмірі, 29.09.2018 року [PERSON] знов звернувся до відповідача та повідомив, що він невірно оцінив розмір заподіяної йому шкоди і що вартість відновлювального ремонту автомобіля буде складати 2000,00 доларів США. Відповідач погодився оплатити повну вартість відновлювального ремонту автомобіля, але за умови, що автомобіль негайно буде оглянутий незалежним спеціалістам у його присутності, за результатами огляду буде складений відповідний документ та визначена повна вартість ремонтних робіт. Однак позивач не надав свій автомобіль для огляду експерту, для складання звіту про незалежну оцінку майна або висновку товарознавчої експертизи. Після того, як відповідач став вимагати від позивача надати автомобіль для огляду та офіційного оформлення документів про обсяг пошкодження та вартість робіт, то позивач зник, а через два роки після ДТП подав позов до суду. Саме тому представник відповідача вважає, що позовні вимоги [PERSON] є незаконними та необґрунтованими. Крім того вказує, що позивач надав копію акту виконаних робіт № 463 від 18.11.2018р. на загальну суму 44 161,00 грн., в якому зазначений такий вид робіт, як дефектовка пошкодженного кузова на суму 8 385,00 грн. При цьому дефектний акт позивач суду не надав. Зазначає, що дефектовка була проведена без участі відповідача, в той час як відповідач наполягав на тому, щоб дефектний акт був складений у його присутності. Також вказаний акт не містить найменування виконавця робіт, його код ЄДРПОУ та інші реквізити, тому достовірність цього документу викликає сумнів. Копія товарного чека від 23.10.2018 року про оплату послуг перевезення вантажу (кузов авто) в сумі 9 782,00 грн., додана позивачем до матеріалів справи, не містить назви підприємства, що здійснювало господарську операцію, його код ЄДРПОУ, адресу та інші реквізити підприємства. Тому встановити яке підприємство отримало кошти в сумі 9782,00 грн. неможливо, при цьому позивач не довів необхідності перевезення кузова авто та несення витрат в такій сумі. Копія замовлення покупця № 14523 від 20.10.2018 року про замовлення товару на суму 14 000,00 грн., яку позивач також надав в якості доказу, так само не містить найменування та реквізити постачальника, його код ЄДРПОУ, адресу та інші реквізити. Тобто суду не було надано достовірних доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями позивача та пошкодженням автомобіля, а всі надані позивачем докази не відповідають критерію належності, допустимості та достовірності доказів. Ухвалою суду від 05.03.2021 року стороні позивача було роз`яснено право надати відповідь на відзив відповідача, однак такої відповіді у передбачений строк на адресу суду надано не було. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази кожен окремо та у їх сукупності, надаючи правову оцінку обставинам справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21.09.2018 року у м. Нікополі на перехресті вул. Г. Чорнобиля та вул. 50 річчя НЗФ сталася дорожньо-транспортна пригода з матеріальними збитками, за участю [PERSON] та [PERSON] . Вказана подія не оспорюється стороною відповідача, що підтверджується обставинами, викладеними у відзиві на позов. Згідно повідомлення Зам. Начальника Нікопольського ВП ГУ НП України в Дніпропетровській області В. Бондар від 10.08.2020 року, вказану дорожньо-транспортну подію зареєстровано у Нікопольському ВП за № 29591 від 21.09.2018 року, на місці події її учасники [PERSON] та [PERSON] відмовилися від оформлення працівниками поліції матеріалів ДТП за ст. 124 КУпАП, так як в ситуації розібралися самостійно, претензій один до одного не мають. Матеріали ДТП за ст. 124 КУпАП працівниками Нікопольського ВП не оформлялися (а.с. 6). Так, з копії розписки від 21.09.2018 року, складеної від імені [PERSON] вбачається, що останній зазначив про те, що 21.08.2018 року у м. Нікополі по вул. Г Чорнобиля вдарив автомобіль «Опель Молано» д/н [NUMBER] , який належить [PERSON] , визнає, що ДТП скоєно з його вини, зобов`язується здійснити ремонт автомобіля за власний рахунок у період до одного місяця (а.с. 4). З копії розписки від 29.09.2018 року, складеної від імені [PERSON] , вбачається, що останній зобов`язався відшкодувати повну вартість ремонту, в якості залогу надав суму 400 доларів США, зобов`язався сплатити суму, що залишилася під час ремонту власнику автомобіля «Опель Молано» д/н [NUMBER] , [PERSON] (а.с. 5). Позивач в обґрунтування позову посилався на ці розписки, зазначаючи про те, що відповідач [PERSON] свою вину в скоєнні дтп визнав та зобов`язався відшкодувати завдану йому шкоду. В той же час відповідач, не заперечуючи факт скоєння дтп з його вини, посилався, що належних доказів вартості матеріального збитку матеріали справи не містять, а надані докази позивачем не є належними та достатніми доказами в цій справі. Частиною 3 статті 12ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 674/1666/14-ц (провадження № 61-6468зпв18) вказано, що зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. В той же час належні та допустимі докази того, що позивач є на даний час або був на час скоєння ДТП власником пошкодженого автомобіля чи володіє або володів ним на законних правових підставах, в матеріалах справи відсутні. Відсутні докази також щодо розміру матеріального збитку позивача, зокрема відсутній звіт про незалежну оцінку майна або висновок товарознавчої експертизи, яка визначає вартість матеріального збитку в результаті пошкодження автомобіля. Матеріали справи також не містять жодних доказів виклику відповідача для огляду його автомобіля. Доказів, що понесені позивачем витрати у розмірі 62 933,50 грн. і надані квитанції та акти на підтвердження вказаних сум були пов`язані та стали наслідком скоєного дтп від 21.09.2018 року, в матеріалах справи також немає та зі сторони позивача таких доказів суду надано не було. Крім того, письмові докази, надані позивачем до справи, зокрема копія акту виконаних робіт № 463 від 18.11.2018 року, копія товарного чеку від 23.10.2018 року, замовлення покупця № 14523 від 20.10.2018 року не містять усіх необхідних реквізитів платіжного документу, а тому судом не можуть оцінюватися як належні докази по справі. Згідно зі ч. 1 ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю та відсутністю доказів завдання [PERSON] матеріальної шкоди з боку [PERSON] у визначеному розмірі. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, сплачений позивачем судовий збір відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягає. Суд

Outcome: dismissed