Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

14 серпня 2018 року позивач [PERSON], що зареєстрована за адресою: [ADDRESS], звернулась до суду з даним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням у [ADDRESS]. Вказаний позов обґрунтований тим, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку (квартири) з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Недригайлівською районною державною нотаріальною конторою 12 січня 1993 року за реєстровим № 50. В даному будинку окрім неї, зареєстрований її син [PERSON], [INFO]. Останній в даному будинку зареєстрований, але не проживає з 2000 року, а проживає у Російській Федерації. Для отримання позивачем субсидії на комунальні послуги необхідно зняти відповідача з реєстрації у вказаному будинку, у зв'язку з чим позивач просила позов задовольнити. У судове засіданні позивач [PERSON] не прибула, подала до суду письмову заяву, в якій заявлені вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити з підстав наведених у позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.20). Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду та не направив суду заяви про розгляд справи без його участі. Розгляд справи проведено у відповідності до вимог статті 280 ЦПК України у зв'язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] року в селі Борисівка, Бєлгородської області, Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER], виданого 07 листопада 2000 року Недригайлівським РВ УМВС України в Сумській області (а.с.4). З копії технічного паспорту, виготовленого КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності (договір купівлі-продажу, посвідчений Недригайлівською районною державною нотаріальною конторою 12 січня 1993 року за реєстровим № 50 (а.с. 5)), належить квартира у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. З довідки, виданої виконавчим комітетом Тернівської селищної ради Недригайлівського району Сумської області 07.08.2018 за вих. № 1518-02-30 вбачається, що відповідач по справі [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.6). З письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], жителів будинку [ADDRESS], що в смт. Терни, Недригайлівського району Сумської області, підтвердили, що відповідач по справі, син позивача, [PERSON], у спірному будинку не проживає вже близько десяти років, хоч і зареєстрований (а.с. 9, 11). З довідки, виданої виконавчим комітетом Тернівської селищної ради Недригайлівського району Сумської області 27.08.2018 за вих. № 694-02-27 вбачається, що відповідач по справі [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але зі слів односельців за даною адресою не проживає з 2000 року (а.с.21). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ст. 83 ЦПК України). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна згідно зі ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з наведеного суд вважає, що оскільки відповідач, будучи належним чином зареєстрованим у будинку, належному на праві власності позивачу, понад строк, встановлений законодавством, у ньому не проживає, а тому є таким, що втратив право користування ним, будь-яких письмових домовленостей стосовно користування житловим будинком за вказаною адресою не існує, тому вимоги позивача підлягають задоволенню. Вимога про стягнення з відповідача витрат по сплаті судового збору, позивачем не заявлялась. На підставі викладеного,

Outcome: approved