Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

13.05.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позивач зазначив, що 26.02.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким позичальник отримав позику в сумі 2000 доларів США., та зобов`язувався повернути до 26.05.2018 року. Факт отримання відповідачем позики підтверджується власноручно написаною письмовою розпискою. Проте, у встановлений в розписці строк [PERSON] взятих на себе зобов`язань не виконав та суму позики до цього часу йому не повернув. На його неодноразові звернення до відповідача з проханням про повернення позики, останній кошти повертати відмовляється, що стало підставою його звернення до суду за захистом своїх прав. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, просить стягнути з останнього 2000 доларів США, 3 процентів річних в розмірі 56 доларів США, завдану моральну шкоду в розмірі 5000 гривень та судові витрати по справі. Позивач позов підтримує, просить його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надійшло. Відзив не подав. Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, потворно не з`явився в судове засідання без поважних причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 26.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу позику в сумі 2000 доларів США. [PERSON] зобов`язувався повернути 2000 доларів США до 26.05.2018 року. Факт отримання грошових коштів [PERSON] підтверджується письмовою розпискою останнього від 26.02.2018 року. За ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка, підписана відповідачем, є саме таким документом. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як передбачено ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В порушення вимог Закону, відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань, заборговану суму у строк, встановлений договором, не повернув. За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Згідно із статями 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цих Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог та підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача суми боргу. В свою чергу, відповідачем не надано в судове засідання доказів, які б підтверджували належне виконання ним своїх зобов`язань і які б були підставою для зменшення розміру заборгованості або звільнення від її сплати. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір річних розраховується наступним чином з 26.05.2018 року (дата обов`язку виконання зобов`язання) по 13.05.2019 року (дата подачі позовної заяви) минуло 343 дні, таким чином 2000х(343х0.03/365)=56,38 доларів США., які підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до положень статті 1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою га завданою моральною шкодою та вини заподіювана. Моральна шкода полягає у тому, що позивач, як позичкодавець зазнав душевних страждань у зв`язку з неповерненням позичених коштів, вказав, що сума боргу для нього є значною, він є військовослужбовцем і ці кошти це його особисті збереження, в наслідок їх не повернення він був змушений відмінити відпочинок з сім`єю, декілька разів їздив за адресою проживання відповідача намагаючись повернути позичені кошти. В постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц Велика Палата Верховного Суду України прийшла до таких правових висновків: гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Виходячи з викладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved