Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

14 липня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить будинок [ADDRESS], в якому з липня 2007 року зареєстрований [PERSON] За вказаною вище адресою останній не проживає з вересня 2012 року, речей його в будинку не має. Зазначив, що відповідач постійно проживає за адресою в [ADDRESS]. У добровільному порядку [PERSON] знятися з реєстраційного обліку відмовляється, а його реєстрація у будинку порушує права [PERSON], як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Тому позивач звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримав у повному обсязі, суду зазначив, що [PERSON] на даний час не є членом його сім'ї, з матір'ю останнього позивач був одружений, але шлюб між ними розірваний. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час і місце розгляду справи. Заслухавши позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.5-8). 11 липня 2007 року за вище вказаною адресою був зареєстрований [PERSON], що підтверджується відповідним записом з домової книги та довідкою завідувача Білопільського РС УДМС України в Сумській області (а.с.5,13). З довідки виконкому Ворожбянської міської ради від 11 липня 2014 року вбачається, що [PERSON], який зареєстрований в будинку [ADDRESS], фактично не проживає за вказаною адресою з 2012 року (а.с.9). Реєстрація [PERSON] у будинку позивача порушує права останнього, як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 150 Житлового кодексу України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, використовують його для особистого помешкання та помешкання членів своєї сім'ї. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача, не є власником або наймачем житлового будинку, який належить на праві власності позивачу, в будинку не проживає з вересня 2012 року. Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідач без поважних причин не проживає у спірному майже 2 роки, а тому відповідно до вимог ст. 71 ЖК України [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягнення на користь позивача судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. за сплачений ним при зверненні з позовом судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved