Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

14.08.2006 року [PERSON], [PERSON] звернулися у суд з позовом до [PERSON] та [PERSON], у якому просили усунути від права спадкування після смерті тітки [PERSON] та свекрухи [PERSON] - [PERSON], яка померла [INFO] року, її племінників (двоюрідного брата та сестру [PERSON]) - [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позову посилалися на те, що [PERSON] останній період життя проживала за адресою: [ADDRESS], страждала важкими хворобами, та в силу похилого віку потребувала сторонньої допомоги. Відповідачі, хоча і є її родичами, не надавали їй допомоги, хоча мали можливість її надавати. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому просила усунути [PERSON] від права спадкування після смерті [PERSON] При цьому фактично посилалася на аналогічні обставини відносно ненадання племінником померлої [PERSON] - [PERSON], допомоги тітці. Також, [PERSON] та [PERSON] звернулися у суд з позовом до [PERSON], П'ятої Харківської державної нотаріальної контори про встановлення того факту, що вони є відповідно сином та дочкою [PERSON], яка народилася [INFO], яка померла [INFO] року, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] і рідною тіткою позивачів, визнати їх спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 березня 2015 року, відмовлено у задоволені позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення від права спадкування. Зустрічний позов [PERSON] задоволений. Зустрічний позов [PERSON] задоволено частково. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме той факт, що [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] року, є рідною сестрою [PERSON], яка народилася [INFO] року та померла [INFO] року, а також рідною матір'ю [PERSON] та [PERSON]. Встановлено факт, що [PERSON], яка народилася [INFO] року та померла [INFO] року, є рідною тіткою [PERSON] та [PERSON]. Визнано [PERSON], [PERSON] спадкоємцями другої черги за правом представлення після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. У задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційні скарзі і доповненнях до неї [PERSON], який також представляв інтереси [PERSON], просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його, та [PERSON], вимоги посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, оскільки суд не звернув уваги на розбіжності в актах громадянського стану наданих в заснову встановлення юридичних фактів, і відмовив у вимогах усунення від права спадкування з підстав що не заявлялися, та не вирішив питання з припинення правовідносин [PERSON], [PERSON] на спадщину померлої [PERSON] за відсутністю у них юридичного права на предмет спадщини. Судом не враховано, що [PERSON] не зареєстроване право власності на будинок після смерті чоловіка, що свідчить про відсутність у спадкодавця права на це майно. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4, ч. 3 ст. 10, ч. 1-2 ст. 11, ст.. 57-59, ч. 1 п. 3 ст. 61, ч. 1 ст. 64, ч. 1 ст. 179, ч. 3-4 ст. 212, ч.1 ст. 213, п. п. 1-4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1 ст. 12, ч. 1ст. 13, ст.. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав і інтересів передбачені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно ч.1 ст. 1216, ст. 1218, ч. 3, ч. 5 ст. 1224, ст. 1258, ст. 1262, ч. 3 ст. 1266, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270, ч. 1,3 ст. 1272, ст. 1296 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини відказоодержувач не відмовився від заповідального відказу, вважається, що він його прийняв. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як роз'яснено в п. 6, 20, 27 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Рішенням суду першої інстанції встановлено наступне. [INFO] року померла [PERSON], яка за життя мешкала за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про її народження, [PERSON] народилася [INFO] року, її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до актового запису про народження № 195 від 24.10.1921 р., [PERSON] народилася [INFO] року, її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON]. У наданих суду свідоцтвах про народження [PERSON] та [PERSON] зазначено, що їх батьками є [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про шлюб від 7.01.1946 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та їй було присвоєне прізвище «[PERSON]». [PERSON] померла [INFO] року. Інші матеріали справи, а також пояснення учасників процесу не спростовують того факту, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є однією і тією ж особою, по батькові якого в акті запису громадянського стану зазначено як «[PERSON]» та батьком як [PERSON], так і [PERSON] є одна і та ж особа - [PERSON]. Таким чином, вказані особи є рідними сестрами. Відповідно, діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] є рідними племінниками [PERSON]. Той факт, що [PERSON] є племінником [PERSON] (сином її рідної сестри [PERSON]), а [PERSON] - її невісткою (вдовою її сина [PERSON]), не оспорюється сторонами по справі та підтверджується дослідженими в судовому засіданні її матеріалами. Вказані обставини підтверджуються фактичними даними, які містяться в свідоцтві про народження і шлюб, та відповідних актових записах з приводу реєстрації громадського стану, поясненнями [PERSON] допитаної в якості свідка згідно ч. 2 ст. 57 ЦПК України, які як доказ учасниками процесу не оспорюються (т. 4 а.с. 135) з приводу того, що [PERSON] та [PERSON] є рідними племінниками [PERSON] Як вбачається з рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.09.2011 року (т. 3 а.с. 175) після смерті [PERSON] спадкоємцями є племінники померлої [PERSON], [PERSON], [PERSON] і ці обставини згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються, оскільки в даній справі беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.08.2006 року (т. 2 а.с. 347) [PERSON] доводиться [PERSON] та [PERSON] - тіткою і ці обставини при розгляді справи про визначення [PERSON] додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини учасниками процесу визнавалась. Тобто учасники процесу по справі №2-2562/2006, сторони по цій справі визнавали, що вони є племінниками померлої [PERSON] Будь-які інші дані, які б свідчили про те, що викладені, в цій частині судового рішення, факти не відповідають, в матеріалах справи відсутні. Отже, при ухваленні рішення в цій частині, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлених обставин справи і вірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги про те, що [PERSON], [PERSON] не є спадкоємцями, оскільки первинні документи про батьків спадкодавця маються інші зазначення імені та по батькові, були предметом судової перевірки та не знайшли об'єктивного підтвердження. Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними апеляційний суд вважає обґрунтованими, такими, що відповідають матеріалам справи. При ухваленні, в цій частині, судового рішення, судом першої інстанції враховані всі факти, що є предметом доказування, підтверджено належними й допустимими доказами обставини, якими мотивоване рішення. Помилковим є висновок суду першої інстанції в частині відмови сторонам в задоволенні позовних вимог про усунення від права на спадкування з тих підстав що вимоги про встановлення факту ухилення спадкоємців від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця в порядку окремого провадження не заявлялися, як і в позовних заявах сторін, оскільки не встановивши що сторони ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу був у тяжкому стані, суд першої інстанції відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України повинен був відмовити в задоволенні позову саме з цих підстав, а не з підстав передбачених правилами абзацу другого частини 3 статті 1224 ЦК України, враховуючи те, що правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й сторін, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Таким чином, беручи до уваги що сторонами не доведено обставин для застосування підстав усунення від права на спадкування згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України, апеляційний суд вважає за необхідне рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав, а не з підстав зазначених судом першої інстанції, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Outcome: partial