Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

12 вересня 2019 року позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди [PERSON] в користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , із житлового будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві приватної власності, за неможливістю спільного проживання з [PERSON] , без надання йому іншого житлового приміщення (а.с. 2-5). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 квітня 2013 року, [PERSON] являється власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку зареєстрований та проживає її син [PERSON] , який систематично порушує правила співжиття. Так, відповідач зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, виражається брутальною лайкою, застосовує до позивача психологічне та фізичне насильство, виганяє її з будинку на вулицю. Незважаючи, що відповідач є сином позивачки, спільного господарства не ведуть, спільних фінансових витрат не мають, відповідач не здійснює будь яких дій по спільному утриманню будинку. За таких умов спільне проживання з відповідачем в одному будинку є неможливим. Тому, оскільки відповідач [PERSON] добровільно виселитись не бажає, це змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] повністю підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Позивач [PERSON] , 1956 року народження, під час судового розгляду надала пояснення, що відповідають викладеним в позовній заяві обставинам. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Будь-яких заперечень (відзиву) на позовну заяву не подав. Відповідно до вимог ст. ст. 223,280,281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи представник позивача не заперечує. Суд, перевіривши повноваження представника позивача [PERSON] , заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, спадкову справу №14/2013, відкриту щодо майна померлого [PERSON] , дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 09 квітня 2013 року; Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2208357, сформованим 09 квітня 2013 року (а.с. 6-7). Як встановлено судом, чоловік позивачки [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області 11 липня 2013 року (а.с. 78). Дослідженням спадкової справи №14/2013, відкритої щодо майна померлого [PERSON] (а.с.76-170) встановлено, що відповідач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Бориспільського міського нотаріального округу Наконечної Ю.О. із заявою від 09.01.2014, за змістом якої відмовився від прийняття належної йому спадщини за законом. Встановлено, що крім позивачки, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрований та проживає її син - відповідач [PERSON] , що підтверджується відповіддю на запит суду з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби України в Київській області (а.с. 28). З листа начальника Бориспільського відділу поліції Головного управління національної поліції в Київській області від 15 травня 2018 року, висновків ДІП Бориспільського відділу (а.с. 9-13), вбачається, що [PERSON] у період з 2013 року по 2018 рік, 8 разів зверталася до поліції по факту вчинення [PERSON] сварок. Крім того, [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за фактом вчинення насильства в сім`ї по відношенню до своєї матері [PERSON] , що підтверджується відповідними постановами Бориспільського міськрайонного суду Київської області (а.с. 15-21). Відповідно до статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст.116 ч.1 ЖК України виселенню підлягають особи, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Крім того, відповідно до роз`яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] , проживаючи разом з позивачем в належному їй житловому будинку в [ADDRESS] , систематично порушує правила співжиття, а саме вчиняє насильство в сім`ї відносно позивача, в зв`язку з чим на нього неодноразово накладались адміністративні стягнення. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За визначенням ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Це основоположне право особи знайшло своє відображення у національному законодавстві, а саме: ст.41 Конституції України, ст.ст.317,319,321 ЦК України. Відповідно до ч.1 та 2 ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. При цьому за змістом ч.1 та 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням наведеного, беручи до уваги те, що відповідач своєю поведінкою систематично порушує правила співжиття, що унеможливлює спільне з ним проживання інших членів сім`ї, а заходи впливу, застосовані до нього судом та органами поліції виявились безрезультатними, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , та усунення їй перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідача [PERSON] Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст.141 ЦПК України ( а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved