Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

14 квітня 2014 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Краснолиманської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, обґрунтувавши позовні вимоги наступним. Рішенням виконавчого комітету Краснолиманської міської ради від 26 листопада 1958 року [PERSON] було надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці площею 600 кв.м по [ADDRESS]. На підставі зазначеного рішення між відділом комунального господарства Краснолиманської міської ради Донецької області та [PERSON] 12 грудня 1958 року укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку. Будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами було закінчено до грудня 1961 року. [INFO] [PERSON], який є батьком позивачів, помер. При зверненні до Краснолиманської державної нотаріальної контори позивачам було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, оскільки відсутні правовстановлюючи документи на житловий будинок. Посилаючись на законодавство, яке діяло на час закінчення будівництва житлового будинку, позивачі вважають, що підставою виникнення у [PERSON] права власності на нерухоме майно був сам факт закінчення будівництва. Просили позовні вимоги задовольнити, визнати на ними право власності на спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, навели доводи, аналогічні викладеним в позовній заяві і просили їх задовольнити. Зазначили, що їм не відомо про те, щоб складався акт повної готовності зведених будівель після закінчення будівництва. Відповідач Краснолиманська міська рада, яка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи (а.с 42), в судове засідання представника не направила, правом участі в судовому засіданні не скористувалася. Дослідивши подані позивачами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вислухавши пояснення позивачів, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини, які регулюються Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». Судом достовірно встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Краснолиманської міської ради від 26 листопада 1958 року [PERSON] було надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці площею 600 кв.м по [ADDRESS] (а.с 22). 28 листопада 1958 року на підставі рішення виконкому міськради від 26 листопада 1958 року був проведений відвід земельної ділянки в натурі, що підтверджується актом, складеним представником міськкомунгоспа (а.с 23). На підставі зазначеного вище рішення між відділом комунального господарства Краснолиманської міської ради Донецької області та [PERSON] 12 грудня 1958 року укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, який був нотаріально посвідчений 12 грудня 1958 року (а.с .16-19). Відповідно до п. 9 зазначеного договору по закінченні будівництва, зведені на земельній ділянці будівлі вступають в експлуатацію і є особистою власністю забудовника після визнання приймальною комісією місцевої Ради депутатів трудящих повної готовності зведених будівель, оформленої актом комісії. Аналізуючи данні, які містяться в технічній документації на житловий будинок, який розташований по [ADDRESS], виготовленої 18.11.1961 року та 13.06.2013 року суд приходить до висновку проте, що всі будівлі були побудовані забудовником [PERSON] до грудня 1961 року (а.с 24-24, 31-35). [INFO] [PERSON] помер (а.с 21). Позивачі є єдиними спадкоємцями за законом першої черги, які прийняли спадщину після смерті [PERSON]. (а.с . 70). Постановою від 22 березня 2014 року позивачам було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкоємці не надали нотаріусу правовстановлюючий документ на спірний житловий будинок (а.с. 13). На час розгляду справи в суді право власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS], не за ким не зареєстровано (а.с 30), в архіві БТІ м. Слов'янська акт прийняття спірного будинку в експлуатацію відсутній. За змістом статті 1217 ЦК України на час смерті [PERSON], який помер [INFO] спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням вважається перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований до грудня 1961 році. На час закінчення будівництва питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Аналогічна вимога міститься і в пункті 9 Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, укладеного 12 грудня 1958 року між відділом комунального господарства Краснолиманської міської ради Донецької області та [PERSON] (а.с .16-19). Отже, за вказаними Указом, Постановою та Договором підставою виникнення у громадянина [PERSON] права власності на житловий будинок повинен був бути затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію, який був би правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок. Аналогічна правова позиція викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року по справі № 6-137цс13. Таким чином, спадкодавець [PERSON] за життя не ввів в експлуатацію житловий будинок збудований у 1961 році та відповідно не набув статусу власника житлового будинку в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Тому спірний житловий будинок не є спадковим майном, на яке може бути визнане право власності позивачів, що не позбавляє останніх звернутися до суду з позовом про визнання права забудовників на житловий будинок з подальшим оформленням права власності на свої ім'я. Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з відсутністю підстав.

Outcome: dismissed