Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

13.04.2021 року позивач звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, визнання особи такою, що втратила право користування. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що 23.12.2016 р. рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області у цивільній справі № 511/2350/16-ц розірвано шлюб між [PERSON] та відповідачкою - [PERSON] , після чого, відповідно до рішення суду, нею змінено прізвище на дошлюбне - [PERSON] [INFO] [PERSON] , зареєстровано за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 251152051 від 02.04.2021 року. У зв`язку з тим, що після розлучення з відповідачкою, їх донька продовжувала жити з нею, позивач зареєстрував у вказаній квартирі колишню дружину та доньку та дав їм можливість тимчасово проживати в квартирі разом з ним до того часу, поки він не придбає інше комфортне житло, де зможе проживати його дитина. Однак, з травня 2019 року відповідачка почала перешкоджати позивачу заходити до квартири, спілкуватися з дитиною, почала лаятись, галасувати та викликати поліцію, посилаючись на те, що він чинить домашнє насильство, викладене підтверджується постановами Київського районного суду м. Одеси про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] . У зв`язку з поведінкою колишньої дружини позивач був змушений переїхати з м. Одеса до с. Степанівка, Роздільнянського району, Одеської області, до своєї матері - [PERSON] . За вказаною адресою він зареєстрований, однак, права власності на житловий будинок не має. Позивач також посилається на те, що восени 2020 р. [PERSON] , передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 30500 доларів США, в гривневому еквіваленті за курсом на момент передачі грошових коштів, для придбання квартири, яку вона обіцяла оформити як спільну власність з їх донькою - [PERSON] та змінити своє місце реєстрації. Однак, отримавши грошові кошти та уклавши договір купівлі-продажу нерухомого і майна, відповідачка не зареєструвала право власності, залишила дитину без нерухомого майна та не змінила місце своєї реєстрації. Щодо факту заволодіння грошовими коштами шляхом обману [PERSON] . І направлено заяву до Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області. Після отримання вказаних грошових коштів [PERSON] перестала займатись дитиною, їх донька перестала відвідувати школу, мати ігнорувала звернення класного керівника, намагалась фактично виселити дитину та відправити її на лікування до Іцілодобового лікувального закладу. На теперішній час дитина проживає з батьком в с. Степанівна, Роздільнянського району, Одеської області, в житловому будинку разом з матір`ю позивача, змушена ходити до сільської школи, проблем зі здоров`ям та психікою не має. Однак, користуватися квартирою в м. Одеса та перевести дитину до Одеської загальноосвітньої школи №33, яку вона відвідувала раніше, він не може, через те, що відповідачка чинить перешкоди в користуванні вищевказаною квартирою, не хоче з неї виїжджати та змінювати місце своєї реєстрації. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Київського районного\~суду м.\~Одеси від 04.10.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та не заперечував проти заочного розгляду справи. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином, відзив на позов не надала. Відповідно до ст.ст.\~280,\~281 ЦПК України\~за згодою позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 23.12.2016 р. рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області у цивільній справі № 511/2350/16-ц розірвано шлюб між [PERSON] та відповідачкою - [PERSON] , після чого, відповідно до рішення суду, нею змінено прізвище на дошлюбне - [PERSON] [INFO] [PERSON] , зареєстровано за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 251152051 від 02.04.2021 року. У зв`язку з тим, що після розлучення з відповідачкою, їх донька продовжувала жити з нею, позивач добровільно зареєстрував у вказаній квартирі колишню дружину та доньку та дав їм можливість тимчасово проживати в квартирі разом з ним до того часу, поки він не придбає інше комфортне житло, де зможе проживати його дитина. Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі\~статтею 109 ЖК УРСР\~виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). У\~статті 114 ЖК УРСР\~передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою\~статті 116 ЖК УРСР\~передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою\~статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом\~статті 156 ЖК України\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Згідно з частинами другою та третьою\~статті 64 ЖК УРСР\~до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій\~статті 64 ЖК УРСР, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у справі № 569/4373/16-ц від 21 серпня 2019 року дійшла висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Відтак, суд дійшов висновку, що [PERSON] набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як колишній член сім`ї позивача. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, чим саме відповідач перешкоджає йому, як власнику вищевказаної квартири користуватися нею і чим порушує його права. Не надано доказів того, що позивач звертався до відповідачки з вимогою про виселення до подання до суду позовної заяви, не надано доказів, що відповідачка фактично проживає в даній квартирі та перешкоджає позивачу користуватись спірною квартирою. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Відтак, відповідач як колишній член сім`ї позивача, яка не має іншого житла набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, оскільки ні у\~ЦК України, ні у\~ЖК УРСР\~не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР\~та\~стаття 405 ЦК України). До доводів позивача про те, що відповідач створює позивачу перешкоди у користуванні належною йому квартирою, суд ставиться критично, оскільки доказів створення таких перешкод позивачем не надано. \~ \~ \~ \~Щодо вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, суд зазначає наступне. \~ \~ \~ \~Згідно з частинами першою, другою статті 405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. \~ \~ \~ \~Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. \~ \~ \~ \~Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 405 ЦК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. \~ \~ \~ \~На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). \~ \~ \~ \~Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. \~ \~ \~ \~Такий правовий висновок викладено у постановах ВС від 24.10.2018 року, справа №490/12384/16-ц, від 22.11.2018 року, справа №760/13113/14-ц. Позивач ставлячи вимоги про виселення зазначає, що позивачка проживає в даній квартирі, а визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, буде мати наслідком виселення її із спірної квартири. Враховуючи викладене вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задоволенню не підлягає, оскільки, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше року не проживає у спірній квартирі та вибув в інше жиле приміщення, \~ \~ \~ \~Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши наявні докази, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд вважає, що в задоволенні позову належить відмовити. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та ст.ст.319, 321, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed