Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

13.05.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати договір про надання споживчого кредиту №18-06П-142 від 26.06.2006 року та додатки до нього недійсними; вимоги відповідача про сплату боргу №25 від 13.04.2009 року визнати незаконною та такою, що не підлягає задоволенню. В своїх доводах посилається на те, що 26.06.2006 року між нею як позичальником та АТ Банк «Меркурій» укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 18-06П-142 від 26.06.2006 року та додатки до нього. Зазначений Договір та додатки до нього складені відповідачем із внесенням до документів неправдивих відомостей, тобто з включенням інформації, яка повністю не відповідає дійсності. Оскільки зазначені Договір та додатки до нього вона не підписувала, то виготовлення цих документів суперечить та не відповідає її внутрішній волі. Якщо вона і ставила свій підпис, то лише на чистих аркушах паперу, які оманним шляхом були отримані у неї працівниками банку. В той час вона знаходилась під впливом тяжких для обставин, оскільки 22.01.2006 року відбулась пожежа в домоволодінні її матері [PERSON] Вона не усвідомлювала значення своїх дій щодо проставляння підпису на чистих аркушах паперу і ніяк не могла передбачити, що її підпис буде використаний з метою укладення Договору та додатків до нього. Від відповідача жодних коштів вона не отримувала, заяву від 22.11.2007 р. про збільшення кредиту не підписувала. Про існування даного договору та додатків до нього вона дізналась лише 28.05.2009р., коли працівники Банку пред'явили вимогу про сплату боргу № 25 від « 13» квітня 2009р. З зазначеною вимогою не згодна та вважає її незаконною, а тому не підлягаючою виконанню. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Також пояснила, що кредитний договір укладено з порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів», не роз'яснені умови кредитування, детальний графік повернення кредиту тощо. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, зазначив, що підстави для визнання договорів недійсними відсутні, не надано доказів щодо укладання позивачем спірних договорів під впливом обману, тяжких обставин, не підписання позивачкою договорів. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 26.06.2006 року між АКБ «Меркурій» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Меркурій») та [PERSON] укладено договір №18-06П-142 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кошти у сумі 100 000 грн., а позичальник зобов'язується повернути кредит 24.06.2011 року з встановленим графіком погашення заборгованості та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 20% річних. Між АКБ «Меркурій» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Меркурій») та [PERSON] до договору №18-06П-142 про надання споживчого кредиту від 26.06.2006 року були укладені додаткові угоди: №1 від 08.05.2007 року, №2 від 26.06.2007 року, №3 від 27.09.2007 року, №4 від 28.11.2007 року, №4 від 28.11.2007 року, №6 від 20.01.2009 року. Відповідно до заяв про видачу готівки, які підписані позивачкою, вона отримала кредитні кошти 26.06.2006 року - 100 000 грн., 05.05.2007 року 200 000 грн., 26.06.2007 року - 45 000 грн., 27.09.2007 року - 100 000 грн., 28.11.2007 року - 50 000 грн. Відповідно до п. 6.8 договору, позичальник підтверджує одержання від банка в письмовій формі повідомлення щодо умов надання споживчих кредитів в АКБ «Меркурій». Вимогами ст.ст. 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Разом з тим, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження самого факту обману, наявності умислу на вчинення обману з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману. Всупереч ст. 60 ЦПК України позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів щодо не підписання позивачкою спірних кредитного договору та додатків до нього. Непереконливими є доводи представника позивача щодо підписання позивачкою пустих аркушів паперу. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Згідно з п. 16 Постанови ПВСУ №9 від 6 листопада 2009 року, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо укладання позивачкою спірних договорів у в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; клопотання про призначення експертизи не заявлялись. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Разом з тим, з укладених спірних договорів, які укладались сторонами 2006, 2007, 2009 року, не вбачається вкрай невигідні умови для позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення кредитного договору від 26.06.2006 року), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови. Як вбачається зі спірного кредитного договору, пункту 6.8 договору, позичальник одержав від банка в письмовій формі повідомлення щодо умов надання споживчих кредитів в АКБ «Меркурій». Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення відносин), у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. При укладанні спірного кредитного договору, відповідачем були дотримані вказані вимоги, зокрема, у п.п. 1.1, 1.4 (сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту), п.п. 1.2, 1.3 (дата видачі кредиту), п. 2.1.1 (право дострокового повернення кредиту), п.п. 1.1, 1.4 (річна відсоткова ставка за кредитом). Посилання представника позивача на те, що стягнення заборгованості, на її думку, відбулось після спливу позовної давності, порушення порядку проведення виконавчих дій тощо - не є підставами для визнання спірних договорів недійсними. На підставі викладеного, позовні вимоги щодо визнання кредитного договору та додаткових угод недійсними задоволенню не підлягають. Як вбачається з нотаріально посвідченої Вимоги АКБ «Меркурій» від 13.04.2009 року №25, банк в порядку ст.ст. 33,35 ЗУ «Про іпотеку» звернувся до позивачки з вимогою про погашення кредитної заборгованості, у разі погашення якої банк звернеться з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, позовна вимога про визнання незаконною та такою, що не підлягає задоволенню вимога банку про сплату боргу №25 від 13.04.2009 року, не може бути задоволена, оскільки не відповідає способу захисту цивільних прав та інтересів позивачки, передбачених ст. 16 ЦК України. Суд, оцінивши належність, допустимість, достатність доказів в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed