Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

13.03.2017 [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт його постійного проживання на території України в неповнолітньому віці станом на 24 серпня 1991 року і по теперішній час. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він народився [INFO] у ст. Кумилженська, Подтелковського району, Вологодської області. В 1990 року разом з матір'ю [PERSON] він переїхав на постійне місце проживання на територію України та почав навчатися в загальноосвітній школі. Таким чином він постійно проживає на території України з 1990 року. На сьогодні не має паспорта. Для отримання паспорту громадянина України йому необхідно документальне підтвердження його перебування на території України. При зверненні до Славутського районного сектору державної міграційної служби України у Хмельницькій області з питанням видачі йому паспорта громадянина України він отримав відмову, оскільки встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави, та усно було запропоновано звернутися до суду. [PERSON] просить встановити факт його постійного і безвиїзного проживання в неповнолітньому віці разом з матір'ю станом на 24 серпня 1991 року і по теперішній час на території України. В судовому засіданні заявник [PERSON] підтримав заявлені вимоги та просив заяву задовольнити. Представник заінтересована особа Славутського районного сектору державної міграційної служби України у Хмельницькій області проти задоволення заяви не заперечує Заслухавши пояснення заявника, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER], виданого відділом ЗАГС адміністрації Кумилженського муніципального району Волгоградської області, заявник [PERSON] (російською мовою [PERSON].) народився [INFO] ст. Кумилженська, Подтелковського району, Вологодської області, його батьками записані [PERSON] та [PERSON] (російською мовою [PERSON], [PERSON].) (а.с.6). Відповідно до довідки від 11 листопада 2016 року, виданої Славутським РС УДМС України в Хмельницькій області, [PERSON], уродженець ст. Кумилженська, Подтелковського району, Вологодської області, який проживає в [ADDRESS], дійсно звертався до Славутського районного сектора державної міграційної служби України в Хмельницькій області із заявою про видачу паспорта. Проведеною перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави (.с.4). Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року. Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991р. або 13.11.1991р. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженогоУказом Президента України від 27.03.2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001, передбачає, що для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає серед іншого судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. З наведеного видно, що у такій категорії справ встановленню підлягає факт безвиїзного проживання на території України саме батьків або одного з них, а не факт безвиїзного проживання неповнолітньої особи. Таких доказів заявником суду не надано, хоча йому роз'яснено ст. 10 ЦПК України. Оскільки жодного допустимого доказу заявником не надано, а вимоги заяви сформовані не вірно, тому така задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed