Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

13 грудня 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з нього заборгованість за кредитним договором на загальну суму 12113грн.25коп. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 04.11.2013 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір у формі договору приєднання, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 500грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. За умовами договору відповідач взяв на себе зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також щодо оплати комісії. У порушення умов договору приєднання [PERSON] свої зобов'язання не виконав, що призвело до виникнення заборгованості станом на 06.11.2016 року у розмірі 12113грн.25коп. Посилаючись на те, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язань, позивач вважав, що є підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості у зазначеному розмірі. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Представник позивача в позовній заяві просив розглядати справу без участі представника банку та проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач, належним чином сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився. Подав через канцелярію суду заперечення, в яких позовні вимоги визнав частково. Вказав, що після укладення кредитного договору йому на руки була видана кредитна картка зі строком дії до липня 2015року, при цьому банк звернувся до суду з позовом лише 13 грудня 2016року, що свідчить про пропуск ним строку звернення до суду щодо окремих видів платежів відповідно до умов договору. Зазначив також, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, строк позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Зазначив також, що під час укладання договору сторони досягли згоди про те, що заборгованість за договором має сплачуватися щомісячними платежами у розмірі 7% від заборгованості, що свідчить про встановлення сторонами кредитного договору строків виконання боржником окремих зобов'язань, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі укладеного договору. Посилаючись на те, що черговий платіж [PERSON] було внесено 04.11.2013 року на суму 52 грн., а позивач звернувся до суду з вимогами, надавши розрахунок заборгованості станом на 06.11.2016 року, відповідач вважав, що до вказаних вимог слід застосувати позовну давність, і тому просив задовольнити позов лише у розмірі тіла несплаченого кредиту - 498грн.85коп. Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 04 листопада 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір приєднання, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 500 грн. установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії кредитної картки. Погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Договір складається із заяви [PERSON] про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифів банку (а.с.а.с.8-31). На виконання вказаного кредитного договору позивачем було видано банківську картку [NUMBER] зі строком дії до липня 2015 року (а.с.56). Судом також встановлено, що 13.02.2014 року кредитний ліміт було збільшено до 500грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти позивача (а.с.7). Відповідно до п.1.1.7.12 умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. За змістом п.п.2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 цих умов та правил відповідач з підписанням договору приєднання надав безумовну згоду банку на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, а також надав позивачу право у будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт до будь-якого розміру. Згідно з п.2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг [PERSON] зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 2.1.1.5.7 зазначених правил встановлено, що володілець карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафта. Сторони також дійшли згоди, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500грн та 5% від суми позову (п.2.1.1.7.6 умов та правил). Правила користування платіжною карткою викладені у розділі 2 умов та правил надання банківських послуг та є їх невід'ємною частиною. Відповідно до п.п.2.1.1.4.2, 2.1.1.12.10 цих правил банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій банком частці у разі невиконання боржником своїх боргових зобов'язань та інших обов'язків за договором. З наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку вбачається, що [PERSON] припинив виконання грошових зобов'язань, допустивши станом на 06.11.2016року виникнення заборгованості за кредитом у розмірі 498грн.85коп., за процентами - 7861грн.39коп., що також призвело до виникнення заборгованості за комісією у розмірі 2700грн. та штрафів у розмірі 1053грн.01коп. (а.с.6). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами з зобов'язальних правовідносин, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких відноситься примусове виконання обов'язку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Так, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормами ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у визначений у зобов'язанні строк. Договором, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч.1 ст.634 ЦК). За ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). При цьому у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК ). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначені у ст.1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинками (розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] допустив виникнення заборгованості, та, відповідно, порушив договірні зобов'язання, у банка виникло право вимагати повернення наданих кредитних коштів та сплати процентів із застосуванням передбачених договором штрафних санкцій. Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності до заявлених вимог банку суд дійшов висновків про таке. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За змістом ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.3 ст.264 ЦК України). Суд оцінює критично доводи відповідача про те, що останній черговий платіж внесено ним 04.11.2013 року, і тому трирічний строк позовної давності слід відраховувати з цієї дати, оскільки вони спростовуються наданим ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунком, зі змісту якого слідує, що [PERSON] кредит погашався після вказаної дати, а саме 17.03.2014 року на суму 50 грн., відтак перебіг позовної давності до вимог щодо погашення заборгованості за кредитом, та відсотками переривався та на момент звернення банку з позовом до суду (30.11.2016 року) строк давності не сплив. Суд вважає неспроможними посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду України, що висловлені у постановах ВСУ від 19.03.2014 року №6-14цс4 та від 03.06.2015 року №6-31цс15 в обґрунтування необхідності застосування позовної давності до всіх вимог банку, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було надано позивачем кредитну картку зі строком дії до липня 2015 року, відтак перебіг загальної позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі розпочався зі спливом останнього дня місяця дії картки (31 липня 2015 року), відповідно, закінчується 31 липня 2018 року, і тому для ПАТ КБ «Приватбанк», який звернувся до суду 30.11.2016 року, трирічний строк звернення за захистом свого права не є пропущеним. Зазначене відповідає правовим позиціям, що містяться у згаданих вище постановах Верховного Суду України. Суд погоджується частково з доводами [PERSON] щодо необхідності застосування позовної давності до вимог в частині нарахування комісії та пені, та доходить висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості в цій частині лише в межах одного року, що передував зверненню банку до суду, а саме за період з грудня 2015 року по грудень 2016 року у розмірі 1100грн. З огляду на викладене суд вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками та штрафами у загальному розмірі 9413грн.25коп., а також для часткового задоволення вимог щодо стягнення пені та комісії з урахуванням застосованої судом спеціальної позовної давності у розмірі 1100 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що при подачі позову, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1378грн. (а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, сплачений ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1198грн.86коп. (10513,25 / 12113,25 х 1378), підлягає стягненню з відповідача на користь банка. З огляду на викладене,

Outcome: partial