Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

14.08.2019 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним до відповідача [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомець В.А. 06.09.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи 09.09.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 18.11.2019 року. 18.11.2019 року закінчене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 16.01.2019 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. В судовому засіданні 16.01.2020 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати недійсним з моменту укладання, тобто з 25.12.2006 року, договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] . і [PERSON] , посвідчений Питомцем В.А,. приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу 25.12.2006 року за реєстровим номером № 2494 про продаж земельної ділянки площею 0.09 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: [INFO] помер його батько - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається із житлового приміщення, належного батькові за життя, та земельної ділянки № 1221084100-11-001-0061, розміром 0.1472 га., розташованої за адресою: [ADDRESS] . Право власності на земельну ділянку, що належала за життя його батькові, підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії НА № 168, виданого згідно з рішенням Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області № 401-ХХ/ІV від 15.09.2005 року. В межах строків, передбачених чинним законодавством він подав до Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батька, у зв`язку з чим, у справах цієї ж нотаріальної контори було заведено спадкову справу за № 57601737 у Спадковому реєстрі та за № 88/2015 у нотаріуса. Постановою державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року йому відмовлено у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті батька, [PERSON] . Відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус обґрунтовує тим, що державним кадастровим реєстром місцевим органом - на той час управлінням Держгеокадастру у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області від 13.11.2015 року відмовлено нотаріусу у наданні витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з тих підстав, що відсутня достовірна інформація про земельну ділянку, яка залишилась у власності його батька [PERSON] , після продажу частини земельної ділянки [PERSON] , та того, що при відчуженні частини земельної ділянки не виконана вимога п. 7 ст. 126 ЗК України у чинній на той момент редакції Закону. На державному акті про право власності на земельну ділянку, що належала за життя його батькові, дійсно мається напис, завірений підписом та печаткою приватного нотаріуса Питомця В.А., про те, що [PERSON] , за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу 25.11.2006 року за реєстровим № 2494 продав [PERSON] , частину земельної ділянки площею 0.09 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] без зазначення кадастрового номеру та інших обов`язкових реквізитів для ідентифікації земельної ділянки, що відчужується. Таким чином при укладенні спірного договору відчуження частини земельної ділянки, що належала за життя його батькові, було порушено вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, у зв`язку з чим укладений договір є недійсним з моменту його укладення, що й стало підставою звернення до суду В судовому засіданні позивач і представник позивача позовні підтримали та просили суд задовольнити позовні вимоги, підтвердивши обставини, викладені в позовній заяві. Також представник позивача пояснив, що спірний договір має бути визнаний недійсним, виходячи з того, що при його посвідченні було порушене чинне законодавство, а саме з 2003 року чинним був ЗУ «Про землеустрій» який передбачав розроблення технічної документації на земельну ділянку. Проте при відчуженні частини земельної ділянки технічна документація на неї не розроблялась. Невідомо, яка земельна ділянка була відчужена та яка залишилась у власності [PERSON] , оскільки земельна ділянка має один кадастровий номер тому спірний договір укладений як порушенням норми ЗК України та і інших законодавчих актів в сфері земельних правовідносин та укладення правочину. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. В підготовчому судовому засіданні відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував. Відзив на позовну заяву відповідач не надав. Третя особа, що не заявляє с самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомець В.А., в підготовчому судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, подавши письмові пояснення на позовну заяву. В судове засідання не з`явився, подавши заяву про припинення його діяльності, як приватного нотаріуса. Згідно письмових пояснень просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення проти позову обґрунтовував наступним 26.12.2006 року ним за бажанням власника земельної ділянки та гр. [PERSON] , був посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.09 га від площі 1472 кв.м., що дорівнює 11/18 частин земельної ділянки кадастровий номер 1221084100:11:001:0061 з цільовим призначенням : для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] на підстав наданих сторонами документів. При посвідченні договору він керувався вимогами ЦК України, ЗК «України», ЗУ «Про нотаріат» в редакції, що діяли на час посвідчення договору. Ним були отримані згоди на укладення договору дружин сторін договору, перевірено дієздатність сторін та те, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, а також не суперечить інтересам малолітніх чи непрацездатних дітей. В договорі були зафіксовані всі його істотні умови. Договір був укладений відповідно до положень , передбачених ст. 126 ЗК України, яка була чинною на час його укладення. А п. 7 ст. 206 ЗК України на порушення якого вказує відповідач при укладенні даного договору, був внесений в земельний кодекс лише у 2009 році, тобто вже після укладення спірного договору. Ст. 55 ЗУ «Про землеустрій» було лише регламентовано порядок та зміст виготовлення технічної документації із землеустрою. щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі. Укладений договір був зареєстрований в державному реєстрі правочинів та в ньому зазначено, що договір підлягає державній реєстрації, оскільки на час укладення договору державна реєстрація права власності держаним нотаріусом не здійснювалась, а згідно чинного законодавства здійснювалась відповідними органами земельних ресурсів. Крім того ніяким законодавством України, чинним на час укладення договору, не заборонялось відчуження частини земельної ділянки до розроблення проекту її відведення з наступним виділенням в натурі, оскільки таке відчуження не змінювало правовий режим і цільове призначення земельної ділянки. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління держгеокадастру у Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність та письмові пояснення згідно яких навів правове обґрунтування на підставі якого укладений договір може бути визнаний недійсним. Та повідомив, що у відділі у Верхньодніпровському районі Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області немає інформації щодо реєстрації права власності за [PERSON] , на частину земельної ділянки з кадастровим номером 1221084100:11:001:0061 розміром 0.09 га., розташовану в [ADDRESS] . Проте з 01.01.2013 року почала діяти нова система реєстрації речових прав на нерухоме майно за якою органи держгеокадастру не проводять державну реєстрацію права власності на земельні ділянки. При ухваленні рішення просить суд керуватись нормами чинного законодавства. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Спір між сторонами виник із договірних правовідносин відчуження частини земельної ділянки. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається, в тому числі і із земельної ділянки кадастровий номер 1221084100-11-001-0061, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] , на зазначену земельну ділянку підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії НА № 168, виданого згідно з рішенням Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області № 401-ХХ/ІV від 15.09.2005 року. Позивач звернувся до Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батька - [PERSON] , у зв`язку з чим, нотаріальною конторою було заведено спадкову справу за № 57601737 у Спадковому реєстрі та за № 88/2015 у нотаруса. Постановою державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року позивачеві відмовлено у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті батька, [PERSON] . Відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус обґрунтовує тим, що державним кадастровим реєстром місцевим органом - на той час управлінням Держгеокадастру у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області від 13.11.2015 року відмовлено нотаріусу у наданні витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з тих підстав, що відсутня достовірна інформація про земельну ділянку, яка залишилась у власності спадкодавця [PERSON] , після продажу частини земельної ділянки [PERSON] , та того, що при відчуженні частини земельної ділянки не виконана вимога п. 7 ст. 126 ЗК України у чинній на той момент редакції закону. Відповідно до копії договору купівлі продажу земельної ділянки від 25.1.2.2006 року встановлено, що даний договір був укладений між [PERSON] ,, і [PERSON] , згідно якого [PERSON] ,. продав , [PERSON] . купив земельну ділянку не сільськогосподарського призначення площею 0.09 га., за адресою: [ADDRESS] . Призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка 0.1472 га, частка якої віджується належить продавцеві на підставі державного акту про право приватної власності на землю (серії Я .А. № 168048), виданого Дмитрівською сільською радою 20.11.2006 року, згідно із рішенням сесії Дмитрівської сільської ради за № 401-ХХ/ІУ від 15.09.2005 року. В договорі зазначені його істотні умови: ціна договору і умови оплати, права і обов`язки сторін, відповідальність сторін та розгляд спорів. Договір посвідчений 25.12.2006 року приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Питомцем В.А., та зареєстрований в реєстрі за № 2494. В договорі також зазначено, що він є підставою для державного акту про право приватної власності на землю і її державної реєстрації. Прохаючи визнати недійсним зазначений договір позивач посилається на те, що він не відповідає вимогами чинного законодавства, а саме п. 7 ст. 126 ЗК України ст. 55 ЗУ «Про землеустрій». Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Таким чином позивач просить визнати правочин недійсним на підставі того, що зміст правочину суперечить актам Земельного Законодавства. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 5 ЦК України - Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ч. 1 ст. ЗК України - Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Як встановлено судом спірний договір укладений між [PERSON] , і [PERSON] , [INFO] . Таким чином при укладенні зазначеного договору сторони і нотаріус, який посвідчував зазначений договір повинні були керуватись нормами законодавства, які діяли на час укладенні договору. Позивач посилається. що спірний договір не відповідає ч. 7 ст.126 ЗК України. Проте станом на 25.12.2006 року ст. 126 ЗК України складалась із двох частин, а саме: Ч.1 ст. 126 ЗК України - право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних а кув затверджуються Кабінетом Міністрів України. Ч. 2 ст. 126 ЗК України право оренди земельної ділянки оформляється договором, я кий реєструється відповідно до закону. Стаття 126 ЗК України доповнена частиною 7 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, що посвідчують право на земельну ділянку ,а також порядочок поділу та об`єднання земельних ділянок» № 1066-VI від 05 березня 2009 року, який набрав чинності 01 квітня 2009 року. Таким чином правові норми, передбачені ч. 7 ст. 127 ЗК України почали діяти лише з 01.04.2009 року. Даним Законом внесені зміни і до ст. 55 ЗУ «Про землеустрій», з подальшими змінами до цієї статті. Таким чином станом 25.12.2006 року не заборонялось укладати договори відчуження земельних ділянок до їх виділу в натурі, а було лише регламентовано порядок та зміст виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі. Відповідно, на час укладення договору правові норми, на які посилається позивач та представник позивача, щодо їх порушення при укладення та посвідченні договору купівлі продажу частини земельною ділянки, не були чинними. Тому суд не вбачає порушень чинного законодавства при укладенні та нотаріальному посвідченні спірного договору. Спірний договір був зареєстрований нотаріусом у державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом з державного реєстру правочинів № 33862208 від 25 грудня 2006 року, що відповідало вимогам законодавства, яке діяло на час на його посвідчення. В тексту договору є посилання проте, що договір підлягає державній реєстрації. При цьому станом на час укладення спірного договору, 25.12.2006 року, у нотаріуса не було повноважень здійснювати державну реєстрацію права власності за правочинами, які посвідчувались нотаріусами. Оскільки відповідно до ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01 липня 2004 року, зі змінами та доповненнями, лише 01.01.2013 року почала діяти нова система реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно лише з цього часу у нотаріуса виникли повноваження щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за посвідчуваними ним правочинами. В свою чергу не проведення відповідачем державної реєстрації права власності на частину земельної ділянки, що перейшла в його власність за укладеним, 25.12.2006 року договором купівлі-продажу частини земельної ділянки, не є підставою для визнання укладеного правочину недійсним. Так як така підстава не передбачена ст. 215 ЦК України. Крім того у позивача залишається право в будь-який час провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі укладеного правочину, так як проведення такої реєстрації законом не обмежується у часі. Також у відповідача залишається право на підставі укладеного правочину розробити технічну документацію на придбану земельну ділянки та виділити її в натурі із встановленням меж. Оскільки сам договір купівлі-продажу земельної ділянки є підставою для відведення земельної ділянки в натурі. Тобто позивач має право привести укладений правочин у відповідність і положеннями ст.. 126 ЗК України і ст.. 55 ЗУ «Про землеустрій» у чинній на даний час редакції, у в відповідності із положеннями ч. 3 ст. 5 ЦК України, щодо дії прав і обов`язків за укладеним правочином у часі. Щодо самого права [PERSON] ,, на укладання зазначеного договору. То таке право у останнього існувало. Оскільки згідно державного акту про право приватної власності на землю (серії Я .А. № 168048), виданого Дмитрівською сільською радою 20.11.2006 року, згідно із рішенням сесії Дмитрівської сільської ради за № 401-ХХ/ІУ від 15.09.2005 року у [PERSON] , виникло право власності на земельну ділянку площею 0.1472 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином [PERSON] , мав право укладати правочин щодо відчуження земельної ділянки, як в цілому так і її частини. зазначена земельна ділянка має цільова призначення: для ведення особистого селянського господарства. Таким чином заборони на відчуження земельної ділянки з даним цільовим призначенням Земельним Кодексом не передбачено. В укладеному правочині чітко визначено площа земельної ділянки, що відчужується. Та зазначені всі істотні умови для даного виду договору. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При посвідченні правочину було отримано згоду подружжя продавця та покупця земельної ділянки, оскільки сторони перебували в шлюбі. На державному акті про право власності на земельну ділянку, що належала за життя [PERSON] ,, є напис, завірений підписом та печаткою приватного нотаріуса Питомця В.А., про те, що [PERSON] . за договором купівлі-продажу, посвідчену приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу 25.11.2006 року за реєстровим № 2494 продав [PERSON] , частину земельної ділянки площею 0.09 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що також відповідає вимогам чинного на час укладення договору законодавства. І як вже зазначалось вище, що ні [PERSON] , за життя, ні відповідач не здійснили дій, спрямованих на розроблення технічної документації, визначення меж земельних ділянок в натурі, не провели їх державно реєстрацію. Проте, дані обставини не є підставою для визнання укладеного договору купівлі-продажу частини земельної ділянки недійсним. Оскільки відповідач може і на даний час реалізувати зазначені права. А для захисту прав позивача, як спадкоємця майна, що залишилось після смерті батька, законом передбачений інший спосіб захисту таких прав, яким позивач має можливість скористатись. Таким чином судом не встановлено підстав для визнання укладеного правочину недійсним в зв`язку з порушення норм законодавства, чинного на момент його укладення. За іншими підставами позивач не просить визнати укладений правочин недійсним. На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Так як в задоволенні позовних вимог позивачеві відмовлено в повному обсязі, та позивач звільнений від сплати судового збору. як інвалід ІІ групи, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed