Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

14 грудня 2016 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що в період з вересня 2005 року по 2012 рік перебувала у шлюбі із відповідачем та має від шлюбу двох синів - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З моменту розлучення діти проживають із нею та відповідач не приймає участі у вихованні, аліменти не сплачує, життям дітей не цікавиться. Добровільно згоди не виїзд дітей за кордон відповідач не надає, проте з метою укріплення здоров'я дітей, а також з метою їх всебічного розвитку просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за межі України без згоди батька до досягнення дітьми повноліття. Згодом позивам уточнила позовні вимоги та в доповнення зазначила, що до 2014 року вона проживала із дітьми у селі Широкіне, звідки вимушена була виїхати до м.Маріуполя через проведення антитерористичної операції. На даний час позивач перебуває у шлюбі із громадянином Ізраїлю, який має постійне місце роботи та проявляє турботу до дітей і запрошує на постійне місце проживання позивача із дітьми. Проте відповідач безпідставно не дає згоди на зміну місця постійного проживання дітей. Наголошує, на тому, що переїзд дітей до Ізраїлю позитивно позначиться на їх розвитку, сприятиме здобуттю якісної освіти та не порушуватиме батьківських прав відповідача, оскільки він з 2012 року по теперішній час перебуває в Ізраїлі та безперешкодно зможе відвідувати дітей. Крім того, вказувала, що для відвідування родичів, які постійно проживають на території РФ, Республіки Греція та в місті Донецьк, її неповнолітнім дітям необхідний дозвіл на виїзд до вказаних країн та на тимчасово окуповану територію Донецької області. На підставі зазначеного просила дозволити неповнолітнім [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], виїзд за межі України на територію Держави Ізраїль без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] на постійне місце проживання та навчання, а також виїзд на тимчасово окуповану територію Донецької та Луганської області та на територію Республіки Греція і Російської Федерації строком до 01.01.2020 року. Позивач та її представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали. Відповідач в судове засідання не з'явився, надіслав письмові заперечення, в яких позовні вимоги визнав частково, а саме: в частині надання згоди на виїзд дітей до Греції, але тільки на період зимових та літніх канікул з 01.06.2017 року по 30.08.2017 року та з 15.12.2015 року по 09.01.2018 року. В іншій частині позов не визнав та зазначив, що предмет спору відсутній, оскільки ним надавалися в 2016 році нотаріальні згоди на виїзд дітей до РФ, окуповану територію та до Держави Ізраїлю строком на 1 рік. По закінченню строку дії нотаріальних дозволів висловлював готовність їх повторити для виїзду дітей на туристичні поїздки. Виїзд дітей на постійне місце проживання до Ізраїлю вважав таким, що суперечить інтересам дітей, так як порушує право відповідача на спілкування з дітьми, їх виховання та отримання освіти на території України. Вказував, що позивач не має за межами України роботи або житла та достатньої матеріальної можливості для виховання дітей. Представник відповідача позовні вимоги визнала частково та вказувала про згоду відповідача на виїзд дітей за межі України країни лише на літні та зимові канікули. Наголошувала, що виїзд дітей на постійне місце проживання буде суперечити інтересам дітей та порушувати права відповідача, як батька, оскільки його постійним місцем проживання є Україна, а до Ізраїлю він виїхав тимчасово для лікування дружини. Третя особа Служба у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради явку свого представника в судове засідання не забезпечила, направила клопотання про необхідність вирішення спору виключно з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Вислухавши учасників та представників, дослідивши письмові матеріали, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. З 10 вересня 2005 року по 07 грудня 2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 10 вересня 2005 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, та рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2012 року. Встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с.7,8). Згідно довідки про склад сім'ї, виданої Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Шевченка 87» 07 лютого 2017 року, [PERSON] разом із своїми дітьми: [PERSON] та [PERSON] проживає в [ADDRESS] (а.с.53). Згідно характеристики, виданої Комунальним закладом «Маріупольська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №16» на [PERSON], 2006 року народження, вихованням та навчанням сина займається його мати (а.с.54). Згідно характеристики, виданої Комунальним дошкільним навчальним закладом «Ясла-садок №129», [PERSON], з 2013 року відвідує вказаний заклад та його вихованням займається лише матір. За цей час батько жодного разу на приходив у дитячий садок та участі у вихованні дитини не приймав (а.с.55). Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.01.2017 року було відкрито виконавче провадження ВП №53270140 про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи з 01.08.2016 року (а.с.56). Відповідно до письмового розрахунку боргу по аліментах за виконавчим листом №264/462/13-ц від 08.02.2013, підготовленого державним виконавцем Кальміуського ВДВС м.Маріуполь, станом на 31.05.2017 року заборгованість відповідача по аліментах складає 16157,59 грн. (а.с.100). Відповідно до листа Державної прикордонної служби України №0.64-3426/0/15-17 від 30.01.2017 року за наявною у базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України [PERSON] 28.07.2016 року виїхав за межі України та з того часу більше на територію України не повертався (а.с.31). На даний час відповідач перебуває на території держави Ізраїль, що підтвердив в судовому засіданні його представник та видно із наданої на представника довіреності, посвідченої консульським відділом Посольства України в Державі Ізраїль (а.с.22, 23). Згідно письмової нотаріально посвідченої заяви від 26 липня 2016 року [PERSON] надав свою згоду на виїзд своїх малолітніх синів [PERSON] та [PERSON] з України до Ізраїлю на строк з 01.10.2016 року до 01.10.2017 року (а.с.75). Будь-яких інших дозволів на виїзд дітей за межі України без супроводу батька сторонами представлено не було, проте відповідач в своїх письмових запереченнях підтверджував про наявність дозволів на виїзд дітей до РФ та тимчасово окупованої території Донецької та Луганської областей. Згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] та громадянин Держави Ізраїль [PERSON] 20 жовтня 2016 року зареєстрували шлюб, про що 31 січня 2017 року Маріупольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області повторно було видане відповідне свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.52). Згідно договору оренди від 07.07.2016 року [PERSON] винаймає трикімнатну квартиру в місті Кіріят-Ям зі строком оренди до 09.07.2017 року та разом із нею в квартирі проживають [PERSON] (а.с.61). Згідно характеристики від 14.02.2017 року та письмових відомостей про розмір заробітної плати [PERSON] працює з 09.03.2016 року на фірмі «Estilon automation LTD» на посаді слюсар складальник та отримує заробітну плату (а.с.58-68). Також відповідно до письмової заяви від 13.02.2017 року [PERSON] висловив готовність приймати активну участь в житті та вихованні дітей, а також взяти на себе відповідальність по утриманню сім'ї (а.с.70). При вирішенні спірного питання щодо надання згоди на постійне місце проживання дітей суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Аналогічні висновки, які також підлягають застосуванню до спірних правовідносин, були зроблені Верховним судом під час розгляду подібної справи № 235/139/16-ц в постанові від 12 квітня 2017 року. Факт перебування позивача у шлюбі із громадянином держави Ізраїль та його готовність прийняти на проживання і утримання дітей не є достатньою та законною підставою для виїзду дітей на постійне місце проживання без згоди батька [PERSON], який на даний час не позбавлений батьківських прав, та має право як громадянин України бути забезпечений можливістю брати участь у вихованні та спілкуванні із своїми дітьми на території, громадянином якої є він та його діти. Виїзд дітей за межі України на постійне місце проживання не може гарантувати безперешкодний доступ батька до спілкування з дітьми, чого можуть також бажати самі діти. Крім того, відповідач надавав нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дітей до держави Ізраїль зі строком дії до 01.10.2017 року, що не позбавляє можливості позивача здійснити тимчасовий виїзд із дітьми на вказаний період часу. При цьому позивач не представила достатніх гарантій фінансового забезпечення дітей в державі Ізраїль та місця їх проживання, оскільки строк дії договору оренди житла її чоловіка спливав 09 липня 2017 року та, більше того, він не був безпосереднім орендарем квартири, а згоди від орендаря на проживання у квартирі позивача із дітьми представлено не було. Крім того, позивачем не представлено достатніх письмових гарантій та доказів можливості влаштування дітей до школи та дитячого закладу в державі Ізраїль, що може негативно вплинути на їх виховний та навчальний процес. За таких обставин виїзд дітей без згоди батька на постійне місце проживання до Ізраїлю буде суперечити положенням чинного законодавства та порушувати права відповідача, у зв'язку із чим в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Разом з тим, суд вважає можливим надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей до держави Ізраїль, Російської Федерації та Республіки Греція проте на період зимового та літнього відпочинку. Так принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений як в статті 51 Конституції України, так і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. На думку суду дії кожного із батьків не повинні обмежувати права один одного та їх спільних неповнолітніх дітей щодо можливості сумісного тимчасового виїзду за межі України для організації оздоровлення дитини та відпочинку, а також для спілкування із родичами. На підставі зазначеного суд вважає можливим надання згоди на тимчасовий виїзд дітей до країн: Російська Федерація, Греція та Ізраїль на період літнього та зимового відпочинку з 06 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року, з 15 грудня 2017 року по 20 січня 2018 року, з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року, з 15 грудня 2018 року по 20 січня 2019 року, з 01 червня 2019 року по 31 серпня 2019 року. Крім того, судом встановлено, що батьки позивача проживають в місті Новоазовськ, що є тимчасово окупованою територією Донецької області. Проте суд виходить із того, що громадянам по всій території України гарантується свобода пересування, а оскільки в силу положень статті 257 СК України баба та дід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні, тому позивачу має бути надано згоду на виїзд до тимчасово непідконтрольних районів Донецької області строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили, що також буде відповідати інтересам дітей та водночас не порушувати прав батька, дідуся та бабці. Надання дозволу на більший період може призвести до зловживань та створення штучних перешкод для батька, та в будь-якому випадку не позбавляє права позивача повторно після спливу вказаного строку звернутися до суду із аналогічними вимогами, якщо вказане питання не буде вирішено в добровільному порядку між сторонами.

Outcome: partial