Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

14.01.2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, через постійні сварки, які виникали через образи та інше. Від шлюбу мають двох дітей: доньку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведуть. Позивачка вважає, що збереження сім'ї неможливо, у зв'язку з чим, просить позов задовольнити. Позивачка в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином. До суду подала заяву про підтримання своїх позовних вимог та просила розгляд справи провести за її відсутністю (а.с.14). Відповідач до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, про що в справі є відповідні докази. Надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та про визнання позовних вимог (а.с.15). Суд, враховуючи, що відповідно до ЦПК України розгляд справи проводився за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 197 ЦПК України). Розглянувши подані заяви, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з розірванням шлюбу. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За правилами, встановленими ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року N 11, розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст.109 СК), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Відповідно до п.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України №789-Х11 від 27.02.1991 року, «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини». В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 28 квітня 2001 року Лиманською селищною радою, на підставі актового запису № 8, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.3). Від цього шлюбу сторони мають двох дітей: доньку [PERSON], [INFO],(свідоцтво про народження видане Щербанською сільською радою Роздільнянського району Одеської області, серії [NUMBER], на підставі актового запису №5), сина [PERSON], [INFO](свідоцтво про народження видане Щербанською сільською радою Роздільнянського району Одеської області, серії [NUMBER], на підставі актового запису №7 (а.с.4;5). Батьками яких являються сторони по справі. Зі змісту заяви вбачається, що сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, мають роздільний бюджет, на примирення не згодні. Крім того, ними укладено Договір про визначення місця проживання дітей та участь батьків у їх вихованні, яким встановлено місце проживання спільних дітей - дочки та сина та обов'язки щодо виховання та утримання дітей. Таким чином, спорів щодо порядку виховання та утримання дітей між сторонами немає. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. А відповідно до ч. 4 цієї ж статті місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до п.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.2 ст.157 СК той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч.3 ст.157 СК той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Місце проживання малолітньої дитини визначається обома батьками за погодженням. Тобто має місце укладення договору в усній чи письмовій формі. За загальним правилом одностороння зміна чи розірвання договору забороняється. Це стосується і домовленостей в сімейно-правовій сфері. Одностороння, самочинна зміна місця проживання малолітньої дитини не допускається. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім'ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права подружжя та права їх дітей. За таких обставин, у суду немає підстав для вжиття додаткових заходів для примирення подружжя, оскільки це буде суперечити моральним засадам суспільства і інтересам обох з подружжя, а тому відповідно до ст. 109 Сімейного Кодексу України такий шлюб розривається судом. Суд вирішуючи питання про розірвання шлюбу вважає за необхідне з'ясувати прізвище подружжя після розірвання шлюбу. Позивачка подала до суду заяву про залишення їй прізвища, яке вона отримала під час реєстрації шлюбу «[PERSON]». Відповідно до ст. 113 СК України, позивачці залишити прізвище, яке вона отримала під час державної реєстрації шлюбу, що розривається - «[PERSON]». На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved