Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-29 00:00:00

13 листопада 2017 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , в якому просили визнати недійсним заповіт від 14 травня 2015 року на підставі рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року про визнання [PERSON] недієздатним. Позовна заява мотивована тим, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є рідними братами. [INFO] помер їх батько [PERSON] . 12 лютого 2014 року батько [PERSON] заповів їм - своїм синам літню кухню, яка знаходиться по [ADDRESS] , а онукові [PERSON] - жилий будинок, стайню, стодолу, господарські будівлі, крім літньої кухні, а також все майно, яке належить йому на день його смерті за цією ж адресою. Після смерті батька, у жовтні 2017 року у нотаріальній конторі вони дізналися, що є ще один заповіт від 14 травня 2015 року, яким батько заповів усе своє майно тільки онукові [PERSON] , в тому числі і літню кухню. Вважають, що заповіт, складений від імені [PERSON] 14 травня 2015 року є недійсним, оскільки рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року батько [PERSON] , [INFO] , був визнаний недієздатним. Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області 14 листопада 2017 року було відкрито провадження у справі. 27 листопада 2017 року позивачі [PERSON] та [PERSON] подали заяву про доповнення до позовної заяви в якій зазначили, що дізналися про існування ще одного, третього заповіту, складеного від імені їх батька [PERSON] 02 лютого 2014 року, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповів своєму онукові [PERSON] свій житловий будинок, літню кухню, стайню, стодолу і всі господарські споруди, які знаходяться по [ADDRESS] , а також все своє майно, яке буде належати йому на день смерті. 18 грудня 2017 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву про усунення [PERSON] та [PERSON] від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилася після смерті його діда [PERSON] . Заявлені [PERSON] у зустрічний позовній заяві вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер його дідусь, [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на належне спадкодавцю нерухоме майно. Спадкоємцями за законом, крім нього, як спадкоємця за правом представлення, є позивачі за первісним позовом, діти померлого [PERSON] та [PERSON] . Його дід [PERSON] народився [INFO] та на день смерті був особою похилого віку. Він часто хворів, протягом останніх років життя не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги. Доглядом [PERSON] , забезпеченням його ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням займався виключно він [PERSON] . Через безпорадний стан діда [PERSON] , він звернувся з позовною заявою до суду. Рішенням Рожнятівського районного суду від 04 березня 2015 року [PERSON] було визнано недієздатним, а його призначено опікуном. Про безпорадний стан [PERSON] було добре відомо його синам [PERSON] та [PERSON] , які проживають в інших значно віддалених населених пунктах, не приїзджали до батька, не надавали та не мали наміру надавати йому будь яку допомогу. Тільки після смерті [PERSON] відповідачі почали претендувати на спадкове майно. Вважає, що з врахуванням того, що [PERSON] був особою похилого віку, протягом останніх років хворів та потребував сторонньої допомоги та піклування, а його доглядом, утриманням та піклуванням відповідачі [PERSON] та [PERSON] не займалися і не бажали цього робити, хоча мали таку можливість, відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду вони мають бути усунені від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] . Він є спадкоємцем майна [PERSON] як за законом, після смерті своєї матері [PERSON] , яка була дочкою спадкодавця та померла ще за життя діда, так і за заповітом. Оскільки діти спадкодавця претендують на спадщину, то це змушує його звертатися з даною зустрічною позовною заявою до суду для захисту своїх спадкових прав. Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2017 року відкрито провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] та об`єднано його з первісним позовом. Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 березня 2018 року на підставі п. 9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, у справі призначено підготовче судове засідання з наданням сторонам у справі терміну для подачі відзивів та необхідних для підготовки справи для розгляду клопотань. 12 березня 2018 року відповідач - позивач [PERSON] направив відзив на позовну заяву [PERSON] та [PERSON] , позов вважає безпідставним. Зазначає, що висновок судово-психіатричної експертизи, не містить відомостей про психічний стан заповідача на день та час складання заповітів, тому і не має правового значення. Наголошує, що психічний стан людини може змінюватись, а ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Вважає, що при складанні заповітів на його користь, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Враховуючи факт ухилення позивачів від виконання свого обов`язку щодо утримання спадкодавця, вважає, що позивачі не здобули права на спадкування. Усунення від права на спадкування має наслідком припинення спадкових правовідносин, суб`єктом яких була особа, яку усунуто від спадкування. За таких обставин просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовити. 14 березня 2018 року позивачі - відповідачі [PERSON] та [PERSON] направили відзив на зустрічну позовну заяву, зазначивши, що [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві доказів їх ухилення від обов`язку забезпечувати підтримку та допомогу спадкодавцю не надав, як і не надав доказів, що така підтримка та допомога була йому необхідна. Він не доказав факт безпорадного стану спадкодавця, його потреби в отриманні допомоги від них, як синів, які проживають в іншому місці, за умови надання йому допомоги внуком [PERSON] , який був призначений опікуном над недієздатним. Вважають, що лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від права на спадщину. Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2018 року закрито підготовче провадження у справі. Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2018 року затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, ухвалу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2018 року про затвердження мирової угоди скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, у зв`язку з тим, що суд першої інстанції, затверджуючи мирову угоду, дійшов помилкового висновку, що умови мирової угоди не порушують права та законні інтереси інших осіб, зокрема [PERSON] , який претендує на спадкове майно, однак не був залучений до участі у розгляді справи. Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 березня 2019 року призначено підготовче судове засідання у справі, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] . 12 березня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просив постановити рішення, яким визнати нікчемним заповіт [PERSON] від 14 квітня 2015 року, визнати недійсними заповіти [PERSON] , посвідчені сільським головою Липовицької сільської ради Рожнятівського району 02 лютого 2014 року, реєстровий № 4 та 12 лютого 2014 року, реєстровий № 8, визнати за ним право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, та земельної ділянки площею 0,2293 га, розташованих у [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Спадковим майном після його смерті є, будинковолодіння, по [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,2293 га за цією ж адресою, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Згідно довідки Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори від 11 січня 2019р. № 20/02-14 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , заведена спадкова справа № 226/2017 від 04 серпня 2017 року. Спадкоємцем за заповітом є онук спадкодавця - [PERSON] . Заяви про прийняття спадщини подали: онук спадкодавця - [PERSON] та діти спадкодавця - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Він прийняв спадщину у відповідності до ст. 1269 ЦК України. Від імені [PERSON] посвідчувалися заповіти 02 і 12 лютого 2014 року, та 14 квітня 2015 року. Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року визнано недієздатним [PERSON] , опікуном призначено [PERSON] , рішення суду набрало законної сили 16 березня 2015 року. Отже відповідно до ч. 1 ст. 40 ЦК України [PERSON] був недієздатним з 16 березня 2015року та з того часу не мав права вчиняти будь якого правочину. Крім цього, в рамках цивільної справи № 350/1589/15-ц за позовом [PERSON] , який діяв як законний представник [PERSON] до Липовицької сільської ради, [PERSON] про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсними договору оренди земельної ділянки та свідоцтва про право власності призначалась судово-психіатрична експертиза, згідно висновку якої № 212/2016 від 07 липня 2016 року [PERSON] страждав стійким хронічним психічним розладом - вираженою судинною деменцією. Зазначене захворювання позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час 16 грудня 2013 року. Оскільки вищевказаними двома судовими психіатричними експертизами встановлено, що померлий [PERSON] як мінімум з 16 грудня 2013 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, то можна достовірно вважати, що у 2014 році він імовірно теж не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За таких обставин, заповіт посвідчений 14 квітня 2015року від імені [PERSON] підлягає визнанню нікчемним, так як вчинений недієздатною особою. Заповіти [PERSON] посвідчені 02 та 12 лютого 2014 року підлягають визнанню недійсними у відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України, у разі якщо судово-психіатрична експертиза підтвердить, що заповідач у момент вчинення спірних заповітів не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2019 року відкрито провадження у справі за вищевказаним зустрічним позовом та прийнято його до спільного розгляду з даною справою. 12 квітня 2019 року [PERSON] заявив зустрічний позов до [PERSON] , в якому просить усунути останнього від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] та відмовити в задоволення його позову про визнання заповітів недійсними та визнання права власності на частку у спадковому майні за безпідставністю позовних вимог, мотивуючи тим, що [PERSON] , як і іншим дітям спадкодавця, було відомо про безпорадний стан останнього та його потребу в сторонньому догляді. Однак [PERSON] жодної допомоги своєму батькові не надавав, не піклувався про нього та не здійснював за ним догляду, а лише після його смерті став претендувати на спадкове майно. Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за вищевказаним зустрічним позовом та прийнято його до спільного розгляду з даною справою. 20 травня 2019 року [PERSON] направив до суду відзив на заявлений до нього зустрічний позов [PERSON] про усунення від права спадкування, в якому вказав, що твердження [PERSON] , викладені у зустрічному позові, не відповідають дійсності, оскільки саме він разом із своєю дружиною [PERSON] здійснював догляд за своїми батьками, які були пенсіонерами, особливо з серпня 2015 року, коли його рідні сестри [PERSON] та [PERSON] відмовилися доглядати хворого батька [PERSON] , який на той час потребував постійного стороннього догляду. У період з жовтня 2015 року по серпень 2016 року він та його дружина піклувалися про хворого батька , повністю здійснювали догляд за ним. Він разом з дружиною [PERSON] здійснив похорон батька, особисто витративши на придбання продуктів та ритуальних товарів 7000 гривень. Крім того, через рік після смерті батька він за власні кошти виготовив надмогильний пам`ятник вартістю 11700 гривень. 08 липня 2019 року [PERSON] подав до суду позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати за ним право власності на ј частину спірного спадкового домоволодіння, власником якого на дань смерті була його мати [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що в [ADDRESS] у власному будинковолодінні, 1961 року забудови, проживали його батьки [PERSON] та [PERSON] . Документи про право власності на належне їм на праві спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, батьки за свого життя не оформляли. [INFO] мати померла. Після смерті матері відкрилася спадщина на спадкове майно, тобто 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] . Після смерті матері спадщину прийняли в рівних долях він та його батько, оскільки з 2003 року по день смерті проживали в спірному будинковолодінні. Він звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак він не зміг надати нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів, тому завідувач Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори державний нотаріус Ничипорчук І.Б. листом №482/01-16 від 03 липня 2019 року відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи відсутністю документа власності на спадкове домоволодіння і попуском строку прийняття спадщини. Іншими можливими спадкоємцями першої черги за законом є його брати [PERSON] , [PERSON] , сестри [PERSON] , [PERSON] , та племінник [PERSON] за правом представлення після смерті сестри [PERSON] . Відповідачі по справі після смерті [PERSON] у встановлений законом строк не зверталися в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, тому на спірне спадкове майно не можуть претендувати. Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 9 липня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. 16 серпня 2019 року відповідач-позивач [PERSON] направив відзив на вказаний позов, в якому вказав, що [PERSON] протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, а отже і не прийняв її у встановленому порядку. Позовна вимога про визнання права власності є похідною і на пряму залежить від факту прийняття спадщини, а отже в даному випадку ця вимога є безпідставною. Твердження [PERSON] про те, що на момент смерті матері він проживав разом з нею в спадковому будинковолодінні і не пропустив строк прийняття спадщини, жодним доказом не підтверджене, та є його вигадкою і грунтується виключно на припущеннях. Довідка Липовицької сільської ради № 846, на яку, посилається [PERSON] і де останній значиться у складі сім`ї померлої [PERSON] , видана Липовицькою сільською радою 9 жовтня 2003 року, тому не має жодного правового та доказового значення, оскільки [PERSON] померла [INFO] , тому факт постійного проживання зі спадкодавцем пов`язаний саме з цією датою. Ту обставину, що в 2003 році [PERSON] проживав в спірному будинковолодінні, він не оспорює, проте вже 14 січня 2004 року він вибув на постійне місце проживання в м. Луцьк і саме там проживав на момент смерті своєї матері. Зазначена обставина підтверджується як його паспортом громадянина України, де є відповідні відмітки про реєстрацію його місця проживання, так і інформацією Липовицької сільської ради за № 319/02-18 від 07 серпня 2019 року, наданою на запит адвоката, та копією погосподарської книги. Крім того, довідкою Липовицької сільської ради №52 від 16 січня 2006 року підтверджено, що до складу сім`ї [PERSON] входить її чоловік [PERSON] та він, її онук [PERSON] . Довідка Липовицької сільської ради № 509 від 28 березня 2007 року, на яку посилається позивач, також є неналежним доказом, оскільки вона не стосується періоду відкриття спадщини, тобто 19 серпня 2008 року, жодної інформації щодо місця проживання позивача не несе, тільки підтверджує той факт, що позивач є учасником бойових дій в Афганістані і для ремонту житлового будинку та господарських будівель йому потрібний будівельний ліс. Оскільки [PERSON] не прийняв спадщини після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , не ставить питання про встановлення відповідного юридичного факту, тому він і не набув права на позов про визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2019 року за клопотанням представника позивача [PERSON] - адвоката Ошуста С.Є. справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно об`єднано в одне провадження з даною справою з призначенням підготовчого судового засідання. 23 вересня 2019 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали суду заяви аналогічного змісту, вважають позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення, оскільки позивач [PERSON] протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини не звертався з заявою про прийняття спадщини, а відповідно він її і не прийняв. Крім того, їх брат - позивач і [PERSON] , не проживав разом з їх матрі`ю, оскільки на той час жив у іншій місцевості, іншому районі та області. 14 січня 2004 року він вибув на постійне проживання в м. Луцьк і саме там жив на момент смерті матері. Отже [PERSON] не прийняв спадщину після смерті матері. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними заповітів, визнання права власності на частку у майні в порядку спадкування за законом, та зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування, вважають, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними і в їхньому задоволенні слід відмовити, а позовні вимоги [PERSON] підлягають до повного задоволення. [INFO] помер їх батько [PERSON] , який був особою похилого віку, часто хворів, останні роки не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги. Доглядом батька, забезпеченням його ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням займався виключно його опікун [PERSON] , якому батько і заповідав все належне йому майно, в тому числі спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, тому вважають, що саме за ним слід визнати право власності на спадкове домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS] . Їх брат [PERSON] не займався ні доглядом, ні піклуванням, ні утриманням батька, хоча мав таку можливість, проте не бажав цього робити, і відповідно він не має ні законного ні морального права претендувати на спадкове майно. Лише після смерті батька [PERSON] почав претендувати на спадкове будинковолодіння, тому вважають, що відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду він має бути усунений від права на спадкування. Особисто вони на спадщину не претендують і відмовилися від своєї частки у спадковому майні на користь [PERSON] . Що стосується вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] третя особа [PERSON] , про визнання заповітів недійсними, та за зустрічним позовом [PERSON] до них про усунення від права на спадкування, то слід врахувати, що рішенням Рожнятівського районного суду від 04 березня 2015 року, їх батька [PERSON] визнано недієздатним, а [PERSON] призначено його опікуном. За таких обставин заповіт, посвідчений 14 квітня 2015 року від імені [PERSON] є нікчемним та не створює жодних правових наслідків, тому вимога про визнання його недійсним є некоректною і не підлягає до задоволення. Що стосується заповіту батька від 02 лютого 2014 року, то він скасований його ж заповітом від 12 лютого 2014 року, відповідно до якого, батько заповів літню кухню братам [PERSON] та [PERSON] , а житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами своєму онукові [PERSON] . Вважають, що складаючи заповіти 02 лютого 2014 року та 12 лютого 2014 року батько повністю усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, тому жодних підстав для визнання їх недійсними немає. За таких обставин у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання заповітів недійсними, слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення від права на спадкування, то останні проживають в інших значно віддалених населених пунктах, не приїздили до батька, не надавали та не мали наміру надавати йому будь-якої матеріальної чи іншої допомоги, тому за рішенням суду вони також мають бути усунені від права на спадкування за законом. Проте вважають, що згідно волі батька, яка викладена в заповіті від 12 лютого 2014 року, батько все ж таки заповів їм літню кухню, тому при вирішенні даної позовної вимоги покладаються на розсуд суду. 23 вересня 2019 року [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] . У задоволенні позову [PERSON] про визнання заповітів недійсними відмовити, визнати за ним право власності на спадкове домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] . 23 жовтня 2019 року [PERSON] направив відповідь на відзив [PERSON] , в якому вказав, що факт його постійного проживання у спірному домоволодінні на момент смерті матері, тобто станом на 19 серпня 2008 року підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку, виданим йому 04 липня 2008 року Липовицькою сільською радою, документами на приватизацію землі та придбання будівельних матеріалів за 2007 - 2008 роки, будівельним паспортом, виготовленим в квітні 2007 року на право будівництва житлового будинку. Просив заперечення [PERSON] , викладені в його відзиві, відхилити, ухвалити рішення, яким його цивільний позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі. Позивач-відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, направив суду заяви, в яких просить справу розглянути у його відсутності, свій позов про визнання заповітів недійсними підтримує, просить врахувати, що заяви про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] подали онук спадкодавця [PERSON] , та діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Таким чином він прийняв спадщину після смерті батька відповідно до закону та має право на 1/6 частину спадкового домоволодіння. Він відмовляється від своєї частки у спадщині на користь свого брата [PERSON] , оскільки останній на час смерті їх матері проживав разом з нею в спадковому домоволодінні та піклувався про хворого батька, коли дружина [PERSON] пішла жити до своїх батьків, а його рідні сестри [PERSON] та [PERSON] відмовилися піклуватися про хворого батька, який на той час потребував постійного стороннього догляду. Опікун [PERSON] на момент смерті спадкодавця [PERSON] перебував на заробітках і не прибув на похорон свого діда. Його брат [PERSON] помагав дружині [PERSON] організувати похорон, а також через рік після смерті батька за власні кошти виготовив пам`ятник. Просить постановити рішення у справі згідно вимог чинного законодавства. Аналогічного змісту заяви направив і позивач-відповідач [PERSON] , який також вважає, що має право по закону на 1/6 частку спадкового майна після смерті батька [PERSON] , та з тих самих підстав, що і позивач-відповідач [PERSON] , відмовляється від своєї частки на користь свого брата [PERSON] . Справу просить розглядати у його відсутності та прийняти рішення відповідно до вимог закону, врахувавши його позицію. Позивач-відповідач [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги та позовні вимоги своїх братів підтримав, позов [PERSON] не визнав та пояснив, що народився у 1969 році. У сім`ї його батьків було шестеро дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та він. Вони проживали у по [ADDRESS] у домоволодінні, яке збудували батьки, до складу якого входили хата, літня кухня та господарські споруди. Спочатку вийшла заміж сеcтра [PERSON] десь у 80-х роках, та разом з чоловіком пішла проживати до нової хати, яку збудував батько. Після смерті чоловіка [PERSON] одружилася вдруге та переїхала з Липовиці до другого чоловіка. ЇЇ син - [PERSON] залишився жити з його батьками. Після [PERSON] женився [PERSON] та перейшов проживати до дружини у селище Перегінське. Потім вийшла заміж [PERSON] і пішла жити до чоловіка. Сестра [PERSON] також вийшла заміж та перейшла жити у хату, в якій раніше жила [PERSON] . Далі женився брат [PERSON] та переїхав до дружини. У 1995 році він також одружився та переїхав у м. Луцьк де проживав до 1998 року, а потім повернувся у село. У 2005 році він розлучився з дружиною. [PERSON] є сином його сестри [PERSON] . Живе у спірному домоволодінні. Коли він повернувся у село, то не мав де жити. [PERSON] ще був малим, то вони жили разом в одній кімнаті житлового будинку його батька. Коли [PERSON] одружився, він пішов жити в літню кухню до мами і тата а [PERSON] з дружиною стали проживати у житловому будинку. Батьки казали, що розділять їм з [PERSON] по половині домоволодіння. У 2008 році він знову женився у м. Луцьк. Спочтаку вони з дружиною жили окремо, він у Липовиці , а вона в Луцьку. Зараз з 2011 року дружина живе з ним у Липовиці у новому будинку. Однак залишилася земля, яку йому дали батьки, він вважає, що має право на неї по закону. У 2008 році він жив з мамою, на той час він був розлучений з першою дружиною та проживав у Липовиці з батьками. Мати раптово захворіла і потрапила в лікарню. На час її смерті він був у Луцьку, проживав на найманій квартирі, бо приїхав провідати дитину. [PERSON] по телефону повідомив його про смерть матері. Його місце реєстрації у Луцьку, але фактично він жив з батьками. Після смерті матері він проживав з батьком у літній кухні, часто їздив до Луцька. Батько почав хворіти, скаржився на сильний головний біль, тиск. Вони часто возили батька у лікарню. Батько помер у [INFO] Незважаючи на те, що він жив у своїй хаті, він часто ночував у батька. [PERSON] з дружиною доглядали його батька, але коли дружина [PERSON] на якийсь час пішла жити до своїх батьків, а сам [PERSON] був на роботі, то батька він сам доглядав. Далі він допомагав дружині [PERSON] , бо батько останні роки був лежачий і вона сама не могла справитися. Він за рік до смерті доглядав батька, а потім доглядав [PERSON] та його дружина. Брати не допомагали. Йому відомо про існування трьох заповітів, але в нього є сумніви, що батько хтів щось комусь заповідати відповідно до цих заповітів. Батько вважав, що його майно має перейти йому і [PERSON] . Вважає, що батько був недієздатним під час складання заповітів. Він претендує на спадщину і після смерті матері і після смерті батька. Він має статус інваліда ІІ групи з 2004 року та є непрацездатним. Батько рішенням суду визнаний недієздатним. Відповідач-позивач [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав, позовні вимоги [PERSON] та його братів [PERSON] і [PERSON] не визнав та пояснив, що постійно жив разом зі своїми дідусем - спадкодавцем та бабусею. Після смерті його батька мати вдруге вийшла заміж та переїхала до чоловіка, а дідусь і бабуся залишили його біля себе, любили його як свою дитину і постійно наголошували на тому, що все їхнє майно буде належати йому. Про це дід неодноразово казав вуйкам і вони це добре знають, заявив на згодинах, де були присутні і позивачі, коли він одружувався. [INFO] померла його бабуся. Дідусь дуже тяжко переживав смерть бабусі, лишився жити з ними, його дружина готувала їжу, прала, прибирала. Коли дід був у молодшому віці, вони разом добудували до хати господарські споруди. Практично дід був йому за батька. Дід склав на його користь заповіт. З середини 2014 року дідусь став знемагати, стан його здоров`я значно погіршився, він не міг самостійно рухатися, його потрібно було піднімати, мити, переодягати, тощо. У зв`язку з цим дід потребував постійного стороннього догляду. Вони з дружиною його доглядали. Всі знали, що дід хворіє, і що саме він, як його онук та спадкоємець за ним доглядає. Дід повідомив своїм дітям, що все заповідає йому. У 2017 році його дід помер на 81 році життя. [PERSON] зараз безпідставно вимагає спадку. Останній не має права на жодну частку спадкового майна. Так, [PERSON] поряд з спадковим домоволодінням побудував хату. Він та його дідусь помагали будувати. На час смерті його бабусі [PERSON] жив у Луцьку. Ніхто з дідусевих дітей не допомагав за ним доглядати. [PERSON] намовив його визнавати дідуся недієздатним, саме він займався всіма документами і саме з його ініціативи він звернувся до суду із відповідною заявою, та його дідусь був визнаний недієздатним. Однак всім було достовірно відомо, що саме йому дід заповідає своє домоволодіння, це була воля спадкодавця, ніколи дідусь не казав, що має намір заповісти щось [PERSON] . Йому відомо, що дідусь після укладення першого заповіту, склав другий заповіт, яким заповів літню кухню своїм синам [PERSON] та [PERSON] . Про це дід йому казав, пояснивши свою позицію тим, що хоче, щоб вони мали де зупинитися, як приїдуть у Липовицю. Це була воля дідуся і він її підтримав, укладаючи з ними мирову угоду при першому розгляді справи. Дідусь хоч і був немічним фізично, однак був при повному розумі, складаючи заповіти. Останній заповіт у 2015 році був складений за ініціативою та бажанням дідуся. [PERSON] є інвалідом ІІ групи і має право на обов`язкову частку у спадщині, однак і його, і [PERSON] і [PERSON] слід усунути від спадкування, бо вони не доглядали свого батька та не надавали йому будь-якої допомоги, коли він того потребував. Відповідачка [PERSON] підтримала позовні вимоги [PERSON] та не визнала позовних вимог своїх братів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] і у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] , який доводиться сином її покійної сестри [PERSON] , з самого народження проживав з її батьками. Тільки [PERSON] та його дружина доглядали за її батьками. Коли померла її мати - [PERSON] займався похороном. Потім тривалий час доглядав за її батьком, а коли той помер - організував похорон за власний кошт. Її покійна сестра [PERSON] , , вийшла заміж другий раз і перейшла жити до чоловіка, а її син [PERSON] залишився проживати з дідусем і бабусею, здійснював догляд як за ними, так і за спадковим домоволодінням. Жодних сумнівів у нікого з братів та сестер не виникало з приводу того, що все домоволодіння їх батьків має належати племіннику [PERSON] . Однак після смерті батька її рідний брат [PERSON] , став претендувати на спадкове майно. Останній у 2008 році, коли померла їх мати, жив у Луцьку. Він після переїзду у Луцьк постійно там проживав, у Липовицю приїздив періодично, коли оформляв документи на землю, будував хату, яку йому допомагали будувати племінник [PERSON] та батько. Батько потребував стороннього догляду, особливо хворів перед смертю. Вона знає, що саме [PERSON] із своєю дружиною забезпечували належний догляд її батька, і крім [PERSON] її батька ніхто не доглядав. Брати рідко приїздили у гості, всі вони мають свої сім`ї і свої клопоти. Вважає, що все спадкове домоволодіння, у якому з дитячих літ живе племінник, по праву має належати лише [PERSON] , бо така була воля їх покійних батьків. Аналогічні пояснення в судовому засіданні дала відповідачка [PERSON] , яка також повністю підтримала позицію свого племінника - відповідача-позивача [PERSON] . Підтвердила, що останній жив з її батьками, які доводилися йому дідусем та бабусею та надавав їм належний догляд. Допомагала йому тільки його дружина. Її брат [PERSON] жив у Луцьку. Брати [PERSON] та [PERSON] також проживають в інших віддалених населених пунктах. Брати час від часу навідували батьків, приїздили погостювати, але не частіше одного - двох разів на рік. Коли померла мати брат [PERSON] жив у Луцьку. Батько останні роки свого життя був немічний, потребував стороннього догляду, який отримував тільки від племінника та його дружини. Свідок [PERSON] - дружина [PERSON] у судовому засіданні дала показання про те, що після одруження зі своїм чоловіком у 2006 році вона стала жили разом з дідусем і бабусею чоловіка, тому що на згодинах вони запевняли, що все домоволодіння буде належати їм з чоловіком. Вони всі разом допомагали будувати хату [PERSON] . Жили мирно. [INFO] бабуся померла. Крім неї та її чоловіка з бабусею та дідусем ніхто не жив. [PERSON] приїхав з Луцька наступного дня після смерті бабусі. Після смерті бабусі дідусь дуже переживав, часто плакав, його стало підводити здоров`я. З середини 2014 року стан здоров`я дідуся значно погіршився, він став слабкий, не міг самостійно рухатися, їсти. Відправляв природні потреби у штани. Він потребував постійного догляду. У цей період було дуже важко, вона була б рада будь-якій допомозі. Але їй ніхто не допомагав, сини, коли рідко приїздили у гості, навіть бридилися побрити свого батька. Все доводилося робити їй з чоловіком. Незважаючи на стан здоров`я, дідусь був при свідомості. Він склав заповіт на користь її чоловіка. Потім приїхали сини дідуся [PERSON] та [PERSON] та стали його підговорювати. До цього вони приїжджали раз на рік його провідати. [INFO] дідусь помер. За життя дідусь казав, що все його майно залишить їм з чоловіком. Ніхто не заперечував. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що проживає у [ADDRESS] , по сусідству з спірним домоволодінням. Йому достовірно відомо, що [PERSON] з дитинства проживав з бабою та дідом, яких доглядав і хоронив. Дід протягом чотирьох років хворів і потребував особливого догляду. За ним доглядав [PERSON] та його дружина. Він знає, що дід хтів, щоб хата і город після смерті належали [PERSON] . Про це дід йому особисто казав неодноразово. Він з дідом спілкувався поки останній не став лежачим, дід був при нормальному розумі, про те, що дід має намір все майно залишити саме [PERSON] знали всі його діти. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є далекою родичкою сторін та проживає у [ADDRESS] . До 2014 року вона працювала секретарем у Липовицькій сільській раді. Їй відомо, що після смерті батька [PERSON] , його мати вийшла заміж вдруге, а [PERSON] залишився проживати з бабусею і дідусем. Коли [PERSON] одружився, то разом з дружиною продовжував проживати з бабою і дідом, які любили невістку. Баба і дід жили в літній кухні, а внук з дружиною у житловому будинку. Їй достовірно відомо, що дід з бабою мали намір все домоволодіння залишити внукові, з яким спільно жили. Коли баба померла, а дід захворів, то [PERSON] і його дружина доглядали за ним. Дійсно вона бачила, як дід приходив у сільську раду робити заповіт. Він прийшов із синами [PERSON] та [PERSON] . Був при повному розумі. Нічого підозрілого у його поведінці вона не замітила. Вислухавши пояснення сторін, свідків та інших учасників справи та вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення всіх позовних вимог виходячи з наступного. За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 зазначеного Кодексу, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У [ADDRESS] знаходиться домоволодіння загальною інвентаризаційною вартістю 98139 гривень, яке складається з житлового будинку, літньої кухні, гаража, погребу, двох сараїв, вбиральні, воріт та огорожі, ідеальна частка літньої кухні в якому становить 24/100, що підтверджується копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а. с. 104-106, Т-1) та довідкою від 25 липня 2018 року № 17 ПП «ОЛВІ Р» (а. с. 107, Т-1). Згідно із записом 445-1 погосподарської книги №5 виконавчого комітету Липовицької сільської ради вказане домоволодіння на праві особистої власності належало [PERSON] , до дня смерті спадкодавця і після його смерті у будинку проживали: онук [PERSON] , дружина онука [PERSON] , правнучка [PERSON] , що підтверджується копією довідки, яка видається у зв`язку з оформленням спадщини № 853 від 05 жовтня 2017 року (а. с. 202 (зворот), Т-1). [INFO] помер [PERSON] , а його дружина [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а. с. 14, 44, Т-1). За життя [PERSON] склав три заповіти. Заповітом від 02 лютого 2014 року [PERSON] заповів своєму онукові [PERSON] житловий будинок, літню кухню та всі інші господарські споруди, які знаходяться в [ADDRESS] , та все майно, яке буде йому належати на час смерті, що підтверджується копією заповіту (а. с. 22, Т-1). Заповітом від 12 лютого 2014 року він заповів: своїм синам [PERSON] та [PERSON] літню кухню для їхнього приїзду та проживання в ній, своєму онукові [PERSON] - житловий будинок та всі господарські будівлі крім літньої кухні, а також все майно, що буде йому належати на день смерті, що підтверджується копією заповіту (а. с. 15, Т-1). Заповітом від 14 травня 2015 року [PERSON] все належне йому майно і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] , що пітвреджується копією заповіту (а. с. 197, Т- 1). Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року [PERSON] , [INFO] , житель с. Липовичця, визнаний недієздатним, призначено [PERSON] його опікуном. Рішення набрало законної сили 16 березня 2015 року. Вказані обставини пітверджуються копією вказаного рішення суду (а. с. 16, Т-1). [PERSON] доводився онуком [PERSON] та [PERSON] , що не заперечується сторонами та підтверджується копіями свідоцтв про народження позивача і його матері [PERSON] , копією його паспорта з відміткою про сімейний стан (а. с. 41, 41 (зворот), 42, 43, Т-1). Мати позивача [PERSON] [PERSON] , яка була дочкою [PERSON] та [PERSON] померла за декілька років до смерті свого батька - спадкодавця [PERSON] , що визнано всіма учасниками справи, даний факт ніким не оспорюється. [PERSON] постійно зареєстрований у [ADDRESS] , потім по [ADDRESS] , та з 23 січня 2008 року по даний час по [ADDRESS] , що підтверджується копією його паспорта з відмітками про місце проживання (а. с. 127, Т-1). [PERSON] з 31 травня 2007 року визнаний інвалідом ІІ групи довічно, що підтверджується копією довідки до акта огляду МСЕК Серії ВЛН № 066249 та копією посвідчення серії [NUMBER] (а. с. 128, 129, Т-1). З копії спадкової справи № 226/2017, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а. с. 195-222, Т-1) встановлено, що заяви про прийняття спадщини після його смерті подали його діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та за правом представлення після своєї матері [PERSON] онук [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] подали в нотаріальну контору заяви про відмову від прийняття спадщини, в яких [PERSON] та [PERSON] відмовляються від належних їм часток у спадщині після смерті батька [PERSON] на користь племінника [PERSON] (а. с. 10, 11, Т-2 ). Позивачі-відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви про відмову від належної їм частки у спадковому майні на користь свого брата позивача - відповідача [PERSON] (а.с.121,122 т.2). Аналізуючи зазначені письмові докази у їх сукупності з урахуванням пояснень учасників справи, судом встановлено, що між сторонами існує спір про усунення від права на спадкування, визнання недійсними заповітів та визнання права власності на спадкове домоволодіння після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Домоволодіння збудоване спадкодавцями за час перебування у шлюбі. Після смерті [PERSON] з заявами про прийняття спадщини у встановленому законом порядку ніхто не звертався, спадщину фактично прийняв чоловік спадкодавця [PERSON] ,. який на день своєї смерті був власником домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] , та складається з житлового будинку, літньої кухні та інших господарських споруд. Від імені спадкодавця складено три заповіти: 02 лютого 2014 року, 12 лютого 2014 року та 14 травня 2015 року. Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року, яке набрало законної сили 16 березня 2015 року [PERSON] визнаний недієздатним. Після його смерті спадщину прийняли всі 5 його дітей та онук [PERSON] . Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, а стаття 1223 даного кодексу визначає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, здійснюється спадкоємство за законом. Право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 названого кодексу, право на спадкування за заповітом мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1270 названого кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який обчислюється з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, відповідно до ч. 2 цієї ж норми право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. За змістом ч. 1 до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин, відповідно до ч. 2 зазначеної норми заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування, згідно ч. 3 цієї ж норми заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1254 УК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно ч. 2 цієї ж норми, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Частиною 3 цієї статті передбачено, що недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини, а згідно ч. 4 - у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Судом встановлено, що спадкодавець склав перший заповіт 02 лютого 2014 року, який скасовано заповітом від 12 лютого 2014 року в силу вимог ст. 1254 ЦК України, відповідно до якої заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Заповіт, складений від імені спадкодавця [INFO] , є нікчемним в силу н ч. 1 ст. 1257 ЦК України, як такий, що складений особою, яка не мала на це права, оскільки на час складання зазначеного заповіту існувало рішення суду, що набрало законної сили, яким спадкодавця [PERSON] визнано недієздатним. З позовними вимогами позивачів - відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про те, що спадкування після смерті [PERSON] необхідно здійснювати за законом, оскільки на час складання всіх заповітів спадкодавець не міг керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення суд погодитися не може, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б дозволили суду дійти безсумнівного висновку про те, що на час складання оспорюваних заповітів від 2 та 12 лютого 2014 року [PERSON] був нездатний усвідомлювати свої дії та керувати ними. У висновках судово-психіатричної експертизи від 07 липня 2016 року та від 29 грудня 2014 року, копії яких надані позивачами відповідачами до матеріалів справи (а. с. 5-13, Т-1) нема чітких відомостей про те, що за станом здоров`я [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх та керувати ними на час складення зазначених заповітів саме 02 та 12 лютого 2014 року. Такі відомості не містяться і в копіях наданих ними суду медичних документів (а. с. 66-68, Т-1). Сторони подавали письмові клопотання про призначення у справі посмертної судово - психіатричної експертизи, та усно клопотали перед судом про призначення такої експертизи до початку розгляду справи по суті. Однак після відмови у задоволенні клопотання, як передчасно заявленого, у подальшому повторно зазначене клопотання сторони не заявляли, вважаючи, що суд повинен дійти висновку про психічний стан спадкодавця з наданих ними доказів. За таких обставин суд приходить до висновку, що сторонами не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] на час складання заповітів 2 та 12 лютого 2014 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та з урахуванням обставин справи, показань свідків, та пояснень сторін, встановлює, що саме у заповіті від 12 лютого 2014 року виражена свідома воля спадкодавця, який розпорядився належним йому майном на випадок своєї смерті. При цьому, суд враховує висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені в постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 695/506/13-ц, де вказано, що чинність попереднього заповіту не відновлюється у випадку, коли новий заповіт був визнаний недійсним, за виключенням випадків, коли недійсність нового заповіту зумовлена вчиненням його заповідачем у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (стаття 225 ЦК України). Існування такого винятку обумовлено відсутністю волі спадкодавця на складання нового заповіту, а відтак - презумпцією волі на збереження чинними умов попередньо складеного заповіту. З аналізу показань допитаних судом свідків [PERSON] та [PERSON] , які не зацікавлені у результатах розгляду справи, пояснень усіх учасників справи та враховуючи всі обставини справи суд дійшов до переконання, що воля спадкодавця була направлена на те, щоб розпорядитися на випадок своєї смерті належним йому майном на користь свого онука [PERSON] . Оскільки суд дійшов висновку про нікчемність заповіту складеного 14 травня 2015 року у зв`язку із вчиненням його заповідачем у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 16 березня 2015 про визнання заповідача недієздатним, суд вважає, що саме заповіт, складний 12 лютого 2014 року виражає дійсну волю спадкодавця. Отже спадкування після смерті [PERSON] необхідно здійснити за заповітом, складеним спадкодавцем [INFO] , а не за законом, що буде відповідати дійсній волі власників спадкового майна, а тому таке рішення, на переконання суду, буде законним і справедливим. Статтею 1244 передбачено, що заповідач має право призначити іншого спадкоємця на випадок, якщо спадкоємець, зазначений у заповіті, помре до відкриття спадщини, не прийме її або відмовиться від її прийняття чи буде усунений від права на спадкування, а також у разі відсутності умов, визначених у заповіті (стаття 1242 цього Кодексу). Підпризначеним спадкоємцем може бути будь-яка особа, визначена у статті 1222 цього Кодексу. А за змістом ст. 1275 зазначеного кодексу, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Заповіт від 12 лютого 2014 року не містить жодних вказівок на підпризначених спадкоємців, та не містить вказівки на інших спадкоємців крім [PERSON] , а тому відмова позивачів - відповідчів [PERSON] та [PERSON] від своєї частки у спадщині на користь позивача-відповідача [PERSON] не має будь-яких юридичних наслідків. Відмова відповідачів [PERSON] та [PERSON] від своєї частки у спадщині також не може прийматися судом до уваги, оскільки вони не є спадкоємцями за заповітом, за яким здійснюється спадкування. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність здійснити спадкування після смерті [PERSON] за заповітом, тому вважає безпідставними позовні вимоги [PERSON] пов`язані з усуненням спадкоємців за законом від права на спадкування, хоч у судовому засіданні достовірно встановлено, що спадкодавець [PERSON] потребував стороннього догляду і будь-хто інший, крім [PERSON] та його дружини такий догляд і підтримку йому не надавав. Отже у випадку спадкування за законом всі інші спадкоємці, крім [PERSON] судом мали б бути усунуті від права на спадкування. У зв`язку з тим, що [PERSON] є особою, визначеною у заповіті, за яким здійснюється спадкування, чинне законодавство не передбачає обов`язку спадкоємця на час смерті спадкодавця не перебувати за межами України, тому суд не приймає до уваги посилання позивача-відповідача [PERSON] на вказану обставину, та не приймає до уваги копію закордонного паспорта з відмітками про перетин ним кордону (а. с. 76, Т-1). Статтею 1241 ЦК України передбачено, що при наявності заповіту право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач-відповідач [PERSON] на час смерті спадкодавця був непрацездатним, а отже має право на обов`язкову частку у спадщині. Судом не встановлено обставин для зменшення розміру цієї частики, а тому враховуючи, що спадкоємцями за законом є п`ятеро дітей спадкодавця та онук за правом представлення, тобто 6 осіб, то у випадку спадкування за законом позивачу-відповідачу належала б 1/6 частина спадкового майна. Таким чином розмір його обов`язкової частки у спадщині становить 1/6:2 =1/12 частина. Суд визнає безпідставною вимогу [PERSON] про визнання за ним права на спадкування частини спадкового домоволодіння після смерті матері [PERSON] , оскільки він не прийняв спадщину після її смерті. Він з 2000 року по даний час зареєстрований у м. Луцьк, та щодо його фактичного проживання станом на 16 серпня 2008 року в [ADDRESS] відсутні будь-які дані, що підтверджується копією довідки Липовицької сільської ради № 319/02-18 від 07 серпня 2019 року (а. с. 75, Т-1 ). Довідка про зазначення його членом сім`ї його матері, видана Липовицькою сільською радою у 2003 році та документи про приватизацію ним землі та придбання будівельних матеріалів у с. Липовиця (а.с.99-109) жодним чином не підтверджують факту його проживання з матір`ю у с. Липовиця на час її смерті та спростовуються довідкою № 52, виданою Липовицькою сільською радою [PERSON] у січні 2006 року про склад її сім`ї у який входять її чоловік [PERSON] та внук [PERSON] (а. с. 77 т. 2) та копією сторінки погосподарської книги Липовицької сільської ради по рахунку № 398, з якої вбачається, що [PERSON] вибув з господарства батьків на постійне проживання у м.Луцьк у січні 2004 року. Нотаріусом Михайлишину В.Д. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері оскільки він пропустив строк прийняття спадщини, що підтверджується повідомленням нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 482/01-16 від 03 липня 2019 року (а. с. 43, Т-2). Всі допитані судом свідки та учасники справи підтвердили факт його постійного проживання у м.Луцьку на час смерті матері. Будь які інші докази про те, що [PERSON] на час смерті матері проживав разом з нею та у встановленому законом порядку прийняв спадщину після її смерті у матеріалах справи відсутні. Також суд вважає безпідставною позовну вимогу [PERSON] про визнання за ним права власності на частину земельної ділянки, оскільки він не надав суду доказів про те, що спадкодавцю [PERSON] на час смерті на праві власності належали земельні ділянки. Таким чином, виходячи із змісту заповіту, відповідно до якого [PERSON] заповів своєму онукові [PERSON] житловий будинок та господарські споруди, а літню кухню своїм синам [PERSON] та [PERSON] для їхнього приїзду та проживання, враховуючи відмови синів спадкодавця від спадкування на користь позивача [PERSON] , що не створює для нього ніяких юридичних наслідків, визнаючи за останнім право на обов`язкову частку у спадщині, суд приходить до висновку, що за [PERSON] необхідно визнати право власності на 11/12 частин спадкового майна належного спадкодавцю, тобто із спадкової маси необхідно відняти належну [PERSON] частку (1/1- 1/12 = 11/12).

Outcome: partial