Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

14 листопада 2019 року позивач звернулась до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким: визнати [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрована за адресою [ADDRESS] ), [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позбавити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрована за адресою [ADDRESS] ), [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] права користування житловим приміщенням. Зняти [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] ), [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку місця проживання в квартирі [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] зазначає, що разом з нею на спірній житловій площі зареєстрована колишня невістка [PERSON] та неповнолітні діти [PERSON] , [PERSON] , які з червня 2018 року не проживають у спірній квартирі та не мають своїх особистих речей. Позивач вказує на те, що факт перебування відповідачів на реєстраційному обліку за даною адресою перешкоджає їй як власникові у здійсненні права власності у повному обсязі. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 15.11.2019 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2020 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] ), [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В решті вимог у задоволенні позову - відмовлено. 28 квітня 2020 року відповідач звернулась до суду з заявою, в якій просила суд скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2020 року та призначити справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 28 травня 2020 року заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 18 лютого 2020 року було скасовано, справу призначено для розгляду в порядку спрощеного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у її відсутність, в якій вона просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У судове засідання з`явилась представник відповідача [PERSON] , яка діє від свого імені та імені неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] , яка позовні вимоги в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування майном визнала, підтвердивши, що її довіритель не проживає по спірній адресі з червня 2018 року. В частині вимог, що стосуються малолітніх дітей, просила відмовити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з`явилась, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, від представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач, [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19 грудня 2010 року, посвідченим державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контри Пінігіною Т.М., зареєстрованим в реєстрі за №6-1634. Згідно довідки (виписки із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) № 78 від 04 вересня 2019 року вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані: з [INFO] невістка [PERSON] онука [PERSON] та з 02.02.2013 року онука [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що її син та відповідач [PERSON] на теперішній припинили шлюбні відносити, з червня 2018 року відповідач разом з дітьми з`їхали зі спірної квартири та до теперішнього часу не проживають в ній. Дійсно, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є сином позивача [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . 18 червня 2010 року Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В період даного шлюбу народились діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . Проте, шлюбні стосунки не склались в результаті чого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2018 року, справа № 520/11958/17, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Обставини непроживання відповідачів у квартирі позивача з червня 2018 року підтверджуються Актом про не проживання від 04 вересня 2019 року, складеним [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підпис яких засвідчено головою ОСББ «Левітан». Також суд бере до уваги протокол допиту свідка від 10 червня 2019 року, в якому відповідач [PERSON] зазначає адресу свого місця проживання [ADDRESS] . Більш того, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути припинення дії, яка порушує право. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не несе ніяких обов`язків по оплаті житла, так як в ньому не проживає, однак за комунальні послуги (воду, тепло, каналізацію і т.д.) позивачу нараховують із розрахунку на всіх осіб, зареєстрованих по даній адресі. Своїм перебуванням по теперішній час на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна відповідач створює перешкоди в реалізації ним в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, а також позивач несе додаткові витрати із власного бюджету. Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї , інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Право користуватися чужим майном регламентується ст.ст. 401-402 ЦК України, відповідно до яких право на користування чужим майном може бути встановлено на підставі договору, закону, заповіту або рішенням суду. Стаття 405 ЦК України передбачає право користування житлом членами сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, та беручи до уваги часткове визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - підлягають задоволенню. Вимоги про визнання неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд зазначає, що неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не можуть бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до ст. 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Не сплата дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей. Що стосується вимог в частині позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку місця проживання в квартирі [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. (Вказані вище правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №6-57 від 16.01.2012р.). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial