Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

12 червня 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] та просили усунути перешкоди у користуванні будинком за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вказаним будинком; виселити [PERSON] з будинку [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] просив позов задовольнити, пояснив суду що відповідач проживає у вказаному будинку, проте її реєстрація перешкоджає володіти будинком, оскільки право власності є непорушним. Одночасно зазначив, що не може влаштувати своє особисте життя через проживання у будинку колишньої дружини. Також вказав, що часто виникають сварки з приводу спілкування з дітьми, а тому через неможливість спільного проживання просив виселити відповідача з квартири. Представник позивачів наполягав на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову та пояснила суду, що проживає у одній кімнаті будинку [ADDRESS] разом з дітьми. Має ключі лише від вхідних дверей вказаного будинку та не чинить перешкоди позивачам у користуванні їх власністю. Кожний позивач має свої ключі від будинку та всіх підсобних приміщень. Іншого житла на праві власності не має, а тому при її виселенні будуть порушені права на проживання малолітніх дітей. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення, допитавши свідків [PERSON], [PERSON] , дослідивши матеріали справи суд, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 28 грудня 2011 року між сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 22 серпня 2016 року було розірвано. Сторони від шлюбу мають неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 07 жовтня 2016 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх синів в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідач та її неповнолітні діти зареєстровані та постійно проживають у житловому будинку, за адресою: [ADDRESS], що підтверджується, зокрема, довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради №10193 від 27.07.2018 (а.с. 28). Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON], разом зі своїми неповнолітніми синами займає лише одну кімнату площею 12 кв.м., що підтверджується відповідними актами обстеження умов проживання та листами, складними службою у справах дітей Деснянської районної у місті Чернігові ради та одночасно спростовують твердження позивачів про вчинення з боку [PERSON] будь-яких перешкод у користуванні будинком, а також те, що діти у випадку виселення [PERSON] залишаться проживати саме з батьком. Разом з тим, з наданих матеріалів справи [PERSON] сплачує комунальні послуги по будинку, що підтверджується квитанціям та платіжними дорученнями ( а.с. 100- 108). Відповідач [PERSON] іншого нерухомого майна не має на праві власності не має. У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 47 Конституції України гарантує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в поряд|у, передбачених законом. Відповідно до вимог статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічним за змістом є положення частини першої статті 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, Закон не передбачив при переході прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла ст. ст. 810, 814 ЦК України). Частина 4 ст. 156 ЖК Української РСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 21 липня 2010 року у справі 6-4027св09. Відповідно до вимог ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (ч.2). Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч.4). Таким чином, з урахуванням норм сімейного законодавства України, суд доходить висновку, що з 28 грудня 2011 року (з моменту укладення сторонами шлюбу) до 22 серпня 2016 року (розірвання шлюбу між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON]) позивачка [PERSON], її син [PERSON] та його дружина, відповідачка - [PERSON] проживали як сім'я та були її членами. Після розірвання шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], тобто з 22 серпня 2016 року [PERSON], її син [PERSON] та його дружина, відповідачка - [PERSON] стали колишніми членами її сім'ї. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В своїй позовній заяві, позивачі наголошують на тому, що у спірному житловому будинку проживає їх колишня невістка/дружина [PERSON], онуки [PERSON], [PERSON], які є колишніми членами сім'ї та раніше вели з спільне господарство, що також не заперечувалося в судовому засіданні сторонами. Таким чином, суд доходить висновку щодо достовірності зазначених позивачами обставин та добровільності їх визнання. Відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Звертаючись до суду з додатковою підставою до заявленого позову, [PERSON] не навела жодного факту, який би аргументовано доводив, що відповідач її колишня невістка [PERSON] перешкоджає їй володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй житловим будинком. Позивач [PERSON] у вказаному будинку не зареєстрована та не проживає, проте має ключі від будинку, вільно володіє ним та користується. Більш того, матеріали справи взагалі не містять жодних доказів вчинення відповідачем позивачу [PERSON] будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком та наявності підстав передбачених ст. 116 ЖК України для виселення [PERSON] із спірного житлового приміщення. Передбачені норми статей 9, 156, 157 ЖК Української РСР не містять обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, а тому не є порушенням права власності. Відповідно до ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст.ст. 156, 157 ЖК Української РСР. З наведеного, вбачається, що [PERSON] вселилася у спірний будинок як дружина [PERSON] та невістка [PERSON] Після вселення в даний будинок, відповідач стала проживати на правах члена цієї сім'ї. Таким чином, з часу розлучення [PERSON] та [PERSON] відповідач проживала в будинку як колишній член сім'ї позивачів. Отже, [PERSON] та її неповнолітні діти мають право користування спірним житлом нарівні з позивачами, будь-яких перешкод останнім у реалізації їх права власності не чинять. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 31 січня 2007 року у справі 6-24089св06 та рішенні Верховного Суду України від 26 березня 2008 року у справі № 6-2969св07, постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №137/240/17-ц. Суд бере також до уваги рішення Європейського Суду з прав людини, зокрема, Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, 02.12. 2010 та CASE OF DAKUS v. UKRAINE № 19957/07, 14.12.2017, які ухвалені на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права. за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. У п.44 рішення ССПЛ Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, 02.12.2010 зазначено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 p. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-1). Позивачі, у яких житловий будинок перебуває у власності, не надали суду будь-яких доказів необхідності виселення відповідача зі спірного житлового приміщення та співмірності такого заходу із переслідуваною законною метою. Виселення відповідача [PERSON] зі спірного будинку, який є його єдиним житлом призведе також і до фактичного виселення неповнолітніх дітей відповідача, оскільки, як вже зазначалося вище, останні проживають разом з матір'ю в силу свого малолітнього віку і остання здійснює фактичне утримання неповнолітніх дітей, а тому таке виселення становитиме для відповідача і його малолітніх дітей порушення конституційного права на повагу до житла, а також вплине на їх приватне та сімейне життя, а також на їх права та законні інтереси. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивачами в обґрунтування свого позову не було надано суду беззаперечних доказів, які б підтверджували вчинення зі сторони відповідача позивачам будь-яких перешкод у користуванні спірним житловим будинком, порушення правил співмешкання. Також не підтвердилась у судовому засіданні доказами вимога про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] дали свідчення суду, що відповідач постійно мешкає в будинку [ADDRESS] разом зі своїми неповнолітніми дітьми, до вказаного будинку приходить її свекруха [PERSON], проте в будинку остання не мешкає. Ніяких сварок між сторонами свідки не чули. Одночасно надані висновки служби у справах дітей Деснянської районної у місті Чернігові ради та висновки ЧВП ГУНП в Чернігівській області не свідчать про наявність підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, для виселення відповідача по справі, оскільки вони взагалі не містять в собі інформації про вчинення відповідачем перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням позивачам та порушення правил співмешкання, Більш того, вказані висновки були також складені за письмовими зверненнями [PERSON], що свідчить про неприязність відносин між сторонами та перешкоджання проживання у будинку вчиняються саме позивачами по справі відповідачу. Наданий стороною позивача витяг з ЄРДР по кримінальному провадженню № 12017270010008284 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України не може бути належним доказом у даній справі, оскільки він не має жодного доказового значення, так як у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні злочину, а саме кримінальне провадження на даний час закрито у зв'язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Також в провадженні СВ ЧВПК ГУНП в Чернігівській області перебуває кримінальне провадження №12017270010005738 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст.125 КК України, де потерпілою визнана відповідач по справі - [PERSON] Таким чином, вищевказане також доводить, що [PERSON] жодних перешкод позивачам у користуванні їхньою власністю не чинить та не порушує правила співмешкання з останніми. Разом з тим, позивачами заявлені дві взаємовиключні вимоги, які усувають одна одну. Враховуючи викладене, суд повинен розглянути дану справу у відповідності до приписів ч. 1 ст.13 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог та не виходити за такі межі, а тому з врахуванням вищевикладеного, слід відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 05.09.2018 відповідач сплатила адвокату 4800 грн. При цьому, суд визначаючи розмір відшкодування витрат на правничу допомогу дійшов висновку, що сума 4000 грн. 00 коп. є співмірною із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання відзиву та подання його до суду, участі в судових засідання та значенням справи для сторони. Таким чином, слід стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі по 2000 гр. 00 коп. з кожного.

Outcome: approved