Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

13.05.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» звернулося з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за теплову енергію за період з грудня 2015 року по квітень 2020 року в розмірі 28511,35 гривень, а також судові витрати, посилаючись на те, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] . Стверджує, що не зважаючи на постачання теплової енергії в період з грудня 2015 року по квітень 2020 року, відповідач не здійснює її оплату, в результаті чого виникла відповідна заборгованість. Відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому зокрема зазначено, що позовні вимоги відповідач визнає частково, а саме за період з жовтня 2019 року по квітень 2020 року в сумі 6921,89 грн., посилаючись на те, що право власності на зазначену квартиру вона набула у вересні 2019 року, тому на не неї не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості до укладення договору купівлі продажу від 04.09.2019 р. Крім того, просить суд застосувати строки позовної давності. Позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач [PERSON] отримала право власності на 2/3 квартири завдяки договору купівлі-продажу частки квартири від 04.09.2019 року, а 1/3 зазначеної квартири відповідач отримала у спадщину на підставі свідоцтва про права на спадщину від 21.08.2019 року. Посилаючись на положення ст.1218, 1282 ЦК України, позивач вважає, що 1/3 боргу за послуги з теплопостачання, що утворився до вересня 2019 року належить відповідачеві, так як входить до складу спадщини, яку отримала [PERSON] . Що ж стосується іншої частини заборгованості, що виникла до вересня 2019 року, то позивач зазначає, відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. Відтак, позивач зазначає, що при укладенні договору купівлі-продажу, продавець передає покупцю не тільки всі права на товар (майно), а й всі обов`язки пов`язані з цим майном (у тому числі борги за послуги з теплопостачання), якщо інше не зазначено в договорі купівлі-продажу. Отже позивач вважає, що відповідач несе повну відповідальність за борги, які обліковуються за послуги з теплопостачання в квартирі за адресою [ADDRESS] . Стосовно питання застосування строків позовної давності, то позивач залишає це на розсуд суду. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає частково з підстав викладених у відзиві та письмових поясненнях. В письмових поясненнях відповідач зазначила, що отримала у спадщину 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.08.2019 року. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частин у спадкового майна незалежно від строку настання вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою цієї статті, позбавляється вимоги. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року при розгляді справи № 522/407/15-ц. Таким чином, вважає, що оскільки вона отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті колишнього власника - 21.08.2019 року, а до суду позивач звернувся 30.04.2020 року, тобто пропущенням шестимісячного строку, а тому в даному випадку підлягають застосування положення ч.4 ст.1281 ЦК України. На підставі ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, в разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що за адресою: [ADDRESS] у Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія», яке надає послуги з постачання теплової енергії, відкритий особовий рахунок на ім`я відповідача № 2373. У відповідності до розрахунку заборгованості за спожиту теплову енергію за період з грудня 2015 року по квітень 2020 року по особовому рахунку № [NUMBER] існує заборгованість в розмірі 28511,35 грн. (а.с.4-7). З актів, складених представниками ТОВ «Бахмут-Енергія», вбачається, що протягом 2016-2019 років в будинку [ADDRESS] надавалися послуги з опалення (а.с.92-99). Згідно копій ліцензій, наданих Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, ТОВ «Бахмут-Енергія» внесено 14 вересня 2012 року за № 304 до державного реєстру на право: постачання теплової енергії; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та уставках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії) (а.с.27-28). З копії рішення чергових зборів учасників товариства № 1/2016 від 18 лютого 2016 року вбачається, що найменування юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-Енергія» змінене на Товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія». Товариство з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-Енергія» є правонаступником майна, усіх прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» (а.с.22). Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з договору купівлі-продажу частки квартири від 04.09.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Пигіда С.І., зареєстрованого в реєстрі за №893, [PERSON] продала, а [PERSON] купила 2/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с.84-86). Державна реєстрація частки нерухомого майна проведена 04.09.2019 р. (а.с.8). Згідно п. 8 зазначеного Договору, покупець купує зазначену частку квартири вільну від будь-якої заборгованості перед державою, в тому числі з комунальної платні. Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.08.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №857, спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] є його дружина [PERSON] , спадщина складається з 1/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с.81). Державна реєстрація частки нерухомого майна проведена 04.09.2019 р. (а.с.8 на звороті). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч. 1, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. За приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовідносини з приводу надання та отримання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законом, який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, а саме Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. В свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком ; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до ст.162 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, а наймач зобов`язаний своєчасно щомісяця вносити плату за комунальні послуги. В силу ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана здійснити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, виплатити гроші та ін.) або утриматися від певної дії, а кредитор від боржника має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання. На підставі ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб (ч.1). Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги (ч. 2). Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину (ч.3). Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (ч.4). Відповідно до ст.1282 ЦК України , спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (ч.1). Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (ч.2). Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України загальна позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1 та ч.5 ст.261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3,4,5 статті 267 ЦК України). У даному випадку відповідач заявила про застосування позовної давності, про що зазначила у відзиві на позовну заяву. Встановлено, що часом відкриття спадщини є 31 грудня 2018 року, тобто з цього часу спадщина у вигляді 1/3 частки квартири належить відповідачу, таким чином відповідач також успадкувала права та обов`язки спадкодавця. Отже, враховуючи застосування строку позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 13.05.2020 року, відповідач як спадкоємець майна, за період з травня 2017 року по 30.12.2018 року повинна сплатити заборгованість, яка відповідає її частці у спадщині, а саме 1/3 частину заборгованості, що становить 3677,10 грн. За період з 31.12.2018 року по 03.09.2019 року включно відповідач повинна сплатити 1/3 частину заборгованості за послуги з теплопостачання за належну їй частину нерухомого майна, що становить 1978,54 грн. За період з 04.09.2018 року по квітень 2020 року включно, відповідач повинна сплатити заборгованість, як власник всієї квартири у розмірі 7007,30 грн. Зальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 12662,94 грн. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості в розмірі 12662,94 грн., в іншій частині позову, а саме у стягнення заборгованості в розмірі 15848,41 грн. необхідно відмовити. Одночасно суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пропорційно задоволеної частині позовних вимог у розмірі 933,58 грн.

Outcome: partial