Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

14 квітня 2020 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 квітня 2016 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким вона передала у борг відповідачу гроші у сумі 19335 доларів США, а відповідач зобов`язався їх повернути до 24 квітня 2017 року, про що надав розписку. Однак, оскільки відповідач своє зобов`язання не виконав та врегулювати спір в досудовому порядку не вдалося, вона змушена звернутися до суду з даним позовом та просила стягнути з відповідача: суму основного боргу в сумі 19335 доларів США, а також 3% річних в сумі 1716 доларів США та судові витрати у виді судового збору. Ухвалою від 17 квітня 2020 року позовна заява була залишена без руху. Після усунення недоліків позовної заяви та отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, ухвалою від 27 травня 2020 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою від 19 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги, визначені в позовній заяві, підтримав. Відповідачу направлялася судова повістка про виклик в судове засідання за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «адресат відсутній за вказаною адресою» /а.с.46/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, однак\~ в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, справа розглянута у його відсутність. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 24 квітня 2016 року [PERSON] позичив у [PERSON] гроші у сумі 19335 доларів США та зобов`язався їх повернути до 24.04.2017 року, про що відповідач надав розписку /а.с.13/. Заперечень щодо факту складання даної розписки та отримання вказаних коштів в борг з умовою їх повернення від відповідача до суду не надійшло. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Крім того, ст.192 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Така позиція суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18. Крім того, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті. Так як відповідач не повернув позику у встановлений договором термін (до 24 квітня 2017), тобто прострочив виконання грошового зобов`язання, то відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, на вимогу кредитора він зобов`язаний сплатити суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми. Позивачем заявлено вимогу про стягнення 3% річних за період з 25 квітня 2017 року, тобто починаючи з першого дня прострочення виконання зобов`язання, до 09 квітня 2020 року (1080 днів), що не суперечить вимогам закону, в сумі 1716 доларів США, які правомірно розраховано в іноземній валюті (19335 доларів США х3% :365 днів х 1080 днів прострочки). На підставі викладеного, так як відповідач не виконав зобов`язання у встановлений договором строк, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що ґрунтуються на законі, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved