Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

14.07.2014 року позивач звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь суму боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми, а також проценти від суми позики в розмірі 1 910 189 гривень 81 копійка (а.с.2-4). Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 23 січня 2014 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала відповідачу у власність грошові кошти в сумі 142000 долари США, а відповідач зобов'язався повернути їх в строк до 29.01.2014 року. На підтвердження укладення договору позики відповідач надав розписку, яка підписана позивачем та відповідачем. Позивач стверджує, що відповідач у визначений строк грошові кошти не повернув та продовжує ухилятись від виконання взятих на себе зобов'язань по поверненню грошових котів, в зв'язку з чим відповідно до вимог ст.625 та ст.1048 ЦПК України вона вимагає повернення грошових коштів зі сплатою процентів в розмірі облікової ставки НБУ, індексу інфляції, трьох відсотків річних та три проценти річних від простроченої суми. 04 вересня 2014 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області було ухвалено заочне рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволене частково: стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики, трьох процентів річних від простроченої суми, а також проценти від суми позики в розмірі 1 852 989 гривень 40 копійок (один мільйон вісімсот п'ятдесят дві тисячі дев'ятсот вісімдесят дев'ять гривень сорок копійок), а також судові витрати в сумі 3654 гривні, а всього на загальну суму 1 856 643 гривні 40 копійок (один мільйон вісімсот п'ятдесят шість тисяч шістсот сорок три гривні сорок копійок); в задоволенні позовних вимог в частині стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції -відмовлено (а.с.36,37-39). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2015 року було задоволено заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення, та скасовано вищезазначене заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2014 року по цивільній справі № 359/6823/14-ц (2/359/1945/2014) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с.97-99). Під час судового розгляду справи представник позивача збільшила розмір позовних вимог та просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики, еквівалентну 142000 доларів США, виходячи з курсу НБУ станом на дату подання заяви, що дорівнює 3060100 гривень (а.с.108-110). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2015 року було залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача [PERSON] процентів від суми позики відповідно до ст.1048 ЦК України та збитків від інфляції та трьох відсотків річних відповідно до ст.625 ЦК України (а.с.117). В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала уточнені позовні вимоги, просила суд їх задовольнити, а також повністю підтвердила викладені в позовній заяві обставини. Додатково представник позивача пояснила, що вважає заперечення відповідача проти позову безпідставними, оскільки факт отримання відповідача коштів у борг підтверджується складеною ним розпискою. Вона стверджує, що позивач передала відповідачу зазначену суму коштів 142000 доларів США в день складання розписки за місцем їх з відповідачем роботи, і ця обставина відповідачем не спростована. Вона також звертає увагу суду, що згідно з правовою позицією Верховного Суду України письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а також, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач не отримував від позивача зазначеної в розписці суми коштів 142000 доларів США, яку він написав позивачці на її вимогу на підтвердження раніше виниклих зобов'язань повернути сім'ї [PERSON] вказані кошти на за договором позики, укладеним 18.12.2013 року за розпискою, написаною його дружиною [PERSON], та повернути яку вони вчасно не змогли у зв'язку з пологами дружини заявника, що відбулися 17.01.2014 року, та тривалим лікуванням народженої дитини. Відповідач стверджує, що наприкінці січня планувалась його поїздка закордон і що під тиском позивача, яка погрожувала піти до директора з вимогою анулювання закордонного відрядження, він був вимушений дати позивачу розписку про те, що від своїх боргових зобов'язань вони не відмовляються. Відповідач також зазначив, що за рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2014 року було стягнуто суму боргу в розмірі 142000 доларів США з його дружини та відкрито виконавче провадження, і вони повертають зазначену суму. Представник відповідача звертає увагу суду, що згідно з роз'ясненнями Верховного Суду України з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, а також, що досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Він звертає увагу суду, що сім'я відповідача лише один раз отримувала від сім'ї [PERSON] кошти в сумі 142000 доларів США, в зв'язку з чим у своїй розписці відповідач нічого не написав про отримання особисто від [PERSON] будь-яких інших 142000 доларів США, а написав лише, що зобов'язується повернути кошти. Він вважає, що сім'я [PERSON] намагається отримати подвійну суму переданих у борг коштів. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали цієї цивільної справи, а також матеріали цивільної справи №359/6827/14-ц (2/359/1946/2014) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Сторонам та їх представникам судом було роз'яснено, що відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. В тому числі роз'яснено, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Крім того, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». А також в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». З урахуванням вищенаведених вимог чинного законодавства суд пришов до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження укладення договору позики між нею та відповідачем [PERSON] 23 січня 2014 року. Так, в судовому засіданні встановлено, що 23 січня 2014 року відповідачем [PERSON] була написана розписка, відповідно до якої він власноручно зазначив, що зобов'язується повернути 142000 USD [PERSON] до 29.01.2014 (а.с.10). Таким чином, зі змісту не вбачається ані факт отримання в борг особисто [PERSON] зазначеної грошової суми, ані дати її отримання, а лише визнається відповідачем грошове зобов'язання в сумі 142000 USD (доларів США). Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказів, суд виходив з вимог ч.1 ст.218 ЦПК України щодо правових наслідків недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, а саме, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Так, дослідженням письмових доказів встановлено, що заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2014 року було частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, а саме: стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 142000 доларів США, що еквівалентно по офіційному курсу НБУ станом на 17.06.2014 року 1669920 гривень, індекс інфляції за період прострочення з лютого по травень 2014 року включно в розмірі 18369 гривень 12 копійок, трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 04.02.2014 року по 17.06.2014 року включно в розмірі 48633 гривень 56 копійок, а всього на загальну суму 1755314 гривень 68 копійок (а.с.80-84). При цьому зазначеним рішенням суду встановлено, що 18 грудня 2013 року відповідач [PERSON] отримала позику від [PERSON] в сумі 142000 доларів США, які зобов'язалась повернути до 03.02.2014 року, що підтверджується борговою розпискою. Дослідженням матеріалів цивільної справи №359/6827/14-ц (2/359/1946/2014) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, а також боргової розписки [PERSON], дружини відповідача [PERSON], від 18.12.2013 року встановлено, що вона надана кредитору [PERSON], [INFO], та складена в присутності його дружини - позивача [PERSON].(а.с.64,79). Зазначена обставина повністю визнана сторонами в судовому засіданні. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] в зазначений досліджуваний період працювали на одному підприємстві - у Бориспільській філії ТОВ «Проктер енд Гембл Україна», що визнано сторонами, а також підтверджується наданими суду наказами про відрядження позивача та відповідача (а.с.25, 48-58). З досліджених в судовому засіданні наказів про відрядження співробітника, а також паспорта громадянина України для виїзду за кордон відповідача [PERSON] він з 15.12.2013 по 20.12.2013 року, а також з 30.01.2014 року по 21.03.2014 року перебував у закордонному відрядження у м.Будапешт (Угорщина), що підтверджує доводи відповідача щодо обставин написання боргової розписки від 18.12.2013 року дружиною відповідача у його відсутність, а також боргової розписки від 23.01.2014 року самим відповідачем на вимогу позивача у зв'язку з його закордонними відрядженнями (а.с.48,39, 59-63). При цьому суд також виходить з того, що пояснення відповідача щодо обставин написання ним на вимогу позивача боргової розписки від 23.01.2014 про визнання ним боргу за складеною його дружиною розпискою від 18.12.2013 року не суперечить та узгоджується з вимогами чинного законодавства, в тому числі вимогам ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України щодо правових наслідків укладення одним із подружжя договору в інтересах сім'ї. Ті обставини, що відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], а також, що у подружжя 17 січня 2014 року народилась дитина, внаслідок важкого стану якої, дружина відповідача знаходилась з дитиною на стаціонарному лікування до 27.01.2014 року, тобто на час складання відповідачем боргової розписки від 23.01.2014 року, підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими документами: свідоцтвом про шлюб, свідоцтвом про народження та довідкою КЗ КОР «Київська обласна клінічна лікарня» (а.с.65,66,67). Крім того, як встановлено в судовому засіданні відповідно до п.4.8 «Інструкції по забезпеченню пропускного режиму на території Бориспільської філії ТОВ «ПРОКТЕР ЕНД ГЕМБЛ Україна» матеріальні цінності, призначені для тимчасового використання/представлення на території фабрики з подальшим виносом, повинні бути зареєстровані (задекларовані) у Журналах реєстрації матеріальних цінностей (а.с.143-150). Будь-які належні і допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що кошти в сумі 142000 доларів США вносились позивачем [PERSON], або виносились відповідачем [PERSON].з території фабрики Бориспільської філії ТОВ «ПРОКТЕР ЕНД ГЕМБЛ Україна», де згідно з поясненнями представника позивача 23.01.2014 року зазначені кошти були передані позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON], суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Враховуючи, що позивачем не надано достатніх належних і допустимих доказів на підтвердження укладення договору позики між нею та відповідачем від 23.01.2014, які б підтверджували факт отримання боржником від кредитора грошових коштів в сумі 142000 доларів США, а також дати їх отримання із зобов'язанням їх повернення, суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити, в зв'язку з чим понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 гривні (а.с.1) відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed