Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

14 липня 2014 року позивачка [PERSON], яка діє також й в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що й на підставі договору дарування належить 58/100 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Інші 42/100 частки вказаної квартири належить її малолітньому сину [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, укладеному між [PERSON] та відповідачем [PERSON] Вказала, що під час укладання договору купівлі - продажу вказаної квартири, з відповідачем [PERSON] була досягнута згода про те, що останній буде знятий з реєстрації за адресою квартири. Ніяких домовленостей про те, що за відповідачем буде збережено право користування квартирою не було. Вважала, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] за адресою квартири, істотно обмежує її право власності та права власності її сина. Просила визнати [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. 01.09.2014 року позивачка [PERSON] уточнила свої позовні вимоги в частині підстав позову та посилаючись, зокрема на ст.ст. 16, 319, 386, 391 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), просила визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] підтримала свої позовні вимоги в остаточній редакції та просила їх задовольнити у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] письмових заперечень проти позову до суду не подав, у призначений час в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про місце і час судового розгляду справи був двічі повідомлений належним чином. У зв'язку з цим, суд вважає, що відповідач [PERSON] не з'явився до судового засідання без поважних причин та розглядає справу на підставі наявних у ній доказів. Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] відповідно до договору дарування частини квартири від 17.10.2006 року №2499 є власником 58/100 частки квартири [ADDRESS] (а.с.7-8). Інші 42/100 частини квартири [ADDRESS] належить сину позивачки - неповнолітньому [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу частини квартири від 05.05.2014 року №382 (а.с.9-11). Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 150 Житлового кодексу Української РСР (надалі - ЖК України) передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частина 1 ст.405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Таким чином, діюче законодавство України встановлює, що право особи на користування житлом, яке відноситься до приватного житлового фонду залежить від наявності однієї з таких умов: а) особі належить право власності на житло; б) особа перебуває у сімейних відносинах з власником житла; в) особа користується житлом на підставі волі власника житла. Інших підстав для надання особі права користування житлом, яке відноситься до приватного житлового фонду чинним законодавством України не передбачено. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] разом з [PERSON] відповідно до договору купівлі - продажу частини квартири від 05.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №382 передали [PERSON] 42/100 частки свого право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.9-10). Тобто право власності відповідача [PERSON] на вказану квартиру припинилося відповідно до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України. Відповідно до копії особового рахунку, відповідач [PERSON] є зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] з 25.03.1997 року (а.с.16). Відповідно до пояснень позивачки [PERSON], ані вона, ані її неповнолітній син з відповідачем [PERSON] у сімейних відносинах не перебувають. Він є для них сторонньою особою. Ніяких домовленостей з відповідачем щодо користування вказаною квартирою не укладалося. Крім того, відповідно до акту від 09.07.2014 року, складеного ККП «Керуюча компанія «Східна», відповідач [PERSON] не проживав у квартирі [ADDRESS] з моменту народження (а.с.15). Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що через відчуження свого права власності на частку у квартири, а також через відсутність сімейних відносин або будь-яких домовленостей з власниками щодо користування житлом, відповідач [PERSON] втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Інших доказів, які б спростовували вказаний висновок, суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved